ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/8285/21 Справа № 204/4998/21 Суддя у 1-й інстанції - Токар Н.В. Суддя у 2-й інстанції - Деркач Н. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 вересня 2021 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Деркач Н.М.

суддів - Городничої В.С., Свистунової О.В.,

при секретарі - Усик А.Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу адвоката Стрижака Євгенія Юрійовича, який діє в інтересах ОСОБА_1 , на рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 09 липня 2021 року по справі за заявою ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , заінтересована особа ОСОБА_3 , про видачу обмежувального припису, -

В С Т А Н О В И В:

У липні 2021 року до суду звернулись ОСОБА_1 , ОСОБА_2 із заявою про видачу обмежувального припису стосовно громадянина України ОСОБА_3 та просили суд встановити певні заходи тимчасового обмеження прав ОСОБА_3 .

В обґрунтування заяви ОСОБА_1 та ОСОБА_2 посилаються на те, що ОСОБА_1 є власником домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 . 06 березня 2015 року було зареєстровано шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 . Від цього шлюбу народилась дитина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Після реєстрації шлюбу і до початку листопада 2015 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та малолітня дитина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживали разом за адресою: АДРЕСА_1 . Під час спільного проживання, між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 виникли конфліктні відносини, в результаті яких, ОСОБА_3 почав проживати окремо за адресою: АДРЕСА_2 . Згодом шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було розірвано рішенням Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 13.02.2017 року. Не зважаючи на окреме проживання один від одного, ОСОБА_3 постійно переслідує колишню дружину та постійно вчиняє протиправні дії. Під час побачень з дитиною поводить себе агресивно, неодноразово вчиняє сварки та застосовує до ОСОБА_2 фізичне та психологічне насильство. Вказані дії ОСОБА_3 вчиняє у присутності малолітнього сина, в результаті чого, у останнього спостерігається посттравматичний психоемоційний стан, викликаний агресивною поведінкою батька. Крім того, 15.05.2021 року, без згоди ОСОБА_1 на це, ОСОБА_3 , переліз незаконно через паркан та проник на територію чужого домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , де проживають заявники та малолітня дитина, влаштував конфлікт та пошкодив транспортний засіб Nissan Micra, д.н.з. НОМЕР_1 , який належить заявнику-1. Дії ОСОБА_3 було кваліфіковано за ст.173 КУпАП, як дрібне хуліганство, а також за ч.1 ст.162 КК України. Через постійне переслідування та вчинення психологічного насильства з боку ОСОБА_3 , ОСОБА_2 була вимушена звільнитись з роботи ДЗ «Спеціалізована багатопрофільна лікарня №1 МОЗ України. Окрім цього, ОСОБА_3 неодноразово притягався до адміністративної відповідальності, передбаченої ст.130 КУпАП. Враховуючи наведене, заявники вимушені звернутись до суду із відповідною заявою.

Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 09 липня 2021 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , заінтересована особа - ОСОБА_3 , про видачу обмежувального припису, відмовлено.

Не погодившись з таким рішенням суду адвокат Стрижак Є.Ю., який діє в інтересах ОСОБА_1 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким задовольнити заяву в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не повно з`ясував усі фактичні обставини справи та не дослідив і не надав належної оцінки наявним в матеріалах справи доказам, не сприяв повному, об`єктивному та неупередженому її розгляду, а тому рішення суду не відповідає фактичним обставинам справи, є незаконним та необґрунтованим.

Відзиви на апеляційну скаргу від інших учасників справи до суду не надходили.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду - без змін, виходячи з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 06 березня 2015 року ОСОБА_2 (до шлюбу ОСОБА_5 ) та ОСОБА_3 уклали шлюб в Бабушкінському відділі державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції, актовий запис №114.

Від шлюбу вони мають малолітню дитину ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 , у якому батьками дитини зазначені: мати - ОСОБА_2 , батько ОСОБА_3 (арк.с.13).

Рішенням Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 13 лютого 2017 року шлюб між ОСОБА_2 (до шлюбу ОСОБА_5 ) та ОСОБА_3 розірвано (арк.с.15).

Так, заявники зазначають про те, що 15.05.2021 року ОСОБА_3 по відношенню до них чинить психологічне та фізичне насильство, з приводу чого вони звертались до поліції. Проте, жодних відомостей про те, чи було відносно ОСОБА_4 складено протокол про вчинення ним адміністративного правопорушення та чи було останнього притягнуто до відповідальності за вчинення домашнього насильства, суду надано не було.

Також заявниками надано витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань у кримінальному провадженні №0000270 від 27.05.2021 року, відповідно до якого ОСОБА_1 звернулась із заявою до поліції про те, що ОСОБА_3 , знаходячись за адресою: АДРЕСА_1 , без дозволу власника проник на приватну власність.

Відмовляючи у задоволенні заяви, суд першої інстанції вірно посилався на недоведеність заявлених вимог, зокрема, заявниками не було долучено жодного доказу на підтвердження вчинення ОСОБА_6 , домашнього насильства по відношенню до заявників. З пояснень, які були надані учасниками справи вбачається, що між колишнім подружжям ОСОБА_2 та ОСОБА_3 є непорозуміння щодо участі останнього у вихованні дитини та наявний відповідний спір. Також не надано доказів притягнення останнього до відповідальності за вчинення домашнього насильства, відповідне рішення суду відсутнє; суду не надано будь-яких доказів щодо внесення хоча б одного випадку домашнього насильства до Єдиного державного реєстру випадків домашнього насильства; заявниками не надано об`єктивних доказів, що на час їх звернення до суду з заявою про видачу обмежувального припису існує вірогідність вчинення домашнього насильства з боку ОСОБА_3 в майбутньому.

В апеляційній скарзі апелянт посилається на те, що судом першої інстанції не взято до уваги докази, на які посилаються заявники, що підтверджує факт того, що вони є особами, які потребують захисту в порядку передбаченому Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». Крім того, посилається на ті обставини, які зазначає в своїй заяві щодо поведінки ОСОБА_3 . Зазначає, що у заявників є всі підстави вважати, що домашнє насильство з боку колишнього чоловіка ОСОБА_2 - ОСОБА_3 буде продовжуватись у майбутньому у всіх його проявах, а тому видача обмежувального припису є єдиним засобом захисту.

Однак, колегія суддів не погоджується з такими доводами апелянта, з наступних підстав.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 24 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належить обмежувальний припис стосовно кривдника.

За пунктом 7 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» обмежувальний припис стосовно кривдника - це встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи.

У відповідності до ч. ч. 3, 4 ст. 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків. Обмежувальний припис видається строком від одного до шести місяців.

Згідно з п 3 ч. 1 ст. 350-4 ЦПК України у заяві про видачу обмежувального припису повинно бути зазначено обставини, що свідчать про необхідність видачі судом обмежувального припису, та докази, що їх підтверджують (за наявності).

Відповідно до частини першої статті 350-6 ЦПК України, розглянувши заяву про видачу обмежувального припису, суд ухвалює рішення про задоволення заяви або про відмову в її задоволенні.

Законом визначено, що видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися лише в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних факторів та ризиків.

Суди під час вирішення такої заяви мають надавати оцінку всім обставинам та доказам у справі, вирішувати питання про дотримання прав та інтересів учасників справи. Під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві.

Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги щодо наявності правових підстав для видачі обмежувального припису, колегія суддів приходить до висновку, що заявниками не доведено, а матеріали справи не містять достатніх, достовірних та переконливих підстав вважати, що наявні ризики настання тяжких наслідків для заявника у зв`язку з відмовою у видачі обмежувального припису.

При цьому, колегія суддів звертає увагу на те, що посилання апелянта на психологічний висновок спеціаліста, а також неодноразові звернення до поліції відносно неправомірної поведінки з боку ОСОБА_3 не свідчать про вчинення ним саме домашнього насильства в розумінні Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству».

Доводи апелянта про те, що домашнє насильство з боку ОСОБА_3 буде продовжуватись у майбутньому у всіх його проявах, а тому видача обмежувального припису є єдиним засобом захисту, є лише припущенням заявників та належними доказами не підтверджені, зокрема, відсутнє рішення суду про притягнення ОСОБА_3 до відповідальності за вчинення домашнього насильства.

Колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішень.

Приведені в апеляційній скарзі доводи апелянтом не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення апелянтом норм процесуального закону.

Відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.

Крім цього, зазначене також узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, відповідно до якої пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року).

Згідно із ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, вирішуючи даний спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, обставини по справі, перевірив доводи і дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону.

Доводи апеляційної скарги є необґрунтованими, а рішення суду відповідає вимогам закону та матеріалам справи, а тому апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду відповідає вимогам ст. 263, 264 ЦПК України, і його слід залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу адвоката Стрижака Євгенія Юрійовича, який діє в інтересах ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 09 липня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Судді: Н.М. Деркач

В.С. Городнича

О.В. Свистунова