Постанова

Іменем України

15 грудня 2021 року

м. Київ

справа № 522/5315/15-ц

провадження № 61-16135св21

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: головуючого - Ступак О. В. (суддя-доповідач),

суддів: Гулейкова І. Ю., Погрібного С. О., Усика Г. І., Яремка В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 , який діє в інтересах та як законний представник недієздатної ОСОБА_2 ,

відповідачі: ОСОБА_3 , який діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_6 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 07 грудня 2016 року у складі судді Чернявської Л. М. та постанову Одеського апеляційного суду від 28 липня 2021 року у складі колегії суддів: Сегеди С. М., Гірняк Л. А., Цюри Т. В.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і рішень судів першої та апеляційної інстанцій

У березні 2015 року ОСОБА_1 , який діє в інтересах та як законний представник недієздатної ОСОБА_2 , звернувся до суду з позовом, який уточнив у процесі розгляду справи, до ОСОБА_3 , який діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього сина ОСОБА_4 , ОСОБА_6 про встановлення факту родинних відносин, визнання права власності, визнання правочину недійсним та виселення.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що 29 вересня 1990 року між ним та ОСОБА_7 зареєстровано шлюб, після чого вона змінила прізвище на ОСОБА_2 . Матір`ю ОСОБА_2 є ОСОБА_8 , яка після укладення шлюбу з ОСОБА_9 змінила прізвище на ОСОБА_10 . Таким чином, ОСОБА_2 є донькою ОСОБА_10 , проте у свідоцтві про народження її батьками зазначені ОСОБА_11 та ОСОБА_8 . У квітні 1999 року за усним договором ОСОБА_10 зобов`язалася передати ОСОБА_12 свою квартиру АДРЕСА_1 , але договір купівлі-продажу не був нотаріально посвідчений.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_10 померла і ОСОБА_2 в порядку спадкування набула право власності на вказану квартиру. При цьому рішенням Приморського районного суду міста Одеси від 22 травня 2000 року встановлено факт укладення 18 квітня 1999 року між ОСОБА_12 та ОСОБА_10 договору купівлі-продажу та за ОСОБА_12 визнано право власності на вказану квартиру.

22 січня 2008 року ОСОБА_12 подарувала квартиру ОСОБА_3 та ОСОБА_13

09 липня 2013 року рішенням Приморського районного суду м. Одеси від відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про визнання дійсним договору купівлі-продажу квартири, укладеного 18 квітня 1999 року між ОСОБА_12 та ОСОБА_10 , і визнання за ними права власності на квартиру.

23 листопада 2013 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 без відповідних правових підстав продали спірну квартиру ОСОБА_6 .

Посилаючись на викладене, позивач просив встановити факт родинних відносин, а саме, що ОСОБА_2 є донькою ОСОБА_10 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 ; визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений 23 листопада 2013 року між ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_6 ; виселити з указаної квартири ОСОБА_6 з членами її сім`ї без надання іншого житлового приміщення; визнати за недієздатною ОСОБА_2 право власності на зазначену квартиру в порядку спадкування.

Суди неодноразово розглядали цю справу.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 07 грудня 2016 року позов ОСОБА_1 , який діє в інтересах та як законний представник недієздатної ОСОБА_2 задоволено частково. Встановлено факт родинних стосунків, а саме, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , є рідною донькою ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . У задоволенні іншої частини позову відмовлено.

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив із того, що померла ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_10 є матір`ю ОСОБА_2 , що підтверджено доказами, що знаходяться у матеріалах спадкової справи.

Відмовляючи у задоволенні інших вимог, суд першої інстанції вказав, що у позовній заяві не обґрунтовано з яких підстав договір купівлі - продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_6 підлягає визнанню недійсним; а також не зазначено підстави інших вимог.

Доводи позивача, що ОСОБА_2 не отримала свідоцтва про право на спадщину через відсутність доказів про те, що мати ОСОБА_2 - ОСОБА_8 є ОСОБА_10 , не підтверджуються матеріалами справи, оскільки відповідно листа Шостої Одеської державної нотаріальної контори від 27 вересня 2013 року відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на спірну квартиру, оскільки згідно з довідкою № 425611.67.13, виданою КП «Бюро технічної інвентаризації» Одеської міської ради від 27 серпня 2013 року, 22 січня 2008 року право власності на квартирна підставі договору дарування від 22 січня 2008 року, зареєстровано за іншими особами.

Постановою Апеляційного суду Одеської області від 12 червня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_14 , представника ОСОБА_1 , який діє в інтересах та як законний представник недієздатної ОСОБА_15 , задоволено частково, апеляційну скаргу ОСОБА_3 , який діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього сина ОСОБА_4 , залишено без задоволення, рішення Приморського районного суду міста Одеси від 07 грудня 2016 року в частині визнання права власності, визнання правочину недійсним скасовано та в цій частині ухвалено нове рішення, яким позов задоволено частково. Визнано за ОСОБА_2 право власності в порядку спадкування на квартиру АДРЕСА_1 після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_10 . Витребувано з чужого незаконного володіння ОСОБА_6 нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 22,7 кв. м. Виселено ОСОБА_6 із квартири. В решті рішення суду залишено без змін.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що задовольняючи позовні вимоги про встановлення факту родинних відносин, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що померла ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_10 є матір`ю ОСОБА_2 . При цьому, відмовляючи у задоволенні позовних вимог про визнання права власності, визнання правочину недійсним та виселення ОСОБА_6 , місцевий суд не звернув уваги на те, що ОСОБА_2 як спадкоємець першої черги своєчасно звернулася до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_10 і набула право власності на спірну квартиру в порядку спадкування. Оскільки квартира вибула з володіння ОСОБА_2 поза її волею, на підставі рішення суду, яке в подальшому було скасоване, то вона підлягає витребуванню в ОСОБА_6 на користь власника ОСОБА_2 з виселенням ОСОБА_6 . Що стосується позовних вимог про виселення членів сім`ї ОСОБА_6 , то вони не підлягають задоволенню, оскільки позивач не зазначив, хто саме проживає у спірній квартирі разом з ОСОБА_6 і такі особи не є сторонами в цій справі.

Постановою Верховного Суду від 12 березня 2020 року касаційну скаргу ОСОБА_6 задоволено частково. Постанову Апеляційного суду Одеської області від 12 червня 2018 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Скасовуючи постанову суду апеляційної інстанції, суд касаційної інстанції виходив із того, що суд розглянув і вирішив справу за відсутності ОСОБА_6 , щодо якої немає відомостей про її належне повідомлення про час та місце розгляду справи, чим порушив її право на участь в судовому розгляді та не забезпечив можливості надати суду відзив на апеляційні скарги у строк, встановлений судом, докази і навести свої аргументи по суті спору.

Постановою Одеського апеляційного суду від 28 липня 2021 року рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог про визнання права власності за ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_1 , після смерті ОСОБА_10 , скасовано та ухвалено нове рішення в цій частині. Визнано за ОСОБА_2 право власності на квартиру АДРЕСА_1 , в порядку спадкування після смерті ОСОБА_10 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходив із того, що ОСОБА_2 позбавлена можливості отримати свідоцтво про право власності в порядку спадкування за законом у нотаріальній конторі, оскільки власником квартири є ОСОБА_6 . Недієздатна ОСОБА_2 є законним власником квартири, починаючи з 23 листопада 1999 року, оскільки відповідно до статті 548 ЦК УРСР, у редакції 1963 року, вона у встановленому на той час законному порядку прийняла спадщину. ОСОБА_6 є незаконним власником квартири, оскільки придбала квартиру в осіб, які не мали права її відчужувати.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 20 вересня 2021 року виправлено описку в постанові Одеського апеляційного суду від 28 липня 2021 року. Замість неправильно вказаного «будинку АДРЕСА_2 …».

Короткий зміст та узагальнюючі доводи касаційної скарги

У жовтні 2021 року ОСОБА_6 подала до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 07 грудня 2016 року та постанову Одеського апеляційного суду від 28 липня 2021 року, в якій просить скасувати вказані судові рішення та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права. У своїй касаційній скарзі вказує на те, що суди в оскаржуваних судових рішеннях не врахували висновки щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладені у постановах Верховного суду від 26 вересня 2018 року у справі № 451/394/13-ц, від 16 січня 2019 року у справі № 2-390/2006, від 26 листопада 2019 року у справі № 914/3224/16, від 29 грудня 2020 року у справі № 909/1165/19, від 27 січня 2021 року у справі № 186/599/17, від 14 квітня 2021 року у справі № 520/17947/18, від 19 травня 2021 року у справі № 523/9111/17.

Також, у касаційній скарзі заявниця посилається на пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України (судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 ЦПК України) як на підставу оскарження судових рішень. Зокрема, заявниця у касаційній скарзі зазначає, що суди не дослідили зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 389 цього Кодексу (пункт 1 частини третьої статті 411 ЦПК України)

Інші учасники справи своїм правом подати відзив на касаційну скаргу не скористалися.

Позиція Верховного Суду

Статтею 400 ЦПК України встановлено, що переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, Верховний Суд перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400цього Кодексу.

За змістом статті 412 ЦПК України суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює нове рішення у відповідній частині або змінює його, якщо таке судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 400цього Кодексу межах, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення лише за умови, якщо це порушення призвело до ухвалення незаконного рішення. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, у межах, які стали підставами для відкриття касаційного провадження, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, рішення судів першої та апеляційної інстанції в частині вирішення позовних вимог про визнання за ОСОБА_2 права власності на квартиру АДРЕСА_1 , в порядку спадкування після смерті ОСОБА_10 скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Обставини, встановлені судами

30 лютого 1968 року ОСОБА_16 уклала шлюб та змінила прізвище на « ОСОБА_17 ».

ОСОБА_18 (позивач у справі) є донькою ОСОБА_8 , що підтверджується свідоцтвом про народження.

29 травня 1980 року шлюб розірвано, та ОСОБА_8 змінила прізвище на « ОСОБА_19 ».

18 вересня 1997 року ОСОБА_7 уклала шлюб з ОСОБА_1 та змінила прізвище на « ОСОБА_20 ».

11 квітня 1981 року ОСОБА_16 одружилась та змінила прізвище на « ОСОБА_10 ».

Суди встановили, що ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , є матір`ю недієздатної ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

ОСОБА_10 була власницею квартири АДРЕСА_1 , що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло, виданим 27 квітня 1999 року.

ОСОБА_10 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про смерть.

На підставі заяви ОСОБА_2 05 червня 2000 року відкрита спадкова справа після смерті ОСОБА_10 .

Рішенням Ленінградського районного суду м. Києва від 12 жовтня 2000 року ОСОБА_2 визнана недієздатною.

Розпорядженням Ленінградської районної адміністрації м. Києва від 19 січня 2001 року № 2 ОСОБА_1 призначений опікуном ОСОБА_2

22 травня 2000 року рішенням Приморського районного суду м. Одеси у справі № 2-1246 встановлений факт укладання угоди між ОСОБА_12 та померлою ОСОБА_10 , а також за ОСОБА_12 визнано право власності на квартиру АДРЕСА_1 .

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 27 травня 2008 року заяву заступника прокурора Приморського району м. Одеси в інтересах ОСОБА_2 про перегляд рішення Приморського районного суду м. Одеси 22 травня 2000 року за нововиявленими обставинами задоволено. Скасовано вказане судове рішення. справу призначено до судового розгляду.

24 лютого 2009 року ухвалою Приморського районного суду м. Одеси заяву ОСОБА_12 , зацікавлені особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , залишено без розгляду у зв`язку із наявністю спору про право цивільне щодо квартири АДРЕСА_1 .

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 09 липня 2013 року у справі № 522/2099/13-ц, у задоволенні позову ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до ОСОБА_2 , про визнання дійсним усного договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладеного між ОСОБА_12 та ОСОБА_10 18 квітня 1999 року, та у визнанні за ОСОБА_3 , ОСОБА_4 права власності у рівних долях на квартиру АДРЕСА_1 , відмовлено. Рішення у цій частині залишено без змін рішенням Апеляційного суду Одеської області від 17 червня 2014 року.

Рішенням Апеляційного суду Одеської області від 17 червня 2014 року скасовано рішення Приморського районного суду м. Одеси від 09 липня 2013 року в частині визнання родинних відносин між ОСОБА_10 та ОСОБА_2 .

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних та кримінальних справ України від 18 грудня 2014 року, рішення Апеляційного суду Одеської області від 17 червня 2014 року залишено без змін.

22 січня 2008 року на підставі договору купівлі-продажу ОСОБА_3 , який діяв в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього сина ОСОБА_4 придбав у ОСОБА_12 спірну квартиру.

ОСОБА_3 , який діяв від свого імені та від імені свого малолітнього сина ОСОБА_4 , та ОСОБА_12 , яка діяла від імені свого неповнолітнього сина ОСОБА_4 , 23 листопада 2013 року уклали договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 .

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 07 квітня 2016 року накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1 .

Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав ОСОБА_6 є власником спірної квартири на момент накладання арешту.

Визнаючи за ОСОБА_2 право власності на квартиру АДРЕСА_1 , в порядку спадкування після смерті ОСОБА_10 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , суд апеляційної інстанції виходив із того, що у ОСОБА_12 було відсутнє право власності на квартиру, а тому вона не мала права її відчужувати на користь ОСОБА_3 , який діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього сина ОСОБА_4 , які в свою чергу не мали права відчужувати цю квартиру на користь ОСОБА_6 .

Проте повною мірою Верховний Суд не може погодитися з такими висновками суду апеляційної інстанції з огляду на таке.

Нормативно-правове обґрунтування

Згідно з частиною першою статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Відповідно до статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Визнання закону таким, що втратив чинність, припиняє його дію в повному обсязі.

Відносини спадкування регулюються правилами ЦК України, якщо спадщина відкрилася не раніше 01 січня 2004 року.

У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила ЦК Української РСР, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців. У разі коли спадщина відкрилася до набрання чинності ЦК України і строк на її прийняття не закінчився до 01 січня 2004 року, спадкові відносини регулюються цим Кодексом.

Вказані висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 06 лютого 2019 року у справі № 145/797/15-ц (провадження № 14-608цс18).

Частиною першою статті 524 ЦК Української РСР встановлено, що спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом.

Згідно із статтею 525 ЦК Української РСР часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця, а при оголошенні його померлим - день, зазначений в статті 21 цього Кодексу.

Відповідно до статті 548 ЦК Української РСР для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.

Відповідно до статті 549 ЦК Української РСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Особи, для яких право спадкоємства виникає лише у випадку неприйняття спадщини іншими спадкоємцями, можуть заявити про свою згоду прийняти спадщину протягом строку, що залишився для прийняття спадщини. Якщо строк, що залишився, менше трьох місяців, він продовжується до трьох місяців.

Для прийняття спадщини необхідне волевиявлення спадкоємця і здійснення ним певних дій. Неприйняття спадкоємцем спадщини може бути виражено фактично, коли спадкоємець протягом строку, встановленого для прийняття спадщини, не здійснює дій, що свідчать про намір прийняти спадщину, або може бути виражено явно, коли спадкоємець шляхом подачі заяви в нотаріальну контору виражає свою незгоду прийняти спадщину.

Як встановлено судами, у справі, яка переглядається, із заявою про прийняття спадщини, відкритої після смерті ОСОБА_10 , звернулася ОСОБА_2 . Проте, ОСОБА_2 не може отримати свідоцтво про право на спадщину за законом на нерухоме майно, оскільки квартира АДРЕСА_1 , зареєстрована на праві власності за іншими особами.

Звертаючись за захистом своїх прав як спадкоємця, ОСОБА_1 , який діє в інтересах та як законний представник недієздатної ОСОБА_2 просив суд встановити факт родинних відносин та визнати у порядку спадкування право власності на спадкове майно.

Щодо ефективного способу захисту порушених прав ОСОБА_2 .

За змістом статей 11, 15 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Кожна особа має право на судовий захист.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, як вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачено статтею 16 ЦК України.

Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Принцип ефективності закріплений і у чинному ЦПК України, відповідно до правил статей 2, 5 якого застосовуваний судом спосіб захисту цивільного права має відповідати критерію ефективності. Тобто цей спосіб має бути дієвим, а його реалізація повинна мати наслідком відновлення порушених майнових або немайнових прав та інтересів управомоченої особи.

Вирішуючи спір по суті, суд повинен встановити наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного закономінтересу, на захист якого подано позов, тобто встановити, чи є особа, за позовом якої (або в інтересах якої) порушено провадження у справі належним позивачем. Відсутність права на позов в матеріальному розумінні тягне за собою прийняття рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин, оскільки лише наявність права обумовлює виникнення у інших осіб відповідного обов`язку перед особою, якій таке право належить, і яка може вимагати виконання такого обов`язку (вчинити певні дії або утриматись від їх вчинення) від зобов`язаних осіб. Тобто лише встановивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і, відповідно, приймає рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу у захисті, встановивши безпідставність та необґрунтованість заявлених вимог.

Іншими словами, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, без додаткових (повторних) звернень до суду.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. Таким чином, суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб. Наведені висновки сформульовані у постанові Верховного Суду України від 04 жовтня 2017 року у справі № 914/1128/16.

У спадкоємця, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, права володіння та користування спадковим майном виникають з часу відкриття спадщини. Такий спадкоємець може захищати свої порушені права володіння та користування спадковим майном відповідно до глави 29 ЦК України. Якщо у складі спадщини, яку прийняв спадкоємець, є нерухоме майно, право розпорядження нерухомим майном виникає в нього з моменту державної реєстрації цього майна (частина друга статті 1299 ЦК України). Спадкоємець, який прийняв у спадщину нерухоме майно, ще до його державної реєстрації має право витребовувати це майно від його добросовісного набувача з підстав, передбачених статтею 388 ЦК України, зокрема у разі, якщо воно вибуло з володіння спадкодавця поза волею останнього (правовий висновок, викладений у постановах Верховного Суду України від 23 січня 2013 року у справі № 6-164цс12, від 06 липня 2016 року у справі № 6-3095цс15).

Оцінюючи обраний позивачем спосіб захисту порушених прав, Верховний Суд застосовує правовий висновок, викладений у пункті 89 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц (провадження № 14-181цс18), згідно з яким особа, яка зареєструвала право власності на об`єкт нерухомості, набуває щодо нього всі правомочності власника. Факт володіння нерухомим майном (possessio) може підтверджуватися, зокрема державною реєстрацією права власності на це майно у встановленому законом порядку (принцип реєстраційного підтвердження володіння).

У пункті 114 постанови від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18) Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно. У пунктах 83-86 згаданої постанови Велика Палата Верховного Суду зазначила, що право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним.

Відповідно до висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 17 грудня 2014 року у справі № 6-140цс14, захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України.

Відповідно до частини третьої статті 388 ЦПК України якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.

Спадкоємець, який прийняв у спадщину нерухоме майно, ще до його державної реєстрації має право витребовувати це майно від його добросовісного набувача з підстав, передбачених статтею 388 ЦК України, зокрема у разі, якщо воно вибуло з володіння спадкодавця поза волею останнього.

Зазначене відповідає правовій позиції, висловленій Верховним Судом України у постанові від 23 січня 2013 року у справі № 6-164цс12.

Як встановлено судами, спірна квартира декілька разів перепродана різним особам, останній набувач набула право власності на спірну квартиру на підставі договору купівлі-продажу, а тому в силу правила частини третьої статті 388 ЦК України таке майно підлягає витребуванню як у добросовісного, так і у недобросовісного набувача у всіх випадках.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Установивши, що спірна квартира вибула з володіння спадкоємиці за законом першої черги після смерті ОСОБА_10 - ОСОБА_2 поза її волею на підставі скасованого судового рішення, суд апеляційної інстанції, дійшов помилкового висновку про визнання за ОСОБА_2 права власності на квартиру АДРЕСА_1 , з огляду на те, що позивачем обрано неефективний спосіб захисту, застосування якого не призведе до поновлення його порушених прав, оскільки особа, яка вважає себе власником майна, але не володіє ним, може захищати свої права шляхом пред`явлення віндикаційного позову до особи, яка незаконно володіє цим майном (у разі відсутності між ними зобов`язально-правових відносин), якщо для цього існують підстави, передбачені статтею 388 ЦК України, які дають право витребувати майно, зокрема в добросовісного набувача. Право власності дійсного власника в такому випадку презюмується і не припиняється із втратою ним майна.

Суд апеляційної інстанції з`ясував питання незаконності набуття нерухомого майна ОСОБА_12 , право власності на яке є похідним від права на це приміщення інших осіб за наступними правочинами з його відчуження, які в свою чергу не набули у встановленому законом порядку право власності на це майно та не мали права його відчужувати.

При цьому відповідно до усталеної практики Великої Палати Верховного Суду, якщо позивач вважає, що його право порушене тим, що право власності зареєстроване за відповідачем, то належним способом захисту є віндикаційний позов, оскільки його задоволення, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Натомість вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідним для ефективного відновлення його права (див., зокрема, пункт 100 постанови Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (провадження № 14-256цс18)).

Як зазначено вище, задоволення віндикаційного позову є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Водночас такий запис вноситься виключно в разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою. Такі висновки сформульовані, зокрема, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18), у пункті 98 постанови Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (провадження № 14-256цс18).

Отже, ефективність віндикаційного позову забезпечується саме наявністю державної реєстрації права власності за відповідачем, оскільки за відсутності такої реєстрації судове рішення про задоволення віндикаційного позову не є підставою для державної реєстрації права власності за позивачем. Тому вимога про скасування державної реєстрації права власності на спірний об`єкт, заявлена одночасно із вимогою про віндикацію у відповідача такого об`єкта, є взаємовиключними. При обґрунтованості вимоги про витребовування майна у відповідача, у вимозі про скасування державної реєстрації права власності за відповідачем повинно бути відмовлено.

У своїй касаційній скарзі ОСОБА_6 вказує на те, що суди в оскаржуваних судових рішеннях не врахували висновки щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладені у постановах Верховного суду від 26 вересня 2018 року у справі № 451/394/13-ц, від 16 січня 2019 року у справі № 2-390/2006, від 26 листопада 2019 року у справі № 914/3224/16, від 29 грудня 2020 року у справі № 909/1165/19, від 27 січня 2021 року у справі № 186/599/17, від 14 квітня 2021 року у справі № 520/17947/18, від 19 травня 2021 року у справі № 523/9111/17.

У постановах Верховного Суду від 27 січня 2021 року у справі № 186/599/17 та від 19 травня 2021 року у справі № 523/9111/17 сформульовано висновок про те, що Задоволення вимоги про витребування майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та приводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, суперечать конструкції захисту прав добросовісного набувача, не відповідають нормам права, які побудовані на оцінці балансу інтересів між власником, який втратив володіння майном, та добросовісним набувачем, а отже є неефективними. Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача.

Отже, доводи заявника в цій частині доводів касаційної скарги знайшли своє підтвердження.

У постановах Верховного Суду від 26 вересня 2018 року у справі № 451/394/13-ц, від 26 листопада 2019 року у справі № 914/3224/16, від 29 грудня 2020 року у справі № 909/1165/19 сформульовано висновок щодо строку позовної давності для звернення до суду із позовом.

Враховуючи те, що Верховний Суд дійшов висновку про відмову у задоволенні вимог ОСОБА_1 , який діє в інтересах та як законний представник недієздатної ОСОБА_2 , з огляду на обраний ним неефективний спосіб захисту порушених прав, суд не перевіряє доводи заявника щодо застосування норм матеріального права, які регулюють строк позовної давності.

Щодо доводів заявника про неврахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 2-390/2006 та від 14 квітня 2021 року у справі № 520/17947/18, то вони не знайшли свого підтвердження.

У вказаних постановах сформульовано загальні висновки щодо доказування у справі.

Поряд із цим, ОСОБА_6 вказує на те, що суди не дослідили зібрані у справі докази, зокрема, що суди встановили факт родинних стосунків, а саме, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , є рідною донькою ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , на підставі неналежних доказів; заяву про прийняття спадщини подано ОСОБА_2 з пропуском шестимісячного строку для прийняття спадщини.

ОСОБА_6 не звернула увагу на те, що до заяви про встановлення факту родинних відносин можуть додаватися не тільки такі письмові докази, як свідоцтва про народження, шлюб, смерть, актові записи про народження та смерть. Доказами, які підтверджують наявність цього юридичного факту також можуть бути: акти, анкети, автобіографії, листівки, сімейні фотографії, листи ділового та особистого характеру, особові справи, рішення судів, ордери на вселення, обмінні ордери, погосподарські книги, виписки з домових книг та інші документи, які у собі містять відомості про родинні відносини осіб. Крім того, судами підлягають врахуванню довідки органів реєстрації актів цивільного стану про неможливість поновлення втрачених записів, внесення змін і доповнень, виправлень у записи актів цивільного стану. Також мають враховуватися показання свідків, яким достовірно відомо про стосунки померлого із заявником. Цей перелік не є вичерпним.

Висновки щодо родинних відносин ОСОБА_2 з її матір`ю суди встановили на підставі належних та допустимих доказів, що підтверджується матеріалами цієї цивільної справи та відповідними висновками судів щодо їхньої оцінки.

При цьому суд касаційної інстанції не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі №373/2054/16-ц).

Твердження заявника про те, що ОСОБА_2 звернулася до нотаріальної контори із пропуском шестимісячного строку для прийняття спадщини, є безпідставними та необґрунтованими.

Із матеріалів спадкової справи № 327/2000р. щодо майна померлої ОСОБА_10 убачається, що ОСОБА_2 заяву про прийняття спадщини підписала 18 серпня 2000 року, тоді як Управління юстиції в Одеській області, направляючи цю заяву за належністю до Шостої Одеської державної нотаріальної контори, свій супровідний лист датував 29 травня 2000 року, а на заяві ОСОБА_2 штампом про вхідну кореспонденцію вказав ту ж саму дату - 29 травня 2000 року із виправленням на 22 травня 2000 року.

Враховуючи те, що матеріали спадкової справи надійшли на запит суду від Шостої Одеської державної нотаріальної контори, у судів були відсутні підстави вважати, що таке виправлення дати надходження заяви до Управління юстиції в Одеській області мало місце стороною позивача.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення, не передаючи справи на новий розгляд.

Підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права (частина перша статті 412 ЦПК України).

Згідно з частиною третьою статті 412 ЦПК України неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Зважаючи на те, що у справі допущено неправильне застосування норм матеріального та процесуального права, оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції в частині вирішення позовних вимог про визнання за ОСОБА_2 права власності на квартиру підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позову.

При цьому рішення суду першої інстанції про відмову у задоволенні вимог ОСОБА_1 , який діє в інтересах та як законний представник недієздатної ОСОБА_2 у зв`язку з недоведеністю позовних вимог про визнання за ОСОБА_2 права власності на квартиру, також підлягає скасуванню, з огляду на те, що судом апеляційної інстанції встановлено обставини, що підтверджують право ОСОБА_2 на квартиру у порядку спадкування після смерті своєї матері.

Щодо розподілу судових витрат

Відповідно до частини першої, пункту 1 частини третьої статті 133 ЦПК Українисудові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи належать, зокрема витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно з частинами першою, другою, тринадцятою статті 141 ЦПК Українисудовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до підпунктів «б», «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК Українипостанова суду касаційної інстанції складається, зокрема з резолютивної частини із зазначенням у ній нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку із розглядом справи у суді першої інстанції та апеляційної інстанції, - у разі скасування рішення та ухвалення нового рішення або зміни рішення; розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

З огляду на те, що ОСОБА_1 звільнений від сплати судового збору на підставі пункту 9 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір», сплачений ОСОБА_6 судовий збір за подання нею касаційної скарги у розмірі 2 946,00 грн необхідно компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Крім того, ОСОБА_6 подавала касаційну скаргу на постанову Апеляційного суду Одеської області від 12 червня 2018 року, за наслідками розгляду якої, казану постанову скасовано постановою Верховного Суду від 12 березня 2020 року та направлено справу на новий апеляційний розгляд.

За подання вказаної касаційної скарги ОСОБА_6 сплатила судовий збір у розмірі 5 900,00 грн, який також необхідно компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Керуючись статтями 141, 409, 412, 415, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити частково.

РішенняПриморського районного суду м. Одеси від 07 грудня 2016 року та постанову Одеського апеляційного суду від 28 липня 2021 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 , який діє в інтересах та як законний представник недієздатної ОСОБА_2 , до ОСОБА_3 , який діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_4 , ОСОБА_6 про визнання права власності на квартиру скасувати та ухвалити нове рішення в цій частині про відмову у задоволенні позову.

В інших частинах рішення Приморського районного суду м. Одеси від 07 грудня 2016 року та постанову Одеського апеляційного суду від 28 липня 2021 року залишити без змін.

Компенсувати ОСОБА_6 сплачений судовий збір за подання касаційних скарг у розмірі 8 846,00 грн за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий О. В. Ступак

Судді: І. Ю. Гулейков

С. О. Погрібний

Г. І. Усик

В. В. Яремко