"08" вересня 2021 р.
Справа № 642/6961/19
Провадження № 2/642/286/21
РІШЕННЯ

І м е н е м У к р а ї н и

25 серпня 2021 року Ленінський районний суд м. Харкова

у складі: головуючого судді - Бородіної О.В.,

за участю секретаря судового засідання - Добронос Д.С.,

розглянувши в порядку загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні в приміщенні Ленінського районного суду м. Харкова цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зхахист честі, гідності, ділової репутації, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до Ленінського районного суду м. Харкова із позовом до ОСОБА_2 про захист, честі, гідності та ділової репутації, у якому просив визнати недостовірною та такою, що порушує особисті немайнові права ОСОБА_1 , інформації, поширені ОСОБА_2 :

- на своїй сторінці в соціальній мережі FасеЬоок ІНФОРМАЦІЯ_13 «# ГПУ# ОСОБА_6 # СБУ # ОСОБА_3 . В последнее время в отношении меня поступают угрозы жизни и здоровью. Мной 03.05.2018 были подписаны заявления в СБУ и прокуратуру Харьковской области о преступном сговоре правоохранителей и # ОПГ по подготовке нападения на меня!!! 02.09.2017 года вышел из дома и не вернулся до настоящего времени мой брат ОСОБА_4 , накануне похищения брата, 18.08.2017 года было обнаружено наружное наблюденце #СБУ Харьковской о6ласти!!! В течении зтой недели мной повторно обнаружено наружное наблюдение в то время, когда в # Харькове захватывают # Городской #совет, СБУ # ОСОБА_22 # ОСОБА_21 тратят время на выполнение поручения Прокуратуры Харьковской области ОСОБА_27, с целью фабриковать очередные уголовные дела в отношении меня и членов моей семьи! # Прокуратурой # Харьковской области и совершено множество уголовных преступлений, которые тщательно скрывает # ГПУ »;

- на своїй сторінці в соціальній мережі FасеЬоок ІНФОРМАЦІЯ_14 у відео наступного змісту: «Здравствуйте, моє обращение направлено губернатору Харьковской области ОСОБА_10. Прошу ее сделать мне с ней встречу, прием, как гражданина Украины для того, чтобы сообщить ситуацию, сложивщуюся в Харьковской области с правоохранительными органами, которые в данном регионе не становятся на защиту граждан, а делают совершенно противоправные действия. А именно в августе 2016 года на меня было совершено разбойное нападение, в результате чего прокуратура Харьковской области вместо раскрытия разбойного нападения вручила подозрение потерпевшему. В сентябре 2017 года пропал без вести мой брат. Также мной было установлено и поданны заявления, что СБУ Харьковской области до событий, когда пропал мой брат, и после зтого проводило незаконное наружное наблюдение. Мной были поданы заявления, на них никто не реагирует, никто не отвечает на эти заявления. В отношении моей семьи постоянно поступают угрозы жизни, здоровью, в связи с чем,есть тому, подтверждения, поданны заявления в правоохранительные органы.

Первого июня 2019 года во дворе дома, где я проживаю неизвестные лица подожгли наш семейный автомобиль. В связи с тем, что, как я уже ранее говорил, работники прокуратуры, работники СБУ говорят, что их руководство, не скрывая, озвучивает на совещаниях, что зти задачи им ставит администрация. Они не конкретизируют, какая, но в Харьковской области она у нас одна, в связи с чем прошу Вас меня принять, выслушать. Я предоставлю документи, подтверждающие противоправные действия прокуратури Харьковской области и СБУ, и прошу Вас, как губернатора, в эту ситуацию вмешаться. Так как данные руководители зтих структур своими незаконными действиями портят имидж области и портят имидж Вам, и все Ваши труды, которые мы наблюдаем, все Ваши рейтинги, в которых Ви занимаете первые места, сводятся к нулю их беспределом и их действиями. Спасибо, буду ждать связи, когда меня к Вам пригласят».

- на інтернет порталах, в яких Відповідач звинувачує Позивача та начальника УСБУ у Харківській області ОСОБА_19 в організації та скоєнні злочинів: «По их указанию спалили машину , по их указанию в отношении меня был совершен разбой, по из указанию на меня сфабрикованы уголовные дела» :

- ІНФОРМАЦІЯ_15 у статті «ІНФОРМАЦІЯ_16» від ІНФОРМАЦІЯ_17;

- ІНФОРМАЦІЯ_18 у статті «ІНФОРМАЦІЯ_19» від ІНФОРМАЦІЯ_14;

- ІНФОРМАЦІЯ_20- у статті « ІНФОРМАЦІЯ_21 » від ІНФОРМАЦІЯ_14;

- ІНФОРМАЦІЯ_22- у статті « ІНФОРМАЦІЯ_23 » від ІНФОРМАЦІЯ_24.

- ІНФОРМАЦІЯ_25- у статті « ІНФОРМАЦІЯ_26 ».

Позивач просить суд зобов`язати ОСОБА_2 протягом 5 календарних днів з дня набрання рішенням законної сили спростувати недостовірну інформацію, поширену ним на сторінці в соціальній мережі FасеЬоок , а також на інтернет порталах:- ІНФОРМАЦІЯ_27 - ІНФОРМАЦІЯ_28- ІНФОРМАЦІЯ_29- ІНФОРМАЦІЯ_30/,

шляхом розміщення на них вступної та резолютивної частини рішення суду у цій справі під заголовком «ІНФОРМАЦІЯ_44» та з особистим вибаченням.

В обгрунтування позовних вимог посилається на те, що ОСОБА_2 на своїй сторінці в соціальній мережі FасеЬоок, а також на інтернет-порталах та інтернет-сторінках інформаційних агентств неодноразово стосовно ОСОБА_1 поширювалася недостовірна та негативна інформація, пов`язана із здійсненням останнім своєї професійної діяльності на посаді прокурора Харківської області, яку він обіймав до 25.09.2019.

Зокрема, на своїй сторінці в соціальній мережі FасеЬоок ІНФОРМАЦІЯ_13 Відповідачем викладено публікацію із наступним змістом: «ГПУ# Президент # ОСОБА_20, кому угодно раздавал # звание # заслуженный # юрист прокурорам # Харьковской области, которые фабрикуют дела на потерпевших за то, что они опознали лицо, совершившее на них разбойное нападения! Прежде всего это Ваше лицо, что Вы оборотням даете звания, должности, с помощью которых они обогащаются, крышуя интересы # ОПГ Я неоднократно обращался к # прокурору # Харьковской области, подавая заявления по факту того, что потерпевший от разбоя стал обвиняемым, и он как заслуженный юрист не смог объективно оценить ситуацию и направить обвинительный акт в суд!!! Такие заслуженные юристы доведут ситуацию в стране до самосудов!! У нас в городе при захвате заложников уже почту освобождает домохозяйка, а три генерала докладывают про какой-то штурм!!! Прошу # Вас # обратить # внимание # на # сложившуюся # ситуацию # в #Харьковской # области!!!».

Цього ж дня Відповідач розмістив на своїй сторінці у соціальній мережі FасеЬоок публікацію : «# ГПУ# ОСОБА_6 # СБУ # ОСОБА_3 . В последнее время в отношении меня поступают угрозы жизни и здоровью. Мной 03.05.2018 были подписаны заявления в СБУ и прокуратуру Харьковской области о преступном сговоре правоохранителей и # ОПГ по подготовке нападения на меня!!! 02.09.2017 года вышел из дома и не вернулся до настоящего времени мой брат ОСОБА_4 , накануне похищения брата, 18.08.2017 года было обнаружено наружное наблюдение #СБУ Харьковской области!!! В течении этой недели мной повторно обнаружено наружное наблюдение в то время, когда в # Харькове захватывают # Городской #совет, СБУ # ОСОБА_22 # ОСОБА_21 тратят время на выполнение поручения Прокуратуры Харьковской области # ОСОБА_16, с целью фабриковать очередные уголовные дела в отношении меня и членов моей семьи! # Прокуратурой # Харьковской области совершено множество уголовных преступлений, которые тщательно скрывает # ГПУ ».

До того ж ІНФОРМАЦІЯ_14 на своїй сторінці в соціальній мережі FасеЬоок відповідач розмістив відео наступного змісту: «Здравствуйте, мое обращение направлено губернатору Харьковской области ОСОБА_10. Прошу ее сделать мне с ней встречу, прием, как гражданина Украины для того, чтобы сообщить ситуацию, сложившуюся в Харьковской области с правоохранительными органами, которые в данном регионе не становятся на защиту граждан, а делают совершенно противоправные действия. А именно в августе 2016 года на меня было совершено разбойное нападение, в результате чего прокуратура Харьковской области вместо раскрытия разбойного нападения вручила подозрение потерпевшему. В сентябре 2017 года пропал без вести мой брат. Также мной было установлено и поданы заявления, что СБУ Харьковской области до событий, когда пропал мой брат, и после этого проводило незаконное наружное наблюдение. Мной были поданы заявления, на них никто не реагирует, никто не отвечает на эти заявления. В отношении моей семьи постоянно поступают угрозы жизни, здоровью, в связи с чем, есть тому подтверждения, поданы заявления в правоохранительные органы.

Первого июня 2019 года во дворе дома, где я проживаю неизвестные лица подожгли наш семейный автомобиль. В связи с тем, что как я уже ранее говорил, работники прокуратуры, работники СБУ говорят, что их руководство, не скрывая, озвучивает на совещаниях, что эти задачи им ставит администрация. Они не конкретизируют, какая, но в Харьковской области она у нас одна, в связи с чем прощу Вас меня принять, выслушать. Я предоставлю документы, подтверждающие противоправные действия прокуратуры Харьковской области и СБУ, и прошу Вас, как губернатора, в эту ситуацию вмешаться. Так как данные руководители этих структур своими незаконными действиями портят имидж области и портят имидж Вам, и все Ваши труди, которые ми наблюдаем, все Ваши рейтинги, в которых Ви занимаете первые места, сводятся к нулю их беспределом и их действиями. Спасибо, буду ждать связи, когда меня к Вам пригласят».

Окрім цього ІНФОРМАЦІЯ_43 Відповідачем своїй сторінці в соціальній мережі FасеЬоок здійснено публікацію, у якій висловлено наступні тези: «Знайомтеся з відомою у прокуратурі області особою Юрієм на прізвисько « ОСОБА_7 », зазначену особу було призначено прокурором Харківської області ОСОБА_1 наглядати за всіма незаконними порубками на території області, збирати з лісхозів данину для прокурора області, а також вирішувати питання щодо закриття кримінальних проваджень в прокуратурах районів щодо незаконних рубок лісу та контрабанди деревини».

Також, на інтернет-порталах та інтернет-сторінках інформаційних агентств « Хроники », «Newsroom», «Роliteka», «ОРД», «Му.новости» опубліковані статті, в яких Відповідач звинувачує Позивача та начальника УСБУ у Харківській області ОСОБА_8 в організації та скоєнні злочинів, основною тезою яких стали наступні висловлювання Відповідача: «По их указанию спалили машину, по их указанию в отношении меня был совершен разбой, по их указанию на меня сфабрикованы уголовные дела» :

- ІНФОРМАЦІЯ_15 у статті «ІНФОРМАЦІЯ_16» від ІНФОРМАЦІЯ_17;

- ІНФОРМАЦІЯ_18 у статті «ІНФОРМАЦІЯ_19» від ІНФОРМАЦІЯ_14;

- ІНФОРМАЦІЯ_20- у статті « ІНФОРМАЦІЯ_21 » від ІНФОРМАЦІЯ_14;

- ІНФОРМАЦІЯ_22- у статті « ІНФОРМАЦІЯ_23 » від ІНФОРМАЦІЯ_24.

- ІНФОРМАЦІЯ_25- у статті « ІНФОРМАЦІЯ_26 ».

Вказана інформація порушує особисті немайнові права Позивача на повагу до честі, гідності, недоторканості ділової репутації; є негативною, неправдивою та такою, що підлягає спростуванню.

Позивач зазначає, що інформація, викладена у вищевказаних публікаціях та відеороліку, жодним чином не відповідає дійсності і спрямована виключно на привернення уваги до Позивача, як до службової особи, яка очолювала регіональну установу з метою підриву його ділової репутації, та те що мова у вказаних публікаціях йде саме про нього, не викликає сумнів, оскільки Відповідач чітко вказує його посаду, яку останній обіймав до 25.09.2019, прізвище, ім`я та по батькові.

Жодних неправомірних дій Позивачем стосовно ОСОБА_2 не вчинялося, дана інформація є неправдивою, викладеною у непристойній, образливій формі та не відповідає дійсності, що в свою чергу дискредитувало етичну поведінку Позивача під час виконання службових обов`язків.

Таким чином, стосовно Позивача була поширена недостовірна інформація, яка не може бути підтверджена належними та допустимими доказами.

У своїх висловлюваннях Відповідач порушує принцип презумпції невинуватості, без жодних правових підстав звинувачує Позивача у вчиненні неправомірних дій, а також злочинів, передбачених ст.187 КК України (розбій) та ст.364 КК України (зловживання службовою владою або службовим становищем).

Позивач вказує, що з огляду на характер використаних мовних засобів, інформація, поширена відповідачем, є твердженням про факти, яких не існувало, а вживання слів «...по их указанию спалили машину, по их указанию в отношении меня был совершен разбой, по их указанию на меня сфабрикованы уголовные дела » , « ОСОБА_22 # ОСОБА_21 тратят время на выполнение поручения Прокуратуры Харьковской области # ОСОБА_16, с целью фабриковать очередные уголовные дела в отношении меня и членов моей семьи » свідчить про наявність підстав вважати Позивача винним у вчиненні злочинів стосовно Відповідача.

Позивач вказує, що поширена інформація є твердженням про конкретний факт стосовно Позивача, якого не існувало, який не може бути та не підтверджений Відповідачем, з огляду на відсутність кримінальних проваджень стосовно Позивача, тому вона підлягає спростуванню Відповідачем.

Враховуючи, що порушення особистих немайнових прав відбулося у результаті поширення про Позивача недостовірної інформації на особистій Сторінці Відповідача в соціальній мережі FасеЬоок, а також в інтернет-порталах, інтернет-сторінках то адекватним способом захисту прав Позивача є спростування такої недостовірної інформації у аналогічний спосіб - шляхом розміщення на вищевказаних сторінках вступної та резолютивної частини рішення суду у цій справі під заголовком «ІНФОРМАЦІЯ_44».

Ухвалою Ленінського районного суду м. Харкова від 11.10.2019 позовна заява буда залишена без руху.

Після усунення недоліків позовної заяви позивача, ухвалою Ленінського районного суду м. Харкова від 31.10.2019 відкрито провадження у справі у загальному позовному провадженні.

Від відповідача подано відзив, у якому він просив відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, посилаючись на наступне.

Відповідач не погоджується із твердженням Позивача про недостовірність та порушення особистих немайнових прав ОСОБА_1 інформацією, поширеною Відповідачем на своїй сторінці в соціальній мережі Facebook ІНФОРМАЦІЯ_13 року.

Вказує, що частини зазначеної вище публікації є оціночними судженнями:

«#ГПУ #Президент ОСОБА_20 кому угодно раздавал #звание #заслуженый #юрист #прокурорам, #Харьковской области, которые фабрикуют дела на потерпевших за то, что они опознали лицо, совершившее на них разбойное нападения! Прежде всего это Ваше лицо, что вы оборотням даёте звания, должности, с помощью которых они обогащаются, крышуя интересы #ОПГ.» - Відповідач висловлює своє ставлення до рішень Президента України про присвоєння невизначному колу прокурорів, які працювали або працюють у прокуратурах Харківської області, почесного звання «Заслужений юрист України». У цій частині поширеної інформації Відповідач використовує займенник «кому угодно», що за своїм змістом вказує на відсутність конкретної особи, про яку йдеться мова, а також на критику Відповідачем дій Президента України щодо присвоєння третім особам почесного звання «Заслужений юрист України». Інші терміни, використані у публікації, такі як «оборотень», «крышуя интересы #ОПГ», які є алегорією та жаргоном відповідно, тобто мовно-стилістичними засобами, які відповідно використовуються для художнього зображення певних явищ, осіб і предметів під художніми образами з характерними ознаками, а також як синонім до слів «заступництво», «протегування», та не містять будь-якого посилання на фактичні дані або події.

Згідно зі статтею 30 Закону України «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Частина 2 зазначеної статті встановлює, що оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

Частина інформації із зазначеної вище публікації, а саме:

«…Я неоднократно обращался к #прокурору #Харьковской области, подавая заявления по факту того, что потерпевший от разбоя стал обвиняемым, и он как заслуженый юрист не смог объективно оценить ситуацию и направил обвинительный акт в суд!!! Такие заслуженные юристы доведут ситуацию в стране до самосудов!!! У нас в городе при захвате заложников уже почту освобождает домохозяйка, а три генерала докладывают, про какой-то штурм!!! Прошу #Вас #обратить #внимание #на #сложившуюся #ситуацию #в #Харьковской #области!!!» - є твердженням про факт того, що Відповідач звертався до Позивача як до державного службовця, публічної особи під час його перебування на посаді прокурора Харківської області із заявами про вчинення злочинів, клопотаннями вжити заходів для припинення правопорушень, зверненнями і т.п..

Проте, на думку Відповідача, перебуваючи на посаді прокурора Харківської області, Позивач не вжив усіх залежних від нього та можливих заходів для нагляду за додержанням законів органами, які проводять оперативно-розшукову діяльність, дізнання, досудове слідство, для захисту в межах своєї компетенції прав і свобод Відповідача, вжиття заходів до усунення порушень закону, поновлення порушених прав і притягнення у встановленому законом порядку до відповідальності осіб, які допустили ці порушення, що є функціями та принципами діяльності органів прокуратури відповідно до ст.ст. 5 та 6 Закону України «Про прокуратуру», і т.д.

Зміст же останніх двох речень публікації також є оціночним судженням, яким Відповідач висловлює свою думку стосовно роботи правоохоронних органів в цілому, проте враховуючи характер і стиль викладення інформації, неможливо зрозуміти, про які саме події та яких осіб йде мова.

Тому відповідач вказує, що будь-які вимоги щодо визнання недостовірною зазначеної вище інформації, її спростування і вибачення за її поширення не підлягають задоволенню.

Щодо вимог Позивача визнати недостовірною та такою, що порушує особисті немайнові права ОСОБА_1 та спростувати інформацію, поширену Відповідачем на своїй сторінці в соціальній мережі Facebook ІНФОРМАЦІЯ_13 року наступного змісту:

«ОСОБА_23 #ГПУ ОСОБА_24 #СБУ # ОСОБА_9 последнее время в отношении меня поступают угрозы жизни и здоровью. Мной 03.05.2018 года были поданы заявления в СБУ и прокуратуру Харьковской области о преступном сговоре правохронителей и #ОПГ по подготовке нападения на меня!!! 02.09.2017 года вышел из дома и не вернулся до настоящего времени мой брат ОСОБА_4 , накануне похищения брата, 18.08.2017 года было обнаружено наружное наблюдение #СБУ Харьковской области!!! В течении этой недели мной повторно обнаружено наружное наблюдение в то время, когда в #Харькове захватывают #Городской #совет, СБУ ОСОБА_22 ОСОБА_21 тратят время на выполнение поручения #Прокуротуры Харьковской области ОСОБА_27, с целью фабриковать очередное уголовные дела в отношении меня и членов моей семьи! #Прокуратурой #Харьковской области совершено множество уголовных преступлений, которые тщательно скрывает #ГПУ», то відповідач звертає увагу на те, що у зазначеній публікації прізвище Позивача стоїть після знаку «#», що є хештегом, як і всі інші прізвища публічних осіб у зазначеній публікації «ОСОБА_23 ОСОБА_24 ОСОБА_25 ОСОБА_22 ОСОБА_21), та застосований хештег лише надавав можливість групувати подібні повідомлення, таким чином можна знайти хештег і отримати набір повідомлень, які його містять.

Тобто, використовуючи прізвище Позивача, як і прізвища всіх інших публічних осіб у публікації, Відповідач мав за мету поширити інформацію про погрози, які надходять йому та членам його сім`ї, про факти його звернень до органів прокуратури та служби безпеки України, про зникнення безвісти його рідного брата, про те, що ним було виявлено зовнішнє спостереження, встановлене, на його думку, УСБУ Харківської області, про захоплення Харківської міської ради, про час, який Служба безпеки України витрачає, на його думку, на «фабрикування» справ проти нього та членів його сім`ї за вказівками прокуратури Харківської області, а також про те, що прокуратурою Харківської області здійснено безліч злочинів, які приховуються Генеральною прокуратурою України.

Усі твердження про факти, які були здійснені Відповідачем у своїй публікації, були предметом розгляду відповідних правоохоронних органів за заявами Відповідача, що підтверджується наданими ним копіями письмових доказів.

Відповідач вважає, що

1) зазначена вище частина публікації взагалі не стосується Позивача, оскільки в ній не йдеться про особу Позивача, не згадується ні його посада, ні його прізвище, ім`я та по-батькові;

2) інформація, поширена у цій частині публікації, є достовірною, що підтверджується належними та допустимими доказами;

3) ця інформація не могла і не порушила особисті немайнові права Відповідача, оскільки взагалі його не стосувалася;

4) інформація стосується безпосередньо Відповідача і його упевненості, думок, суджень, переконань про те, ким саме здійснювалося зовнішнє спостереження за ним,

тому склад правопорушення відсутній.

А отже, задоволення вимоги Позивача про визнання цієї інформації недостовірною, зобов`язання її спростувати та принести особисті вибачення Позивачу порушить конституційне право Відповідача на звернення до органів державної влади, закріплене статтею 40 Конституції України, конституційне право Відповідача на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань, а також право на поширення взагалі будь-якої інформації, закріплене у ст. 34 Конституції України, ст. 277 Цивільного кодексу України, п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи».

Інша частина інформації, що міститься у публікації, говорить про те, що Відповідач вважає, що щодо нього незаконно ведуться кримінальні провадження, виконуються слідчі та інші дії органами прокуратури та Служби безпеки України, і їх посадовими особами. У власній статті на власній сторінці у соціальній мережі автор висловлює власну точку зору стосовно подій, які із ним відбуваються. Відповідач має власний погляд та думки з приводу діяльності правоохоронних органів Харківської області, Позивача на посаді прокурора Харківської області, а також щодо якості виконуваних ним функцій, отриманих результатів. Думка Відповідача про те, що проти нього та членів його сім`ї фабрикуються кримінальні провадження склалася через численні порушення, допущені органами досудового розслідування і через необ`єктивні та незаконні, на його думку, намагання притягнути його до до кримінальної відповідальності та неналежну роботу правоохоронних органів щодо розкриття злочинів, вчинених проти нього та членів його сім`ї. Відповідач вказує, що правильність цих думок не може бути предметом судового захисту, оскільки зобов`язання Відповідача спростувати власний погляд та власні думки порушить свободу на власну точку зору.

Щодо вимог визнати недостовірною та такою, що порушує особисті немайнові права ОСОБА_1 , інформацію, поширену Відповідачем на своїй сторінці в соціальній мережі Facebook ІНФОРМАЦІЯ_14 року, а саме у відеозверненні направленому губернатору Харківської області ОСОБА_10 , то відповідач зазначає, що звернення Відповідача до голови Харківської обласної державної адміністрації було здійснено на виконання ним свого конституційного права, передбаченого ст. 40 Конституції України, в межах, визначених чинним законодавством і, відповідно, інформація, поширена у такому зверненні, не може вважатися недостовірною і Відповідача не може бути зобов`язано спростувати таку інформацію. Звертаючись до голови Харківської обласної державної адміністрації, Відповідач не мав за мету поширити негативну інформацію про Позивача, а намагався захистити свої законні права та інтереси. Це також підтверджується великою кількістю попередніх звернень до поліції, прокуратури, Служби безпеки України із заявами, зверненнями, скаргами, зверненням, зокрема, до Національного антикорупційного бюро України від 19.09.2017 року, народного депутата України ОСОБА_11 від 01.10.2017. А звернення до голови Харківської обласної державної адміністрації було лише одним із заходів, вжитих Відповідачем.

Стверджуючи ж що на заяви ніхто не реагує та не відповідає Відповідач давав свою власну оцінку діям правоохоронних органів, оскільки вважав, що ними вчинено недостатньо для належного розслідування злочинів за його заявами. Довідка, надана Позивачем, про розгляд прокуратурою Харківської області заяв та звернень Відповідача, не може бути прийнята до уваги, оскільки свідчить про виконання прокуратурою Харківської області, а не особисто Позивачем своїх обов`язків із розгляду звернень громадян. Крім того, Позивачем у позовній заяві вказується, що Відповідач «у своїх заявах зазначає про те, що на неодноразові звернення до прокурора Харківської області відповіді на звернення не надходять». Посилання позивача в цій частині безпідставні, оскільки у наведених публікаціях Відповідач вказував, що ним були подані заяви в цілому до правоохоронних органів, які не надають на них відповіді, а не вказано окрему посадову особу.

Таким чином, відповідач заперечує проти вимоги Позивача, оскільки жодним законодавчим актом не заборонено здійснювати звернення до посадових осіб органів державної влади через мережу Інтернет.

Щодо тверджень Позивача про розповсюдження Відповідачем недостовірної інформації, поширюючи публікцію на своїй сторінці у соціальній мережі Facebook від ІНФОРМАЦІЯ_43 року наступного змісту:

«Знайомтеся з відомою у прокуратурі області особою ОСОБА_12 на прізвисько « ОСОБА_7 », зазначену особу було призначено прокурором Харківської області ОСОБА_1 наглядати за всіма незаконними порубками на території області, збирати з лісхозів данину для прокурора області, а також вирішувати питання щодо закриття кримінальних проваджень в прокуратурах районів щодо незаконних рубок лісу та контрабанди деревини», то відповідач вказує, що позивач у позові цитує лише частину публікації, яка була розміщена. Доказом того є копія електронного доказу (зазначеної публікації), наданої самим ОСОБА_26 як додаток до позовної заяви.

Так, ця публікація має назву «ІНФОРМАЦІЯ_31», а перше речення цієї публікації, яке Позивач не процитував у своїй позовній заяві має наступний зміст: «Команда «ЗЕ СТОП Корупція» продовжує знайомити Вас з особами, які заробляють великі гроші на продажі лісів та деревини».

Відповідач зазначає, що перше речення, незазначене у позові, свідчить про те, що публікація не належить Відповідачеві. Більше того, із наведеного доказу видно, що автором цієї інформації є не Відповідач, а публікація початково була розміщена на сторінці третьої особи ОСОБА_14 , Відповідач лише її копіював на власну сторінку у соціальній мережі Facebook.

Оскільки Відповідач не є автором поширеного інформаційного матеріалу та власником веб-сайту, то він не може нести відповідальність за поширення зазначеної інформації і бути належним відповідачем.

Тому будь-які вимоги щодо визнання недостовірною зазначеної вище інформації, її спростування і вибачення за її поширення не підлягають задоволенню.

Вимоги Позивача визнати недостовірною та такою, що порушує особисті немайнові права ОСОБА_1 , та спростувати інформацію, поширену на інтернет порталах, також відповідачем заперечуються, оскільки ОСОБА_2 не може бути належним відповідачем за цією позовною вимогою. Крім того, поширення інформації у цих статтях не містить складу правопорушення, яке б могло бути підставою для задоволення позову у цій частині відносно Відповідача, а саме: Відповідач не є автором зазначених статей, не поширював цю інформацію на зазначених веб-сайтах, не є джерелом цієї інформації, і зобов`язання Відповідача спростувати поширену інформацію порушить ч. 4 ст. 277 ЦК, відповідно до якої спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію. Більше того, у Відповідача не буде реальної технічної можливості виконати рішення суду у цій частині у випадку його задоволення, оскільки він не є автором або власником веб-сайтів, і в нього немає прав доступу до цих сайтів і можливості вносити будь-яі зміни в їх інформаційний контент.

Також у змісті спірної частини публікацій не зрозуміло про яку саме особу йде мова, не названо посаду чи ім`я фізичної особи, міститься лише присвійний займенник «их».

Щодо вимоги позивача принести особисті вибачення, то відповідач заперечує проти її задоволення посилаючись на те, що суд не вправі зобов`язувати відповідача вибачатися перед позивачем у тій чи іншій формі, оскільки примусове вибачення як спосіб судового захисту гідності, честі чи ділової репутації за поширення недостовірної інформації не передбачено у статтях 16, 277 ЦК України.

У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала у повному обсязі.

Відповідач та його представник у судовому засіданні проти здоволення позовних вимог заперечували з підстав зазначених у відзиві.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків.

Відповідно достатті 34 Конституції України, кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір.

Згідно зістаттею 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

Кожен має право на свободу вираження поглядів в розумінні статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якою передбачено свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів.

Таким чином, праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов`язок не поширювати про особу недостовірну інформацію і таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію.

Статтею 201 ЦК України передбачено, що честь, гідність і ділова репутація є особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством.

Главою 22 ЦК України визначено перелік особистих немайнових прав фізичної особи, серед яких і право на повагу до гідності та честі (стаття 297 ЦК України) та право на недоторканність ділової репутації (стаття 299 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.

Юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою

для задоволення позову про захист честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи, є сукупність таких обставин: поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі

у будь-який спосіб; поширена інформація стосується певної фізичної

чи юридичної особи, тобто позивача; поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Під поширенням інформації необхідно розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.

Поширенням інформації також є вивішування (демонстрація) в громадських місцях плакатів, гасел, інших творів, а також розповсюдження серед людей листівок, що за своїм змістом або формою порочать гідність, честь фізичної особи або ділову репутацію фізичної чи юридичної особи.

Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права.

Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням.

Відповідно до частини другої статті 30 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та їх правдивість не доводиться.

Статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод

(далі - Конвенція) передбачено, що кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки,

для охорони порядку або запобігання злочинам, для охорони здоров`я або моралі, для захисту репутації або прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або підтримання авторитету і безсторонності суду і є необхідним в демократичному суспільстві.

Як зазначено в рішеннях Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) (справи Lingens v. Austria, De Haes and Gijsels v. Belgium, Goodwin v. The United Kingdom), свобода вираження поглядів, гарантована пунктом 1 статті 10, становить одну з основних підвалин демократичного суспільства й одну з принципових умов його розвитку та умов реалізації свободи кожної особи. За умови додержання пункту 2 свобода вираження стосується не лише тієї «інформації» чи тих «ідей», які отримані належним чином або розглядаються як необразливі чи незначні, а й тих, що викликають образу, обурення або неспокій. Такими є вимоги плюралізму, терпимості й широти поглядів, без яких «демократичне суспільство» неможливе.

Повинно бути зроблене чітке розмежування між констатацією фактів та оціночними судженнями. Тоді як наявність фактів може бути продемонстровано, достовірність оціночних суджень не піддається доведенню. Вимогу доводити достовірність оціночних суджень неможливо виконати, вона порушує свободу думки як таку.

Отже, коли робляться твердження про поведінку третьої особи, деколи може бути важко, віднайти різницю між оцінкою фактів та оціночними судженнями. Проте навіть оціночне судження може бути надмірним, якщо воно не має під собою фактичних підстав (Jerusalem v. Austria, no. 26958/95, n. 43, ECHR 2001-11).

Пункт 2 статті 10 Конвенції майже не надає можливостей для обмеження свободи вираження поглядів, коли йдеться про виступи політиків

або про питання, які становлять суспільний інтерес. Крім того, межа допустимої критики щодо такої публічної особи, є ширшою, ніж щодо приватної особи. На відміну від останнього, перший неминуче та свідомо йде на те, щоб усі його слова та вчинки були об`єктом пильної уваги з боку журналістів

та широкого загалу, тому має виявляти більшу толерантність (Газета «Україна-центр» проти України, № 16695/04, § 46, ЄСПЛ, 15 липня 2010 року).

У разі якщо позивач є публічною особою, то суд, розглядаючи і вирішуючи справу про захист його гідності, честі чи ділової репутації, повинен враховувати положення Декларації Комітету Міністрів Ради Європи про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації, схваленої 12 лютого 2004 року (далі - Декларація), а також рекомендації, що містяться в Резолюції № 1165 (1998) Парламентської Асамблеї Ради Європи про право на недоторканність особистого життя (далі - Резолюція).

У Резолюції зазначається, що публічними фігурами є особи, які обіймають державні посади і (або) користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті (у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальній сфері, спорті чи в будь-якій іншій галузі).

У статтях 3, 4, 6 Декларації зазначається, що оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися «виставити» себе на публічне політичне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами.

У зв`язку із цим межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкривають свої слова і вчинки для ретельної уваги всього суспільства, повинні це усвідомлювати і мають виявляти більшу терпимість.

Отже, суд враховує що позивач ОСОБА_1 перебував на посаді прокурора Харківської області, а отже, межа допустимої критики стосовно нього як публічної особи є значно ширшою, а його діяльність є об`єктом значного суспільного інтересу, який, зокрема, втамовується, з одного боку, - продукуванням інформації стосовно такої особи засобами масової інформації, а з іншого - її сприйняттям та поглинанням суспільством як результат реалізації інтересу.

За положеннямистатті 29 Закону України "Про інформацію" від 2 жовтня 1992 року N 2657-XII, суспільство має право на отримання суспільно необхідної інформації і предметом суспільного інтересу вважається інформація, яка свідчить про загрозу державному суверенітету, територіальній цілісності України; забезпечує реалізацію конституційних прав, свобод і обов`язків; свідчить про можливість порушення прав людини, введення громадськості в оману, шкідливі екологічні та інші негативні наслідки діяльності (бездіяльності) фізичних або юридичних осіб тощо.

При цьому суспільство також має право на отримання інформації яка відповідає дійсності та надає можливість суспільству здійснити її оцінку самостійно на основі усіх фактів та різноманіття думок щодо оцінки такої інформації та її значення для суспільства, тому так важливо щоб інформація, яка розповсюджується будь-ким, а особливо засобами масової інформації або лідерами суспільної думки, посадовими особами, державними службовцями, відповідала дійсності з одного боку, а з іншого була суспільно значуща та задовольняла попит суспільства на необхідність контролю за діяльністю державних органів та їх посадових осіб.

Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, визначається характер такої інформації та з`ясовується, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням, чи критикою та чи є вона такою, що виходить за межі допустимої критики за встановлених судами фактичних обставин справи.

Відповідно до частини другої статті 47-1Закону України "Про інформацію"оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

Таким чином, згідностатті 277 ЦК Українине є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положеньстатті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, особливо якщо такі висловлювання стосуються публічної особи, або посадової особи рівня суспільного значення та його діяльність представляє суспільний інтерес.

Суд уважно розрізняє факти та оціночні судження і критику у поєднанні з дотримання розумних меж цих суджень.

Наявність фактів можна довести, а правдивість оціночних суджень не можна. Що ж стосується оціночних суджень, цю вимогу неможливо виконати, і вона є порушенням самої свободи поглядів, яка є основною складовою права, гарантованогостаттею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод(рішення Європейського суду з прав людини у справі "Лінгенс проти Австрії").

Відповідно до частини першої статті 277 ЦК Українифізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.

Пленум Верховного Суду України у пункті 15постанови від 27 лютого 2009 року N 1 "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи"роз`яснив судам, що при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.

Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Таку позицію висловив Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду у постанові 757/22307/17-ц від 22 травня 2019 року.

Застосовуючи положення статті 10 Конвенції про захист прав людини та основних свобод урішеннях "Газета "Україна-центр" проти України","Нікула проти Фінляндії","Яновський проти Польщі"та інших, Суд підкреслює, що межі допустимої інформації щодо посадових та службових осіб можуть бути ширшими порівняно з межами такої ж інформації щодо звичайних громадян.

Свобода дотримуватися своїх поглядів є основною передумовою інших свобод, гарантованихстаттею 10 Європейської конвенції з прав людини, і вона користується майже абсолютним захистом у тому сенсі, що можливі обмеження, закладені в пункті 2 цієї статті. Крім того, поряд з інформацією чи даними, що підлягають перевірці, стаття 10 захищає і погляди, критичні зауваження або припущення, правдивість яких не може бути піддана перевірці на правдивість. Оціночні судження також користуються захистом - це передумова плюралізму поглядів.

Європейський суд з прав людини 2 червня 2016 року ухвалив рішення у справі N 61561/08 "Інститут економічних реформ проти України", де розглядаючи питання забезпечення балансу між свободою вираження поглядів та захистом репутації особи, зазначив, що відповідно до пункту 2 статті 10 Конвенції, існує мало можливостей для обмеження політичних висловлювань чи дебатів з питань, що становлять суспільний інтерес, при цьому високий рівень захисту свободи вираження поглядів буде надаватися у випадках, коли висловлювання стосуються питання, що становить суспільний інтерес.

В даному випадку слід провести відмінність між твердженнями про факти і оціночними судженнями. Існування фактів можна довести, тоді як правдивість оціночних суджень не підлягає доведенню. Оціночне судження не може бути доведене, це порушує саму свободу думки, яка є основною частиною права, гарантованого статтею 10 Конвенції.

Для того, щоб розрізняти фактичне твердження і оціночне судження, необхідно брати до уваги обставини справи і загальний тон зауважень, оскільки твердження про питання, що становлять суспільний інтерес, є оціночними судженнями, а не констатацію фактів.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини свобода вираження поглядів є однією з важливих засад демократичного суспільства та однією з базових умов прогресу суспільства в цілому та самореалізації кожної окремої особи. Відповідно до пункту 2 статті 10 Конвенції вона стосується не тільки «інформації» чи «ідей», які сприймаються зі схваленням чи розглядаються як необразливі або нейтральні, але й тих, які можуть ображати, шокувати чи непокоїти. Саме такими є вимоги плюралізму, толерантності та широти поглядів, без яких немає «демократичного суспільства» (KARPYUK AND OTHERS v. UKRAINE, № 30582/04, 32152/04, § 188, ЄСПЛ, 06 жовтня 2015 року).

У той же час, відповідно до статті 62 Конституції України, статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину.

У частинах першій, другій та п`ятій статті 17 Кримінального процесуального кодексу України зазначено, що особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом.

Facebook - найбільша у світі соціальна мережа.

Соціальна мережа - соціальна структура, утворена індивідами або організаціями. Вона відображає розмаїті зв`язки між ними через різноманітні соціальні взаємовідносини, починаючи з випадкових знайомств і закінчуючи тісними родинними зв`язками.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_13 року на персональній сторінці у соціальній мережі Facebook розмістив пост в якому містяться зокрема наступні вислови: «…СБУ # ОСОБА_22 # ОСОБА_21 тратят время на выполнение поручения Прокуратуры Харьковской области # ОСОБА_16 , с целью фабриковать очередные уголовные дела в отношении меня и членов моей семьи…».

В своєму відзиві та у судовому засіданні відповідач не заперечував, що зазначена публікація були розміщена відповідачем.

Факт поширення вищезазначеної інформації в указаний спосіб сторонами не оспорюється.

Суд вважає, що інформація викладена в ній стосується безпосередньо позивача.

Зміст наведених висловів інформує широку аудиторію мережі Інтернет про протиправну діяльність в тому числі Прокуратури Харківської області до яких відносить й особу ОСОБА_1 , який на той час обіймав посаду прокурора Харківської області, через вказання у публікації на прізвище ОСОБА_16 за посередництвом посилання (хештегу - який дає можливість групувати подібні повідомлення з метою отримання набору інформації, який його містить):

Вказана інформація, в якій ОСОБА_2 фактично стверджує про керівну роль ОСОБА_1 , як прокурора Харківської області у злочинних діях правоохоронних органів щодо фальсифікації кримінальних проваджень, не може вважатись оціночним судженням, є недостовірною та такою, що порушує права позивача на повагу до його гідності та честі, на недоторканність ділової репутації.

Висловлювання ОСОБА_2 містять фактичні твердження про факти порушення позивачем Конституції України, вчинення ним протиправних дій, які містять ознаки складу злочину, відповідальність за які встановлена КК України.

Поширена інформація, враховуючи її загальних контекст, не може вважатись оціночними судженнями.

У результаті розгляду справи не здобуто доказів на підтвердження достовірності вищевказаної поширеної негативної інформації, яка порушує права позивача на повагу до його гідності та честі, на недоторканність ділової репутації.

Суд приходить до висновку щодо задоволення вимоги позивача в цій частині про спростування розповсюдженої ОСОБА_2 недостовірної інформації щодо позивача, в такий же спосіб, в якій вона була поширена.

В іншій частині вказаного посту інформація не стосується Позивача.

Щодо вимоги позивача визнати недостовірною та такою, що порушує особисті немайнові права ОСОБА_1 , інформацію, поширену Відповідачем на своїй сторінці в соціальній мережі Facebook ІНФОРМАЦІЯ_14 року у відеозверненні до на той час губернатора Харківської області ОСОБА_10, то суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.

Також, як встановлено ч. 5 ст. 55 Конституції України, кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Стаття 1 ЗУ «Про звернення громадян» встановлює, що громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об`єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов`язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення.

Під зверненнями громадян слід розуміти викладені в письмовій або усній формі пропозиції (зауваження), заяви (клопотання) і скарги (ч. 1 ст. 3 ЗУ «Про звернення громадян»).

У Постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 березня 2019 року у справі № 727/5418/17 зазначено, що звернення зі скаргами до органів державної влади не є поширенням особою недостовірної інформації, а реалізацією нею конституційного права, передбаченого статтею 40 Конституції України.

Відповідно до статті 40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.

Отже, у випадку, коли особа звертається до зазначених органів із заявою, в якій міститься та чи інша інформація, і в разі, якщо цей орган компетентний перевіряти таку інформацію та надавати відповідь, проте під час перевірки інформація не знайшла свого підтвердження, зазначена обставина не може сама по собі бути підставою для задоволення позову, оскільки у такому випадку мала місце реалізація особою конституційного права, передбаченого статтею 40 Конституції України, а не поширення недостовірної інформації.

КЦС ВС зазначив, що за таких обставин правильним є висновок судів попередніх інстанцій про відмову у задоволенні позову, оскільки оспорювана позивачем інформація не може вважатися недостовірною або відомостями, які порочать честь, гідність та ділову репутацію позивача, оскільки у цьому випадку має місце реалізація відповідачем конституційного права, передбаченого статтею 40 Конституції України, а не поширення недостовірної інформації.

Конституційний Суд України у Рішенні від 10.04.2003 року по справі 1-9/2003 встановив, що згідно з частиною п`ятою статті 55 Конституції України ( 254к/96-ВР ) "кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань", а статтею 4 Закону України "Про звернення громадян" ( 393/96-ВР ) передбачено підстави, які дають громадянам право оскаржувати рішення, дії (бездіяльність) у сфері управлінської діяльності, у тому числі органів державної податкової служби та їх посадових осіб, що, зокрема, встановлено і Законом України "Про державну податкову службу в Україні" ( 509-12 ).

З огляду на викладене Конституційний Суд України вважає, що звернення громадян до правоохоронного органу, що містять певні відомості про недодержання законів посадовими або службовими особами, передаються чи повідомляються не з метою доведення таких відомостей до громадськості чи окремих громадян, а з метою їх перевірки уповноваженими на це законом іншими посадовими особами. Тому такі звернення за змістом частини першої статті 7 Цивільного кодексу (1540-06) не можуть вважатися поширенням відомостей, які порочать честь, гідність чи ділову репутацію або завдають шкоди інтересам посадової чи службової особи правоохоронного органу.

Отже, враховуючи вищевикладене, звернення Відповідача до голови Харківської обласної державної адміністрації було здійснено на виконання ним свого конституційного права, передбаченого ст. 40 Конституції України, в межах, визначених чинним законодавством і, відповідно, інформація, поширена у такому зверненні, не може вважатися недостовірною і Відповідача не може бути зобов`язано спростувати таку інформацію. Звертаючись до голови Харківської обласної державної адміністрації, Відповідач не мав за мету поширити негативну інформацію про Позивача, а намагався захистити свої законні права та інтереси.

Тим більше у вказаному звернення жодного посилання на конкретну особу не йдеться.

Відповідач у зверненні стверджував що на його заяви ніхто не реагує та не відповідає, тим самим відповідач давав свою власну оцінку діям правоохоронних органів, оскільки вважав, що ними вчинено недостатньо для належного розслідування злочинів за його заявами. У наведеній публікації Відповідач вказував, що ним були подані заяви в цілому до правоохоронних органів, які не надають на них відповіді, а не вказано окрему посадову особу.

Таким чином, відсутні підстави для задоволення позовних вимог в цій частині.

Щодо вимог позивача визнати недостовірною та такою, що порушує особисті немайнові права ОСОБА_1 , та спростувати інформацію, поширену на інтернет порталах, то суд зазначає наступне.

Відповідно до п. 12 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 року №1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» належним відповідачем у разі поширення оспорюваної інформації в мережі Інтернет є автор відповідного інформаційного матеріалу та власник веб-сайта.

Проте, як видно із наданих доказів:

Автор інформаційного матеріалу, розміщеного на веб-сайті ІНФОРМАЦІЯ_39 за гіперпосиланням ІНФОРМАЦІЯ_32 не зазначений, а отже відповідно до абз. 2 та 3 п. 12 зазначеної Постанови якщо автор поширеної інформації невідомий або його особу та/чи місце проживання (місцезнаходження) неможливо встановити, а також коли інформація є анонімною і доступ до сайта - вільним, належним відповідачем є власник веб-сайта, на якому розміщено зазначений інформаційний матеріал, оскільки саме він створив технологічну можливість та умови для поширення недостовірної інформації.

Доступ до веб-сайту не є вільним, проте, як зазначено на наведеному веб-сайті, матеріали та фотографії, розміщені на сайті, є власністю ІА «Хроніки».

У наведеній статті автор надає власне бачення події, що описується, у статті не зазначається, що ОСОБА_2 надав інтерв`ю авторові статті, тобто поширив зазначену у статті інформацію.

Автором інформаційного матеріалу, розміщеного на веб-сайті ІНФОРМАЦІЯ_36 ІНФОРМАЦІЯ_12 о 15.22 год. за гіперпосиланням ІНФОРМАЦІЯ_33 зазначений ОСОБА_17 . Власником доменного імені ІНФОРМАЦІЯ_36 , відповідно до вільної бази пошуку реєстрантів та реєстраторів доменних імен « ІНФОРМАЦІЯ_35 », є ТОВ "ІНТЕРНЕТ ІНВЕСТ", відповідно ж до інформації, зазначеної на самому сайті, усі права на нього належать «NewsRoom Kharkiv», отже, Відповідач не є автором зазначеного інформаційного матеріалу, не є власником веб-сайту.

Відповідач стверджує що ніколи не надавав усну або письмову інформацію стосовно події, що описується зазначеним автором.

Протилежного суду не надано.

Автором інформаційного матеріалу, розміщеного на веб-сайті ІНФОРМАЦІЯ_38 за посиланням ІНФОРМАЦІЯ_34 , зазначена ОСОБА_18 , проте у самій публікації міститься посилання на джерело запозичення інформації: « NewsRoom », що говорить про те, що для написання цього інформаційного матеріалу автором використовувалося інше джерело інформації (інтернет-портал « NewsRoom »), а не Відповідач.

А отже, автором статті, власником веб-сайту і джерелом зазначеної інформації не є Відповідач.

На веб-сайті ІНФОРМАЦІЯ_37 міститься посилання на джерело запозичення інформації: веб-сайт « NEWSROOM », тобто, автором зазначеної статті є редакція NEWSROOM, а не Відповідач. Відповідач також не є власником веб-сайту, джерелом інформації є безпосередньо інтернет-портал « NewsRoom », про що і зазначається у статті.

Також на веб-сайті ІНФОРМАЦІЯ_40 у статті міститься посилання на веб-сайти, які є джерелом інформації, а саме на « NEWSROOM » ( ІНФОРМАЦІЯ_36 ) та Політека ( ІНФОРМАЦІЯ_41 ).

Крім того, як зазначено на самому веб-сайті за посиланням ІНФОРМАЦІЯ_42 - новинний агрегатор, що висвітлює інформаційну картину дня. Стрічка новин формується з матеріалів видань-партнерів, що публікують новинний і аналітичний контент. MY.UA самостійно не публікує новини та статті. Проект також репрезентує тренди Інтернету й відображає популярні теми та героїв Мережі в режимі реального часу. Підбір та видача матеріалів здійснюється за допомогою штучного інтелекту.

Отже, зазначена публікація була сформована з матеріалів видань-партнерів, що опублікували відповідний інформаційний матеріал. Тобто, автор статті як фізична особа відсутній, а власником веб-сайту є ТОВ «МАЙ ЮЕЙ».

Доступ до всіх вищезазначених веб-сайтів не є вільним, тобто будь-яка особа, яка бажає розмістити на цих сайтах інформаційний матеріал, не має прав адміністратора цих сайтів, а є лише їх читачем.

Отже, ОСОБА_2 не є належним відповідачем за цією позовною вимогою, тому в цій частині вимоги позивача безпідставні, та не підлягають задоволенню.

Також суд зазначає, що у змісті спірної частини публікацій не зрозуміло про яку саме особу йде мова, не названо посаду чи ім`я фізичної особи, міститься лише займенник «их».

Щодо вимоги позивача принести особисті вибачення.

Згідно з ч. 1 ст. 275 Цивільного кодексу України фізична особа має право на захист свого особистого немайнового права від протиправних посягань інших осіб. Захист особистого немайнового права здійснюється способами, встановленими главою 3 цього Кодексу.

Стаття 16 Цивільного кодексу України встановлює загальні способи захисту цивільних прав та інтересів судом, стаття 277 Цивільного кодексу України встановлює спеціальні способи захисту особистих немайнових прав особи внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, а саме: має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Серед зазначених способів захисту зобов`язання Відповідача вибачитися не передбачене.

Суд не вправі зобов`язувати відповідача вибачатися перед позивачем у тій чи іншій формі, оскільки примусове вибачення як спосіб судового захисту гідності, честі чи ділової репутації за поширення недостовірної інформації не передбачено у статтях 16, 277 ЦК України.

Така ж правова позиція викладена у Рішенні рішення ЄСПЛ від 05 травня 2011 року (заява № 33014/05) у справі «Редакція газети «Правое дело» та Штекель проти України» (Editorial Board of Pravoye Delo and Shtekel v. Ukraine), де зазначено, що публічне вибачення за поширення відомостей, які не відповідають дійсності, не передбачено законодавством України, і, відповідно, у цьому відношенні було порушення статті 10 Конвенції. Де також зазначено, що положення статті 19 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права передбачають можливість обмеження свободи вираження поглядів, але не свободи дотримуватися поглядів. У зв`язку з цим будь-які застереження щодо свободи дотримуватися поглядів будуть несумісними з цілями і метою цієї свободи. Європейська конвенція не передбачає такого поділу, але малоймовірно, щоб можливі обмеження могли б також вплинути на свободу дотримуватися поглядів, керуючись тим, що якщо ці погляди не були висловлені, вірогідність мати проблеми з органами державної влади є невеликою. Те саме стосується й Інтернету як інструменту здійснення права на свободу вираження поглядів. Допоки погляди не були виражені, не виникає жодних непорозумінь. Тому свободу дотримуватися поглядів у мережі Інтернет в основному більш доречно розглядати як частину свободи вираження поглядів.

Така ж правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 10 жовтня 2018 року у справі № 757/8834/16-ц, за якою суд не вправі зобов`язувати відповідача вибачатися перед позивачем у тій чи іншій формі, оскільки примусове вибачення як спосіб судового захисту гідності, честі чи ділової репутації за поширення недостовірної інформації не передбачено у статтях 16, 277 ЦК України.

Таким чином, вимоги позивача щодо особистого вибачення відповідачем, задоволенню не підлягають.

Крім того, у позовній заяві маються посилання на публікації від ІНФОРМАЦІЯ_43 на сторінці відповідача в соціальній мережі FасеЬоок, та від ІНФОРМАЦІЯ_13 року («#ГПУ #Президент # ………….#Харьковской #области!!!».

Однак позовні вимоги щодо визнання недостовірної інформації у вказаних публікаціях та їх спростування позивачем не заявлено, тому судом оцінка вказаних публікацій не надається.

Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідного до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Відповідно до положень частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Відповідно до частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

З урахуванням наведених норм матеріального права, прецедентної практики Європейського суду з прав людини, суд, дослідивши та оцінивши надані сторонами докази, дійшов до висновку щодо часткового задоволення позовних вимог.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, оскільки позов задоволено частково, з відповідача підлягають стягненню судові витрати, що складаються з судового збору, пропорційно до задоволених вимог.

Керуючись ст. ст.12,13,76, 80, 82, 141, 259, 263-265,268, 354 ЦПК України, -

У Х В А Л И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про захист честі, гідності, ділової репутації - задовольнити частково.

Визнати недостовірною та такою, що порушує особисті немайнові права ОСОБА_1 , інформацію поширену ОСОБА_2 на своїй сторінці в соціальній мережі Facebook ІНФОРМАЦІЯ_13 року :

«…СБУ # ОСОБА_22 # ОСОБА_21 тратят время на выполнение поручения #Прокуратуры Харьковской области # ОСОБА_16, с целью фабриковать очередные уголовные дела в отношении меня и членов моей семьи!....».

Зобов`язати ОСОБА_2 протягом п`яти днів з дня набрання рішенням законної сили спростувати вказану інформацію шляхом розміщення резолютивної частини даного рішення суду на своїй сторінці в соціальній мережі Facebook під заголовком «ІНФОРМАЦІЯ_44».

Стягнути з ОСОБА_2 (і.н. НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 (і.н. НОМЕР_2 ) судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 768,40 грн.

В іншій частині у задоволенні позовних вимог відмовити.

На рішення може бути подана апеляційна скарга через Ленінський районний суд м. Харкова до Харківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного тексту рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 08.09.2021 року.

Суддя О.В. Бородіна