ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2141/21 Справа № 203/2620/20 Суддя у 1-й інстанції - Католікян М. О. Суддя у 2-й інстанції - Городнича В. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 лютого 2021 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого - Городничої В.С.,

суддів - Лаченкової О.В., Петешенкової М.Ю.,

за участю секретаря - Солодової І.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 04 листопада 2020 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання повнолітньої дитини з інвалідністю, -

В С Т А Н О В И Л А:

У липні 2020 року позивач звернулась до суду з вищезазначеним позовом до відповідача, посилаючись на те, що сторони від шлюбу мають повнолітнього сина з інвалідністю - ОСОБА_3 , 2002 року народження. Шлюб між сторонами розірвано. Вона позбавлена можливості отримувати додаткові прибутки, а від належного виконання обов`язків з утримання дитини відповідач ухиляється. На підставі викладеного, просить стягувати з ОСОБА_1 на її користь аліменти на утримання повнолітньої непрацездатної дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини всіх видів його заробітку щомісяця, але не менше 50% прожиткового мінімуму для людини відповідного віку.

Рішенням Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 04 листопада 2020 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання повнолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/6 частини усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, починаючи від 21 липня 2020 року.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Рішення в частині стягнення аліментів в межах суми платежу за один місяць допущено до негайного виконання.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір у сумі 840,80 гривень.

З таким рішенням суду ОСОБА_1 не погодився та подав апеляційну скаргу, в якій ставить питання про скасування оскаржуваного рішення суду та ухвалення нового, яким відмовити в задоволенні позовних вимог повністю.

В своїй апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилається на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, а також на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи.

Позивач правом на подачу відзиву на апеляційну скаргу, передбаченим положеннями ст.360 ЦПК України, не скористалася, разом з тим подала до суду апеляційної інстанції відповідь на відзив, в якому просила її позовні вимоги задовольнити.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду - залишити без змін, з наступних підстав.

Відповідно до статті 198 Сімейного кодексу України, батьки зобов`язані утримувати своїх повнолітніх непрацездатних дочку, сина, які потребують матеріальної допомоги, якщо вони можуть таку матеріальну допомогу надавати.

Згідно зі статтею 200 Сімейного кодексу України, суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у статті 182 цього Кодексу. При визначенні розміру аліментів з одного з батьків суд бере до уваги можливість надання утримання другим з батьків, своїми дружиною, чоловіком та повнолітніми дочкою, сином.

За правилами, встановленими частиною 3 статті 181, частиною 1 статті 182 Сімейного кодексу України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. При визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я і матеріальне становище дитини, стан здоров`я і матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, жінки, батьків, доньки, сина, інші обставини, які мають суттєве значення. Розмір аліментів на одну дитину за будь-яких обставин не може бути меншим за 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду з дня подання позову.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 від шлюбу мають сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який мешкає і перебуває на утриманні позивача.

Шлюб між сторонами розірвано 27.05.2016 (а.с. 10).

Дитина сторін є особою з інвалідністю І групи, від народження страждає на дитячий церебральний параліч, відсутність самостійної ходи і навичок самообслуговування, мікроцефалію, грубу затримку психомовного розвитку (а.с. 19, 20).

Від 06.05.2017 року ОСОБА_2 перебуває у шлюбі з ОСОБА_5 (а.с. 9).

Відповідно до роз`яснень у п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.03.2007 №3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом.

В матеріалах справи відсутня будь-яка домовленість між сторонами про сплату аліментів.

Встановивши зазначені обставини справи, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що вимоги позивача в цілому є обґрунтованими та зважаючи на те, що позивачка перебуває в іншому шлюбі, а відповідач, крім повнолітнього сина має іншу дитину, дійшов правильного висновку про необхідність часткового задоволення позову шляхом стягнення аліментів у розмірі 1/6 частини усіх видів заробітку відповідача щомісяця.

Доводи відповідача в апеляційній скарзі про те, що суд першої інстанції не прийняв до належної уваги ті обставини, що позивач створив нову сім`ю, в якій також є дитина, 2017 року народження, яка хворіє на енцефалопатію та має затримку психомовного розвитку; що на його утриманні перебуває безробітна дружина, яка доглядає дитину, в той час як позивач створила нову сім`ю і син ОСОБА_3 є членом повноцінної сім`ї та отримує належне забезпечення, в тому числі й від держави, не можуть бути прийняті колегією суддів до уваги як підстава для скасування рішення суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789ХІІ (78912) та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Ураховуючи положення ч. 1 ст. 3 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789ХІІ (78912) та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, ч. 7 ст. 7 СК України при вирішенні будь-яких питань щодо дітей суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення інтересів дітей.

У відповідності до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

В ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» зазначено, що батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Відповідно до статті 198 Сімейного кодексу України, батьки зобов`язані утримувати своїх повнолітніх непрацездатних дочку, сина, які потребують матеріальної допомоги, якщо вони можуть таку матеріальну допомогу надавати.

Батьки зобов`язані утримувати своїх повнолітніх дочку, сина за наявності передбачених в законі умов. Обов`язок батьків по утриманню повнолітніх дочки, сина виникає на підставі складу юридичних фактів: а) походження дочки, сина від батьків (кровне споріднення) або наявність між ними інших юридично значущих зв`язків (усиновлення, факт біологічного походження); б) непрацездатність дочки, сина; в) потреба дочки, сина в матеріальній допомозі; г) здатність батьків надавати матеріальну допомогу.

Згідно зі статтею 200 СК України суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у статті 182 цього Кодексу.

При визначенні розміру аліментів на повнолітніх дочку, сина з одного з батьків суд повинен взяти до уваги можливість надання утримання й другим з батьків і врахувати стан здоров`я та матеріальне становище як дочки (сина), так і платника аліментів, інших дітей чи непрацездатних батьків, дружини, дітей та інші обставини, що мають істотне значення (статті 182, 200 СК України).

Таким чином, розмір відповідних аліментів визначається з урахуванням обставин, зазначених у статті 82 СК України, а саме: стану здоров`я та матеріального становища дитини; стану здоров`я та матеріального становища платника аліментів; наявності у платника аліментів інших дітей, при визначенні розміру аліментів з одного з батьків суд бере до уваги можливість надання утримання другим з батьків, своїми дружиною, чоловіком та повнолітніми дочкою, сином.

Таким чином, наявність у відповідача дитини від наступного шлюбу, яка має певну хворобу, не звільняє відповідача від виконання своїх обов`язків по відношенню до дитини від першого шлюбу - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який через також через вади здоров`я потребує матеріальної допомоги.

Посилання відповідача на те, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , не його син, не може бути прийнято колегією суддів до уваги, оскільки зазначене не підтверджено належними та достатніми доказами. Крім того, питання щодо батьківства відповідача відносно ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , не є предметом розгляду даної справи.

Посилання відповідача в апеляційній скарзі на те, що у нього скрутне матеріальне становище, у зв`язку з чим він не має можливості платити аліменти на утримання повнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , не можуть бути прийняті колегією суддів до уваги, оскільки зазначене має бути підтверджено належними доказами, які відсутні в матеріалах справи. Таких доказів не надано відповідачем і до суду апеляційної інстанції.

Стаття 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь - які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи та інших обставин, які мають значення для вирішення спору.

Докази мають бути належними, допустимими, достовірними.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. (ст. ст. 76, 77, 78, 79 ЦПК України).

Згідно з вимогами ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Неспроможними колегія суддів вважає доводи апеляційної скарги стосовно того, що позивачем по справі повинен бути повнолітній син сторін по справі, а не його мати, з огляду на таке. Згідно ч. 3 ст. 199 СК України, яка регламентує обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина та його виконання, право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів має той з батьків, з ким проживає дочка, син... Сторонами по справі не оспорювалось, що повнолітній ОСОБА_3 проживає з матір`ю та знаходиться на її утриманні.

Посилання відповідача в апеляційній скарзі на те, що судом першої інстанції порушено норми ЦПК України у зв`язку з розглядом справи в порядку спрощеного провадження, не можуть бути прийняті колегією суддів до уваги як підстава для скасування судового рішення.

Згідно з ч.1 ст.274 ЦПК України, у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи та справи що виникають з трудових правовідносин.

Відповідно до ч.6 ст 19 ЦПК України, малозначними справами є: справи про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, якщо такі вимоги не пов`язані із встановленням чи оспорюванням батьківства (материнства);

Згідно з ч.1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Тобто, зазначена категорія справ може бути розглянута в порядку спрощеного позовного провадження, що не позбавляє сторін процесуального права на подання до суду доказів на підтвердження своїх вимог чи заперечень.

Приведені в апеляційній скарзі інші доводи про те, що суд не дав оцінки доказам у справі не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці, та особистого тлумачення апелянтом норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст.89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Таким чином, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Таким чином, доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, а передбачених ст. 376 ЦПК України підстав для скасування судового рішення колегією суддів не встановлено, тому оскаржуване рішення підлягає залишенню без змін.

Згідно ст.141 ЦПК України, судові витрати, понесені відповідачем у зв`язку з переглядом судового рішення, розподілу не підлягають.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 04 листопада 2020 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: В.С. Городнича

Судді: О.В. Лаченкова

М.Ю. Петешенкова