Справа № 496/1953/21
Провадження № 2/496/1481/21
01 грудня 2021 року Біляївський районний суд
у складі: головуючого судді Трушиної О.І.
за участю секретаря Диженко М.В.
представника позивача ОСОБА_1
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду міста Біляївка цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання земельної ділянки особистою приватною власністю,
Свої вимоги мотивує тим, що 22.02.1999 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 був укладений шлюб. Рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 25.02.2002 року шлюб між ними був розірваний, рішення набрало чинності 25.03.2002 року. Згодом, 30.08.2002 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 був укладений договір купівлі-продажу, згідно з яким позивач придбала земельну ділянку АДРЕСА_3 , цільове призначення - для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель. На підставі зазначеного договору позивач 20.05.2005 року отримала державний акт на право власності на земельну ділянку. Проте, реєстрація розірвання шлюбу відбулася 08.11.2002 року, про що видано свідоцтво про розірвання шлюбу 08.11.2002 року, запис № 293. Крім того, заочним рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 10.07.2007 року відповідач позбавлений батьківських прав відносно неповнолітнього сина ОСОБА_6 . На теперішній час зв`язок з відповідачем втрачений, будь-які відомості щодо фактичного перебування відповідача чи засоби зв`язку з ним у позивача відсутні. При цьому, під час вирішення цивільної справи щодо позбавлення батьківських прав відповідача було встановлено, що відповідач не проживає з позивачем однією сім`єю з 2000 року. Таким чином, оскільки реєстрація розірвання шлюбу між сторонами відбулася 08.11.2002 року, водночас рішення про його розірвання було прийнято 25.02.2002 року, а земельну ділянку позивач придбала 30.08.2002 року, тобто в період роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу, вказана вище земельна ділянка є особистою власністю ОСОБА_2 , у зв`язку з чим представник позивача звернувся до суду з даним позовом.
Представник позивача в судовому засіданні в судовому засіданні на задоволенні позовної заяви наполягав з підстав, викладених у ній, а також не заперечував проти ухвалення заочного рішення.
Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання повторно не з`явився, хоча був повідомлений належним чином, відзив на позов не подав, а тому суд, приймаючи до уваги заяву представника позивача, вважає можливим ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, відповідно до ст. 280 ЦПК.
Вислухавши пояснення представника позивача, вивчивши матеріали справи, оцінивши надані докази, суд вважає, що позовна заява підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Як встановлено в судовому засіданні, 22.02.1999 року В.Дальницькою сільською радою Біляївського району Одеської області між сторонами був укладений шлюб, про що зроблено запис за № 07, згідно зі свідоцтвом про одруження серії НОМЕР_2 (а.с. 8).
Рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 25.02.2002 року шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 , зареєстрований 22.02.1999 року В.Дальницькою сільською радою Біляївського району Одеської області, актовий запис № 7 - розірвано. Вказане рішення набуло чинності 25.03.2002 року (а.с. 10).

Однак, розірвання шлюбу було зареєстровано у Відділі реєстрації актів громадянського стану Біляївського районного управління юстиції Одеської області 08.11.2002 року та зроблено запис № 293. Після розірвання шлюбу позивач змінила прізвище з « ОСОБА_2 » на « ОСОБА_2 », згідно зі свідоцтвом про розірвання шлюбу серії НОМЕР_3 від 08.11.2002 року (а.с. 9).

Зазначеним рішенням суду було встановлено, що сторони шлюбні відносини не підтримують з 01.03.2001 року, шлюб носить формальний характер.

Згодом, 30.08.2002 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 був укладений договір купівлі-продажу, згідно з яким позивач придбала земельну ділянку АДРЕСА_3 , цільове призначення - для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель, який посвідчено приватним нотаріусом Біляївського районного нотаріального округу Одеської області Галайко О.Д. (а.с. 6).

На підставі вказаного вище договору позивачу ОСОБА_2 20.05.2005 року був виданий державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯА № 263677, згідно з яким остання є власником земельної ділянки площею 0,1496 га, яка розташована по АДРЕСА_1 , цільове призначення - для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель, кадастровий номер :02:002:0197, який зареєстровано в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 01.05.516.00168 (а.с. 7).

Згідно із пунктом 1 Прикінцевих положень СК України з врахуванням відповідних положень ЦК України, цей Кодекс набрав чинності з 01.01.2004 р. За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (частина перша статті 58 Конституції України), норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набуття ним чинності, тобто не раніше 01.01.2004 р. До сімейних відносин, які існували до 01.01.2004 р., норми СК України застосовуються в частині лише тих прав і обов`язків, що виникли після набуття ним чинності.

З урахуванням зазначених правових норм порядок набуття спільного майна та його правовий режим у цій справі повинен визначатися КпШС України, який був чинним на час укладання шлюбу та набуття спірного майна, а поділ майна подружжя має здійснюватися за правилами, передбаченими СК України.

Статтею 24 КпШС України встановлено, що майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Роздільним майном кожного з подружжя є також речі індивідуального користування (одяг, взуття тощо), хоча б вони і були придбані під час шлюбу за рахунок спільних коштів подружжя, за винятком коштовностей та предметів розкоші. Кожний з подружжя самостійно володіє, користується і розпоряджається належним йому роздільним майном.

Відповідно до статті 28 КпШС України у разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Суд може визнати майно, нажите кожним з подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу, власністю кожного з них.

Згідно зі ст. 44 КпШС України шлюб вважається припиненим з моменту реєстрації розлучення в органах реєстрації актів громадянського стану.

На момент набуття права власності на вказану земельну ділянку, тобто станом на 30.08.2002 року шлюбні відносини між позивачем і відповідачем були припинені після постановлення рішення Біляївського районного суду Одеської області № 2-143 від 25.02.2002 року та вступу його в законну силу 25.03.2002 року.

Крім того, викладене підтверджується також рішенням Виконавчого комітету Великодальницької сільської ради Біляївського району Одеської області № 131 від 18.12.2006 року, яким встановлено, зокрема, що ОСОБА_3 не проживає з сім`єю з 2000 року (а.с. 12), а також витягом з протоколу засідання опікунської раді № 7 від 10.11.2006 року (а.с. 13).

До того ж, зазначені обставини були встановлені у Висновку органу опіки та піклування № 130 від 13.02.2007 року «Про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_3 , 1974 р.н. по відношенню до його неповнолітнього сина ОСОБА_6 , 1999 р.н. (а.с. 14).

Ст.41 Конституції України передбачає, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Право приватної власності є непорушним.

Згідно ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Отже, оскільки фактично шлюбні відносини між позивачем і відповідачем були припинені у 2000 році, рішення про розірвання шлюбу ухвалено 25.02.2002 року та набуло чинності 25.03.2002 року, а земельна ділянка була придбана у 2002 році за власні кошти позивача, спірну земельну ділянку слід визнати особистою власністю ОСОБА_2 .

Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Таким чином, з відповідача підлягає стягненню на користь позивача судовий збір, сплачений при поданні позовної заяви до суду, що підтверджується матеріалами справи (а.с. 20), у розмірі 1495,40 грн.

Керуючись ст. 12, 13, 81, 141, 200, 259, 263-265, 280-284 ЦПК України, ст. 28, 29, 44 КпШСУкраїни, ст. 21, 57 СК України, суд

У Х В А Л И В:

Позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання земельної ділянки особистою приватною власністю - задовольнити.

Визнати земельну ділянку площею 0,1496 га, кадастровий номер :02:002:0197, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , цільове призначення - для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель, особистою приватною власністю ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_2 .

Стягнути з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , останнє відоме місце проживання: АДРЕСА_4 , на користь ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_2 , сплачений судовий збір у розмірі 1495,40 грн.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Одеського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення, через Біляївський районний суд Одеської області.

Повне судове рішення складено 13.12.2021 року.

Суддя О.І. Трушина