Справа № 211/7118/20
Провадження № 2/211/958/21
Р І Ш Е Н Н Я
іменем України
27 серпня 2021 року Довгинцівський районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області в складі:
головуючого судді Середньої Н.Г.,
за участю секретаря судового засідання - Зайцевої А.М., Бехало В.В.,
позивача ОСОБА_1 , представників відповідача ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
у відсутність відповідача ФОП ОСОБА_4 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 про стягнення заборгованості по заробітній платі, відшкодування моральної шкоди та понесених збитків,
позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з вищезазначеним позовом до відповідача ФОП ОСОБА_4 та просить суд стягнути з відповідача заборгованість по заробітній платі в сумі 9120,00 грн. та моральну шкоду в сумі 30 000,00 грн., посилаючись на не виплату зарплати при звільненні. В обґрунтування вимог зазначив, що перебував з відповідачем в трудових відносинах, працюючи в період з 15.11.2018 по 14.10.2020 в мережі автогазових СТО Profigas по вул. Волгоградській, 3-Д в м. Кривому Розі Дніпропетровської області. З 15.11.2018 роботодавець утримувала з його заробітної плати податки, однак трудовий договір з ним було укладено лише 01.02.2019. При прийомі на роботу між ним та роботодавцем було досягнуто згоди, що він буде отримувати щомісячно від 15 000,00 грн. до 18 000,00 грн., йому встановили ставку 5 000,00 грн. та 10 відсотків від прибутку СТО, а коли почали робити сертифікацію ГБО, то встановили 15 відсотків від сертифікації. Вказані суми він отримував лише 3 місяці, потім його заробітна платня суттєво знизилась, оскільки за доводами роботодавця, він не виконував свої обов`язки, тому з нього знято сертифікацію ГБО. До того ж він двічі, з надуманих причин, був оштрафований роботодавцем на 3 560,00 грн. Роботодавець вів подвійну бухгалтерію, офіційно виплачуючи йому лише ставку, а решту видавав в конверті, про що він розписувався в зошиті, один раз на три місяці роботодавець показав звітність, однак на руки документи не видавав. Його робочий день згідно трудового договору розпочинався о 09-00 годині, однак він приходив на робоче місце у робочій формі о 08-30, а о 08-55 роботодавець вважав запізненням та штрафував його: 10.10.2019 його було оштрафовано на 100 грн. за запізнення. якого фактично не було, та на 100 грн. за незашиту форму. яка була зашита. 10.07.2020 його було оштрафовано на 2 000,00 грн. нібито за запізнення та невиконання посадових обов`язків. 10.08.2020 його оштрафовано на 3 560,00 грн. без пояснення причин. 10.09.2020 керівник повторно зазначив, що він не заслуговує на 3 560,00 грн. та наклав штраф. 14.12.2020 він написав заяву на звільнення у зв`язку з порушенням роботодавцем умов трудового договору в частині оплати праці. проти чого відповідач не заперечував, однак до теперішнього часу не виплатив йому заробітну плату, про що ним подавалась досудова претензія. Так, у червні 2020 року він мав отримати зарплату в сумі 15 904,00 грн., фактично отримав 13 904,00 грн.; за липень 2020 року він мав отримати 18 040,00 грн., фактично отримав 14 480,00 грн.; за серпень 2020 року мав отримати 15 000,00 грн., натомість отримав 11 440,00 грн. В зв`язку з протиправними діями відповідача, у нього виник психоемоційний стрес, він не може отримати зароблені гроші та влаштуватися на нову роботу. він став знервованим та дратівливим, втратив сон та знаходиться у стані нервового стресу, тому вважає, що бездіяльністю відповідача йому завдана моральної шкоди. яку він оцінює в 30 000,00 грн. Враховуючи викладене, просить задовольнити заявлені вимоги.
Ухвалою суду від 27 січня 2021 року прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито провадження у справі, розгляд справи ухвалено проводити в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.
В судовому засіданні позивач наполягав на задоволенні вимог з підстав, викладених в тексті позову.
Відповідач в судове засідання не з`явилася, до суду надійшов відзив на позов.
Представники відповідача ОСОБА_3 , ОСОБА_2 проти позову заперечували, посилаючись на обгрунтування, вказані у відзиві.
В обґрунтування відзиву зазначено, що 31.01.2019 позивач особисто написав заяву про прийняття його на роботу з 01.02.2019, про що нею видано наказ від 31.01.2019 про прийняття на роботу позивача з 01.02.2019, з яким позивач під підпис ознайомився 01.02.2019. В цьому ж наказі було зазначено посадовий оклад 4 300,00 грн та відсутні будь-які надбавки, що спростовує твердження позивача про узгодження його заробітної плати в розмірі 15 000,00 грн 18 0000,00 грн. До того ж система штрафів в роботі відповідача, в тому числі й відносно позивача, взагалі ніколи не застосовувалась. Стосовно звільнення позивача за його заявою у зв`язку з порушенням роботодавцем умов трудового договору в частині оплати праці, то сам позивач додає до матеріалів справи копію заяви про звільнення з посади за згодою сторін на підставі п. 1 ст. 36 КЗпПУ, у зв`язку з чим роботодавцем було видано наказ про припинення трудового договору від 15.10.2020. Претензія позивача, яка надійшла на адресу відповідача, взагалі не містила підпису особи, яка її склала, тому не підлягала розгляду роботодавцем. До того ж при звільненні позивача виплата всіх сум, належних йому від роботодавця, була проведена в день його звільнення 15.10.2020, що підтверджується особистим підписом позивача у відомостях на виплату відпустки № 33 від 15.10.2020 та відомості на виплату готівки № 30 від 15.10.2020, а також розрахунковою відомістю за жовтень 2020 року. Відсутність порушень з боку відповідача трудового законодавства з питань повноти своєчасності нарахування, виплати заробітної плати, підтверджується також актом інспекційного відвідування Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області № 49/4.3-1505 від 24.11.2020. За наслідками проведення вказаної перевірки також встановлено, що у жовтні 2020 року з ФОП ОСОБА_4 звільнився один працівник один працівник, перевіркою повноти нарахування та виплати заробітної плати поршень не встановлено. Копії поданих позивачем невідомих роздруківок не містять жодних даних щодо обставин справи. окрім прізвища самого позивача ні періоду, ні підписів. нічого, тому не зрозуміло, яке відношення ці роздруківки мають до справи. Стосовно моральної шкоди та судових витрат, то позивачем не надано жодних обґрунтувань розміру моральної шкоди та витрат на правничу допомогу. Тому враховуючи викладене, просить відмовити в задоволенні вимог.
Вислухавши доводи позивача, розглянувши подані документи та з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд дійшов до наступних висновків.
Як встановлено судом, ОСОБА_1 на підставі трудового договору № 1 від 01 лютого 2019 року працював на посаді автослюсаря у фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 (а.с. 14-17 копія договору).
Положеннями статті 21 КЗпП України встановлено, що трудовий договір ? це угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.
Відповідно до статті 24 КЗпП України трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Додержання письмової форми є обов`язковим, зокрема при укладенні трудового договору з фізичною особою.
Згідно частини 3 статті 38 КЗпП України, працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору.
Відповідно до частини першої статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
Аналіз зазначених норм свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать.
В якості доказу нарахованої, але не сплаченої станом на дату звільнення суми заборгованості по заробітній платі, позивачем надано роздруківки відомостей із заробітної плати, на яких міститься прізвище позивача, та суми, нараховані та фактично виплачені ОСОБА_5 , однак не відомо, за який період (місяць, рік) (а.с .18,19) та відомості на виплату готівки за квітень 2020 року, в той час як заявлений спірний період червень-серпень 2020 року (а.с. 20,21).
При цьому суд зазначає, що відомість на виплату готівки (далі відомість) є також касовим документом (пп. 11 п. 3 Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні, затвердженого постановою Правління НБУ від 29.12.17 р. № 148 (далі Положення № 148) та оформляється при видачі готівки з каси підприємства (п. 26 Положення № 148) як правило, у випадках, коли потрібно здійснити виплати відразу декільком особам. п. 32 Положення № 148). Відомості заповнюються бухгалтером (відповідальною особою підприємства) будь-яким способом, який забезпечить надійну схоронність записів протягом часу, установленого для зберігання документів; при цьому заборонено видавати відомості на руки особам, які отримують готівку.
Відповідно до положень статті 1 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу.
Згідно частини першої статті 15 Закону, форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною, галузевими (міжгалузевими) і територіальними угодами. У разі, коли колективний договір на підприємстві не укладено, роботодавець зобов`язаний погодити ці питання з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником), що представляє інтереси більшості працівників, а у разі його відсутності - з іншим уповноваженим на представництво органом.
Відповідно до положень статті 30 Закону України «Про оплату праці» при кожній виплаті заробітної плати роботодавець повинен повідомити працівника про такі дані, що належать до періоду, за який провадиться оплата праці: а) загальна сума заробітної плати з розшифровкою за видами виплат; б) розміри і підстави відрахувань із заробітної плати; в) сума заробітної плати, що належить до виплати. Роботодавець зобов`язаний забезпечити достовірний облік виконуваної працівником роботи і бухгалтерський облік витрат на оплату праці у встановленому порядку.
Аналогічні положення викладені в ст. 110 КЗпП України.
Відомості про оплату праці працівника надаються будь-яким органам чи особам лише у випадках, передбачених законодавством, або за згодою чи на вимогу працівника (стаття 31 Закону України «Про оплату праці»
Згідно листа Міністерства соціальної політики України від 20.10.2017 р. N 262/0/101-17 «Щодо застосування норм і положень чинного законодавства», чіткої форми (виду) повідомлення про розмір заробітної плати нормативно-правовими актами не встановлено. Як правило, на підприємстві працівникові при виплаті заробітної плати надається розрахунковий лист про дані щодо сум, що підлягають до виплати працівникові, і відрахувань з них. Законодавством України не передбачено встановленої форми таких відомостей, яку повинен надавати працівникові роботодавець відповідно до зазначеної статті, оскільки існують різні випадки в необхідності отримання відомостей. Зокрема, затверджена форма довідки, яку працівнику надає роботодавець про доходи (заробітну плату), наприклад довідка про доходи для призначення соціальної допомоги і житлових субсидій або для оформлення пенсії тощо.
Відповідно до наданої позивачем копії трудового договору, укладеного між сторонами, пунктом 3.1. сторони погодили, що оплата праці працівників здійснюється роботодавцем згідно із штатним розкладом.
Суд критично відноситься до наданих позивачем розрахункових листів, оскільки в наказі (розпорядженні) про прийняття на роботу ОСОБА_1 від 31 січня 2019 року, зазначено оклад (тарифну ставку) в сумі 4 300,00 грн., з чим також ознайомлений позивач, про що свідчить його підпис в наказі (а.с. 60).
На підставі заяви ОСОБА_1 про звільнення з посади за згодою сторін згідно п. 1 ст. 36 КЗпПУ від 15.10.2020, наказом (розпорядженням) від 15 жовтня 2020 року позивача звільнено із займаної посади «Слюсар з ремонту колісних транспортних засобів» згідно п. 1 ст. 36 КЗпПУ (а.с. 62,63).
На спростування тверджень позивача в частині наявності заборгованості за заробітною платою, відповідачем надано відомості на виплату готівки та розрахункові відомості.
Відповідно до відомостей на виплату готівки № 30 від 15.10.2020 та на виплату відпустки № 33 від 15.10.2020, ОСОБА_5 виплачено 1 993,30 грн та 5 067.50 грн. відповідно, що підтверджується розрахунковою відомістю за жовтень 2020 року (а.с. 64-66).
Крім того, суду надано відомості на виплату готівки та розрахункові відомості організації за період червень-серпень 2020 року, в яких відсутні зазначені в тексті позовної заяви суми до виплати позивачу та наявної заборгованості на час звільнення (а.с. 67-75).
Більш того, відповідно до акту інспекційного відвідування (невиїзного інспектування) юридичної особи (фізичної особи), яка використовує найману працю № 49/4.3-1505 від 24 листопада 2020 року, при проведенні інспекційного відвідування ФОП ОСОБА_4 перевіркою наказів та табелів обліку робочого часу встановлено, що у жовтні 2020 року з ФОП ОСОБА_4 звільнився один працівник. Перевіркою повноти нарахування та виплати заробітної плати при звільненні проведено шляхом співставлення заяв, наказів про звільнення з табелями обліку робочого часу, з розрахунковими відомостями та відомостями на виплату, порушень не встановлено (а.с. 76-80 копія акту).
При цьому, що в тексті позовної заяви позивач посилається на наявність заяви про звільнення від 14.10.2020 у зв`язку з порушенням роботодавцем трудового договору в частині оплати праці, в той час як ним же додано до позову заяву від 15.10.2020 про звільнення за угодою сторін (а.с.22).
Стосовно наданого позивачем до суду в якості доказу аудіо запису, то суд вважає цей доказ таким, що не може бути покаладений в основу рішення на користь позивача, так як голоси осіб, що записані на аудио запису не ідентифіковані, відсутні відомості коли саме здійснено цей запис, як дії ОСОБА_6 , на якого посилається позивач як на особу, з якою здійснено запис розмови, можуть бути покладені у відповідальність відповідачу. Це ж стосується і наданих позивачем роздруківок з програми Viber, так як не підтверджено беззаперечно хто саме вів переписку.
Підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із статтею 237-1 КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя.
У пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (з відповідними змінами) роз`яснено, що згідно статті 237-1 КЗпП України (набрав чинності з 13 січня 2000 року) за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.
Таким чином, захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв`язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди, обирається потерпілою особою, з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин (статті 3, 4, 11, 31 ЦПК України).
Враховуючи викладене, оскільки позивачем не доведено факт порушення відповідачем його прав як працівника у сфері трудових відносин, вимоги в цій частині задоволенню не підлягають.
Оскільки однією із засад судочинства, регламентованих пунктом 4 частини 3 статті 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, зважаючи на викладене вище, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності, суд вважає, що обставини, на які посилається позивач, як на підставу для задоволення позову, не знайшли своє підтвердження у судовому засіданні, тому в задоволенні позову слід відмовити.
На підставі положень статті 141 ЦПК України, судові витрати відшкодуванню не підлягають.
Керуючись ст. ст. 21, 116 КЗпП України, ст.ст. 10, 12,13, 141, 263, 265 ЦПК України,суд
в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга до Дніпровського апеляційного суду через Довгинцівський районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено 01 вересня 2021 р.

Суддя Н.Г.Середня