Постанова

Іменем України

19 лютого 2021 року

м. Київ

справа № 346/6666/16-ц

провадження № 61-13186св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Краснощокова Є. В. (суддя-доповідач), Дундар І. О., Тітова М. Ю.,

учасники справи за первісним позовом:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Коломийська міська рада Івано-Франківської області,

третя особа - Комунальне підприємство «Житлоінфоцентр»,

учасники справи за позовом третьої особи з самостійними вимогами щодо предмета спору:

позивач - ОСОБА_2 ,

відповідачі: ОСОБА_1 , Коломийська міська рада Івано-Франківської області,

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу Коломийської міської ради Івано-Франківської області на рішення Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 14 березня 2019 року в складі судді Беркещук Б. Б. та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 11 червня 2019 року в складі колегії суддів: Бойчука І. В., Девляшевського В. А., Фединяк В. Д.

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Коломийської міської ради Івано-Франківської області, третя особа, що не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача: Комунальне підприємство «Житлоінфоцентр» про визнання недійсним рішення Коломийської міської ради, визнання недійсним свідоцтва про право власності на нерухоме майно та скасування запису

в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Позов мотивований тим, що він на підставі договору купівлі-продажу квартири від 10 жовтня 2001 року № Д-856, посвідченого приватним нотаріусом Маркеловою І. М., купив однокімнатну житлову квартиру АДРЕСА_1 . Здійснив перепланування квартири на нежитлове приміщення - аптеку, про що йому державний реєстратор видав свідоцтво про право власності від 27 липня 2013 року № НОМЕР_1 .

Коломийська міська рада 04 червня 2004 року прийняла рішення № 875 на підставі якого Територіальній громаді міста Коломиї в особі Коломийської міської ради видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно

з подальшою реєстрацією в реєстрі прав власності на нерухоме майно - нежиле приміщення в будинку АДРЕСА_1 . Вказане приміщення

є коридором, тобто приміщенням загального користування та частиною допоміжних приміщень будинку АДРЕСА_1 , яке використовувалось співвласниками будинку. Зазначав, що прийняття рішення та видача свідоцтва відбулися з порушенням норм законодавства, оскільки власники квартир та приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку.

Посилаючись на вказані обставини просив суд визнати недійсними рішення Коломийської міської ради від 04 червня 2004 року № 875 в частині оформлення права власності на нежитлове приміщення в будинку

АДРЕСА_1 . Визнати недійсним свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 23 лютого 2009 року, серії НОМЕР_3 . Скасувати запис

в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про державну реєстрацію права власності Територіальної громади м. Коломия в особі Коломийської міської ради на нежилі приміщення в будинку АДРЕСА_1 .

У жовтні 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до

ОСОБА_1 , Коломийської міської ради Івано-Франківської області про визнання недійсним свідоцтва про право власності на нерухоме майно, скасування запису в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про державну реєстрацію права власності.

Позов мотивований тим, що оформлення Коломийською міською радою права власності на нерухоме майно-приміщення коридору загального користування,

з подальшою реєстрацією в реєстрі прав власності на нерухоме майно-нежилі приміщення в будинку АДРЕСА_1 та передання вказаного майна в оренду ОСОБА_1 суперечить вимогам чинного законодавства України та порушує його права, оскільки даний коридор був основним входом до будинку і на даний час цей вхід передано у власність іншій особі.

Посилаючись на вказані обставини просив суд визнати недійсним свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 23 лютого 2009 року серії НОМЕР_3, скасувати запис в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про державну реєстрацію права власності Територіальної громади м. Коломия

в особі Коломийської міської ради на нежилі приміщення в будинку АДРЕСА_1 .

Ухвалою Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від

22 січня 2018 року об`єднано позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , Коломийської міської ради Івано-Франківської області про визнання недійсним свідоцтва про право власності на нерухоме майно, скасування запису

в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про державну реєстрацію права власності в одне провадження із первісним позовом ОСОБА_1 до Коломийської міської ради Івано-Франківської області, третя особа, що не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача: КП «Житлоінфоцентр» про визнання недійсним рішення Коломийської міської ради, визнання недійсним свідоцтва про право власності на нерухоме майно та скасування запису

в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Короткий зміст рішень суду першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від

14 березня 2019 року, залишеним без змін постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 11 червня 2019 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 до Коломийської міської ради Івано-Франківської області відмовлено;

у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 відмовлено; позов ОСОБА_2 до Коломийської міської ради Івано-Франківської області задоволено.

Визнано недійсним свідоцтво про право власності на нерухоме майно - нежиле приміщення за адресою:

АДРЕСА_1 , видане Виконавчим комітетом Коломийської міської ради 23 лютого 2009 року, серії НОМЕР_3.

Скасовано запис в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про державну реєстрацію права власності Територіальної громади м. Коломия

в особі Коломийської міської ради на нежилі приміщення в буд. АДРЕСА_1 .

Суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_1 було відомо про порушене, на його думку, право на користування приміщенням спільного користування - коридором, тому відмовив у задоволенні його позовних вимог

у зв`язку з пропуском позовної давності.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання недійсним свідоцтва про право власності на нерухоме майно, скасування запису в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про державну реєстрацію права власності, суд виходив із недоведеності порушення

ОСОБА_1 прав та інтересів ОСОБА_2 .

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 до Коломийської міської ради Івано-Франківської області, суд виходив з того, що свідоцтво про право власності на нерухоме майно, видане Виконавчим комітетом Коломийської міської ради 23 лютого 2009 року, та запис в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про державну реєстрацію права власності Територіальної громади м. Коломия в особі Коломийської міської ради на нежилі приміщення

в буд. АДРЕСА_1 вчинені з порушенням вимог закону.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що з моменту приватизації квартир, позивачі поряд з іншими власниками квартир, в силу Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»стали співвласниками всіх допоміжних приміщень житлового будинку

АДРЕСА_1 до яких належить і спірне приміщення. Тому суд першої інстанції дійшов до правильного висновку щодо задоволення позовних вимог

ОСОБА_2 в частині визнання недійсним свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 23 лютого 2009 року серії НОМЕР_3 та скасування запису в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності територіальної громади м. Коломиї в особі Коломийської міської ради на нежилі приміщення в буд. АДРЕСА_1 , оскільки свідоцтво та державна реєстрація такого права вчинені з порушенням вимог закону.

Аргументи учасників справи

У липні 2019 року Коломийська міська рада Івано-Франківської області подала до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 14 березня 2019 року та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 11 червня 2019 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржені судові рішення

в частині визнання недійсним свідоцтва про право власності на нерухоме майно і скасування запису в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про державну реєстрацію права власності Територіальної громади м. Коломия

в особі Коломийської міської ради на нежилі приміщення та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог в цій частині.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій порушили норми статей 12, 13, 51 ЦПК України, оскільки свідоцтво про право власності на нерухоме майно, яке було скасоване оскаржуваними судовими рішеннями, видане виконавчим комітетом Коломийської міської ради, а не міською радою, однак справа розглядалась без залучення виконавчого комітету до участі

у справі.

Спірне нежитлове приміщення перебувало у власності та у користуванні Коломийської міської ради задовго до того, як ОСОБА_2 набув право власності на належну йому квартиру в даному будинку. Тому право

ОСОБА_2 не порушено оскаржуваним свідоцтвом на право власності на нерухоме майно та реєстрацією речових прав.

Крім того, позивачі набули права власності на належні їм квартири за договором купівлі-продажу та за договором дарування відповідно, отже суди безпідставно застосували норми Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» до відносин, що виникли у цій справі та дійшли помилкового висновку, що позивачі стали співвласниками спірного допоміжного приміщення.

Спірне приміщення не перейшло у власність мешканців будинку під час приватизації, що підтверджується договорами дарування та купівлі-продажу квартир 1 і 2, які є власністю позивача та третьої особи у справі, де зазначено загальну площу та житлову площу без допоміжних приміщень, тобто вони не придбали допоміжні приміщення, так як воно не перейшло до них під час набуття права власності як приватизоване.

Спірне приміщення не є допоміжним так як не призначене для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування мешканців будинку, оскільки воно використовувалось як частина нежитлового приміщення

і з 2001 року перебувало в оренді. Суди невірно застосували рішення Конституційного суду України від 02 березня 2004 року.

Зміст касаційної скарги Коломийської міської рада Івано-Франківської області свідчить, що рішення судів оскаржується в частині задоволених позовних вимог ОСОБА_2 до Коломийської міської ради Івано-Франківської області про визнання недійсним свідоцтва про право власності на нерухоме майно

і скасування запису в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про державну реєстрацію права власності Територіальної громади м. Коломия

в особі Коломийської міської ради на нежилі приміщення, тому в іншій частині справа в касаційному порядку не переглядається.

У жовтні 2019 року до Верховного Суду надійшов відзив ОСОБА_1 ,

в якому він зазначив, що рішення Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 14 березня 2019 року та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 11 червня 2019 року є законними і обґрунтованими, тому просить відмовити у задоволенні касаційної скарги Коломийської міської рада Івано-Франківської області, оскаржені судові рішення залишити без змін.

Рух справи

Ухвалою Верховного Суду від 26 серпня 2019 року відкрито касаційне провадження в цій справі.

Відповідно до пункту 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ», який набрав чинності 08 лютого 2020 року, касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Суди встановили, що ОСОБА_1 01 березня 2002 року звернувся до Коломийської міської ради із заявою в якій зазначив, що у зв`язку

з переобладнанням під магазин його квартири просить надати в оренду частину коридору спільного користування в цьому будинку площею 8 кв. м. та укласти договір. Відповідно до рішення Коломийської міської ради № 156 від 30 квітня 2002 року вирішено передати в оренду ОСОБА_1 частину коридору терміном на п`ять років, на підставі чого було укладено договір оренди від

30 травня 2002 року.

Рішенням Коломийської міської ради Івано-Франківської області від 04 червня 2004 року № 875 затверджено перелік майна, яке належить до комунальної власності міста та на підставі цього рішення 23 лютого 2009 року видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно - нежиле приміщення загальною площею 7,8 кв. м, в будинку АДРЕСА_1

з подальшою реєстрацією в реєстрі прав власності на нерухоме майно.

Власником приміщення згідно вказаних рішень Коломийської міської ради та свідоцтва про право власності на нерухоме майно є Територіальна громада

м. Коломиї в особі Коломийської міської ради.

Згідно з технічним паспортом до вказаного приміщення належить коридор, загальною площею 3.4 кв. м, кладова, загальною площею 3.0 кв.м та туалет, площею 1.4 кв. м - загальна площа цих приміщень 7.8 кв. м.

ОСОБА_1 на підставі рішень Коломийської міської ради неодноразово укладав договори оренди зазначеного приміщення.

Згідно з договором дарування квартири від 19 травня 2007 року ОСОБА_2 є власником квартири

АДРЕСА_3 .

Згідно з частиною другою статті 382 ЦК України усі власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку. Спільним майном багатоквартирного будинку є приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб усіх співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташований багатоквартирний будинок та його прибудинкова територія, у разі державної реєстрації таких прав.

Відповідно до частини другої статті 369 ЦК України розпорядження майном, що

є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою співвласників.У абзаці третьому частини другої статті 369 ЦК України передбачено, що згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.

У рішенні Конституційного Суду України у справі про права співвласників на допоміжні приміщення багатоквартирних будинків від 02 березня 2004 року

№ 4-рп/2004 вказано, що в аспекті конституційного звернення і конституційного подання положення частини першої статті 1, положення пункту 2 статті 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» треба розуміти так: допоміжні приміщення (підвали, сараї, кладовки, горища, колясочні і т. ін.) передаються безоплатно у спільну власність громадян одночасно

з приватизацією ними квартир (кімнат у квартирах) багатоквартирних будинків. Підтвердження права власності на допоміжні приміщення не потребує здійснення додаткових дій, зокрема створення об`єднання співвласників багатоквартирного будинку, вступу до нього. Власник (власники) неприватизованих квартир багатоквартирного будинку є співвласником (співвласниками) допоміжних приміщень нарівні з власниками приватизованих квартир. Питання щодо згоди співвласників допоміжних приміщень на надбудову поверхів, улаштування мансард у багатоквартирних будинках, на вчинення інших дій стосовно допоміжних приміщень (оренда тощо) вирішується відповідно до законів України, які визначають правовий режим власності.

Згідно з рішенням Конституційного Суду України від 09 листопада 2011 року

№ 14-рп/2011 у справі № 1-22/2011 у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_3 щодо офіційного тлумачення положень пункту 2 статті 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» в аспекті конституційного звернення положення пункту 2 статті 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» від 19 червня 1992 року № 2482-XII (2482-12) зі змінами необхідно розуміти так, що власники квартир дво- або багатоквартирних житлових будинків та житлових приміщень у гуртожитку, незалежно від підстав набуття права власності на такі квартири, житлові приміщення, є співвласниками допоміжних приміщень у будинку чи гуртожитку, технічного обладнання, елементів зовнішнього благоустрою.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 598/175/15-ц (провадження № 14-363цс19) зазначено: «при вирішенні спору Велика Палата Верховного Суду керується вимогами частини другої статті 10 Закону № 2482-XII, за якою власники квартир багатоквартирних будинків та жилої площі в гуртожитку є співвласниками допоміжних приміщень будинку, технічного обладнання, елементів зовнішнього благоустрою і зобов`язані брати участь у загальних витратах, пов`язаних з утриманням будинку і прибудинкової території відповідно до своєї частки у майні будинку чи гуртожитках. Допоміжні приміщення (кладовки, сараї і т. ін.) передаються у власність квартиронаймачів безоплатно і окремо приватизації не підлягають. При цьому законодавство розділяє поняття допоміжного приміщення та нежилого приміщення як окремого об`єкта нерухомості. Згідно зі статтею 1 Закону № 2482-XII допоміжні приміщення багатоквартирного будинку - приміщення, призначені для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування мешканців будинку (сходові клітини, вестибюлі, перехідні шлюзи, позаквартирні коридори, колясочні, кладові, сміттєкамери, горища, підвали, шахти й машинні відділення ліфтів, вентиляційні камери та інші технічні приміщення). Такі висновки підтверджуються й у рішеннях Конституційного Суду України, а саме, у Рішенні від 02 березня 2004 року у справі № 4-рп/2004 за конституційним зверненням ОСОБА_18 та інших громадян про офіційне тлумачення положень пункту 2 статті 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» та за конституційним поданням 60 народних депутатів України про офіційне тлумачення положень статей 1, 10 цього Закону (справа про права співвласників на допоміжні приміщення багатоквартирних будинків), у якому зазначив, що, аналізуючи порушені у конституційному зверненні і конституційному поданні питання щодо права власників приватизованих і неприватизованих квартир багатоквартирних будинків та органів місцевого самоврядування і місцевих державних адміністрацій розпоряджатися допоміжними приміщеннями, а також конструктивними елементами таких будинків (фундамент, несучі стіни, міжповерхові перекриття, сходові марші і т. ін.), Конституційний Суд України виходить з правової характеристики спільного майна власників квартир, конкретизованої у Законі України «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку». У Рішенні від 09 листопада 2011 року у справі

№ 14-рп/2011 за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_19 щодо офіційного тлумачення положень пункту 2 статті 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» Конституційний Суд України вказав, що за законодавством України допоміжне приміщення у дво- або багатоквартирному будинку, гуртожитку має своє функціональне призначення, яке полягає у забезпеченні експлуатації будинку та побутового обслуговування його мешканців. Під поняттям «мешканці» треба розуміти власників, співвласників, наймачів, орендарів окремих житлових і нежитлових приміщень будинку, які проживають у будинку і становлять визначене коло суб`єктів, які реалізують право спільної власності на окремий її об`єкт - допоміжні приміщення».

У схожих обставинах Європейський суд з прав людини зауважив, що рішення місцевого органу влади щодо укладення контракту на реконструкцію горища третьою особою становило втручання у право заявників володіти своїм майном. Вирішуючи спір між заявниками (іншими співвласниками) і місцевим органом, національні судові органи чітко зазначили, що згідно з чинними на той час положеннями Цивільного кодексу для укладення інвестиційного контракту потрібна згода заявників, а в разі її відсутності органи влади могли звернутись до суду, щоб отримати дозвіл на проведення відповідних робіт. Втім, районна адміністрація не виконала цих вимог, уклавши контракт без згоди заявників чи судової санкції. Таким чином, як випливає з обґрунтування національних судів, органи влади не дотримались умов, передбачених законом для укладення інвестиційного контракту. В кінцевому підсумку після виконання контракту національні суди визнали його дійсним, встановивши, що він вигідний для всіх співвласників будинку. Отже, Суд вважає, що немає потреби оцінювати, чи було забезпечено цим рішенням національних судів справедливий баланс інтересів.

З цього приводу Суд зауважує, що для цілей статті 1 Першого протоколу здійснювати оцінку справедливості доцільно лише тоді, коли відповідне втручання відповідає нормам застосовного законодавства. Ані з матеріалів справи, ані із зауважень Уряду не видно, що перед укладенням інвестиційного контракту існували якісь обставини, які перешкоджали місцевому органу отримати дозвіл на реконструкцію або безпосередньо від співвласників горища, або в судовому порядку. Крім того, з наявних матеріалів не вбачається, що те чи інше положення національного законодавства дозволяло місцевому органу укласти контракт без такої згоди або у випадку спору - без його судового вирішення. Отже, укладення інвестиційного контракту становило втручання, яке не відповідало закону. У зв`язку з цим було порушено статтю 1 Першого протоколу (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 41 - 45, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

У частині третій статті 12 та частині першій статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи

і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Суди встановили, що спірне приміщення - частина коридору є допоміжним

і належать співвласникам будинку АДРЕСА_1 , тому зробили правильний висновок про безпідставне набуття права власності територіальної громади м. Коломиї в особі Коломийської міської ради на зазначене приміщення. При цьому, не може бути скасоване правильне по суті

і законне рішення з одних лише формальних міркувань (частина друга статті 410 ЦПК України).

Колегія суддів відхиляє наведені в касаційній скарзі доводи, що позивач не придбав допоміжні приміщення під час набуття права власності на квартиру

в будинку АДРЕСА_1 , оскільки відповідно до пункту

2 статті 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» власники квартир багатоквартирних будинків та житлових приміщень

у гуртожитку є співвласниками допоміжних приміщень у будинку чи гуртожитку, технічного обладнання, елементів зовнішнього благоустрою. Допоміжні приміщення передаються у власність квартиронаймачів безоплатно і окремо приватизації не підлягають.

Аргументи скаржника, що справа розглядалась без залучення виконавчого комітету Коломийської міської ради, яким видане оспорюване свідоцтво про право власності на нерухоме майно, колегія суддів вважає безпідставним, оскільки відповідне свідоцтво видане на підставі рішення міської ради та яке посвідчує право власності Територіальної громади м. Коломиї в особі Коломийської міської ради. Отже, предмет та підстави зустрічного позову

в оскарженій частині не свідчать про те, що відповідати за ним має зазначений виконавчий комітет.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржені судові рішення ухвалено без додержання норм матеріального і процесуального права, зводяться до необхідності переоцінки доказів у справі, що знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду. У зв`язку з наведеним колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржені судові рішення ? без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 410, 416 ЦПК України (в редакції, чинній станом на 07 лютого 2020 року), Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Коломийської міської рада Івано-Франківської області залишити без задоволення.

Рішення Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від

14 березня 2019 року та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від

11 червня 2019 року в частині задоволених позовних вимог ОСОБА_2 до Коломийської міської ради Івано-Франківської області про визнання недійсним свідоцтва про право власності на нерухоме майно

і скасування запису в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про державну реєстрацію права власності Територіальної громади м. Коломия

в особі Коломийської міської ради на нежилі приміщення в буд.

АДРЕСА_1 залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Судді: Є. В. Краснощоков

І. О. Дундар

М. Ю. Тітов