ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/4820/1037/21
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 вересня 2021 року м. Хмельницький

Хмельницький апеляційний суд у складі

колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

Купельського А.В. (суддя-доповідач),

Янчук Т.О., Ярмолюка О.І.,

секретар судового засідання Шевчук Ю.Г.,

за участю учасників справи: представника відповідача - адвоката Латюка П.Я., представника позивача адвоката Лозінського М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 5 травня 2021 року (суддя Чевилюк З.А.) у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , приватного нотаріуса Хмельницького міського нотаріального округу Пруняк Володимира Івановича про скасування рішення про державну реєстрацію права власності,

в с т а н о в и в :

У жовтні 2018 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 , Приватного нотаріуса Хмельницького міського нотаріального округу Пруняк В.І. про скасування рішення про державну реєстрацію права власності щодо нерухомості за адресою АДРЕСА_1 .

Зазначила, що 15 травня 2017 року ОСОБА_1 набув право власності на предмет іпотеки, а саме на житловий будинок АДРЕСА_1 та земельну ділянку площею 0,10 га з кадастровим номером №:25:003:0299 відповідно до іпотечного застереження по договору іпотеки від 09.07.2013 року. Рішення про державну реєстрацію права власності за ОСОБА_1 на іпотечне майно прийнято приватним нотаріусом Пруняком В.І. 15.05.2017 року на підставі звернення ОСОБА_1 . Нотаріус не перевірив факт отримання письмової вимоги позивачем від ОСОБА_1 , що надіслане в порядку ст.35 Закону України «Про іпотеку». Не доведеним є факт надіслання письмової вимоги про виконання зобов`язань за договором позики від 09.07.2013 року та можливості звернення стягнення на іпотечне майно для ОСОБА_2 , отримання її позивачем по справі.

Нотаріусом не взято до уваги факт спливу строку позовної давності за зобов`язаннями по позиці; припинення майнової поруки відповідно до ч.4 ст.559 ЦКУ.

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 5 травня 2021 року позов задоволено.

Скасовано рішення приватного нотаріуса Хмельницького міського нотаріального округу Пруняка В.І. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексні номера №35168022 та №35167557 від 15.05.2017 року.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати із закриттям провадження у справі.

Посилається на те, що рішення суду незаконним і необґрунтованим через неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Вважає, що на даний спір поширюється юрисдикція адміністративних судів, оскільки приватний нотаріус Пруняк В.І. реєструючи за ОСОБА_1 право власності на будинок АДРЕСА_1 та земельну ділянку площею 0,10 га з кадастровим номером №:25:003:0299 діяв як суб`єкт владних повноважень, а предметом позовних вимог ОСОБА_2 були лише його рішення з цього приводу.

Звертає увагу, що твердження суду про відсутність у справі доказів надсилання ОСОБА_1 ОСОБА_2 письмової вимоги про виконання зобов`язання та звернення стягнення на іпотечне майно та її отримання не основується на матеріалах справи, адже він таку вимогу надсилав ОСОБА_2 на дві адреси її можливого проживання і таку вимогу вона особисто отримала ще 24 лютого 2017 року, про що свідчать дані рекомендованого повідомлення за №152 та висновку проведеної судом почеркознавчої експертизи.

Відзиву на апеляційну скаргу до Хмельницького апеляційного суду від учасників справи не надходило.

Заслухавши доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши матеріали справи, ознайомившись з доводами апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Судом встановлено, і це підтверджується матеріалами справи, що 09 липня 2013 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено Договір позики на зальну суму 559300 грн. В якості забезпечення виконання цього Договору позики, додатково було укладено Договір іпотеки від 09 липня 2013 року, що був посвідчений Приватним нотаріусом Хмельницького міського нотаріального округу Лучковською Т.М. та зареєстрований в реєстрі за №2276. Предметом іпотеки був належний ОСОБА_2 житловий будинок АДРЕСА_1 та земельна ділянка площею 0,10 га з кадастровим номером №:25:003:0299 за цією ж адресою, що призначена для обслуговування вказаного будинку (Т.1 а.с. 7-8).

15 травня 2017 року приватним нотаріусом Пруняком В.І. прийнято рішенням про державну реєстрацію права власності ОСОБА_1 на іпотечне майно, а саме на житловий будинок АДРЕСА_1 та земельну ділянку площею 0,10 га з номером №:25:003:0299.

Набуття у власність іпотеки підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотеки, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта №139879141 від 02.10.2018 року (Т.1 а.с. 9-14).

Згідно висновку судово почеркознавчої експертизи від 04 лютого 2021 року №2814/2815/20-26 підписи в графі «Розписка в одержанні» на рекомендованому повідомленні про вручення поштового відправлення, виплату поштового переказу №144, а графі «За довіреністю» на рекомендованому повідомленні про вручення поштового відправлення, виплату поштового переказу №152, в графі «Розписка в одержанні» на рекомендованому повідомленні про вручення поштового відправлення, виплату поштового переказу №242 виконані рукописним способом без попередньої технічної підготовки та технічних засобів.

Підпис від імені ОСОБА_2 в графі «Розписка в одержанні» на рекомендованому повідомленні про вручення поштового відправлення, виплату поштового переказу №144 виконано не ОСОБА_2 , а іншою особою.

Підпис від імені ОСОБА_2 в графі «За довіреністю» на рекомендованому повідомленні про вручення поштового відправлення, виплату поштового переказу№152 виконано самою ОСОБА_2 .

Підпис від імені ОСОБА_2 в графі «Розписка в одержанні» на рекомендованому повідомленні про вручення поштового відправлення, виплату поштового переказу №242 виконано не ОСОБА_2 , а іншою особою (Т.2 а.с. 30-37).

Задовольняючи позов, суд виходив з того, що іпотекодержатель не довів виконання свого обов`язку, передбаченого як Законом № 898-IV, так і Порядком № 1127 щодо надіслання боржнику повідомлення про порушення забезпеченого обтяженням зобов`язання, що унеможливило встановлення нотаріусом завершення 30-денного строку, сплив якого пов`язується з проведенням ним подальших дій зі звернення стягнення на предмет іпотеки, в тому числі й шляхом набуття права власності, державна реєстрація права власності на предмет іпотеки за ОСОБА_1 проведена всупереч норм чинного законодавства.

З таким висновком погоджується Хмельницький апеляційний суд.

Відповідно до статей 525, 526, 530 ЦК України зобов`язання мають виконуватися належним чином та у встановлений законом строк.

Іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи(ст.575 ЦК України).

У разі невиконання зобов`язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави. Заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, коли зобов`язання не буде виконано у встановлений строк, якщо інше не встановлено договором або законом.(ст.ст.589,590 ЦК України).

У разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Відповідно до статті 23 Закону України «Про іпотеку» у разі переходу права власності на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою.

Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов`язки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки.

У разі порушення іпотекодавцем обов`язків, установлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом (частина перша статті 12 Закону України «Про іпотеку»).

Згідно із частиною першою статті 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом.

Закон визначає такі способи звернення стягнення на предмет іпотеки: судовий - на підставі рішення суду; позасудовий - на підставі виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя (частина третя статті 33 Закону України «Про іпотеку»).

Відповідно до принципу свободи договору саме сторони договору вправі визначати процедуру та порядок направлення та вручення відповідних повідомлень та виконання інших вимог, встановлених Законом України «Про іпотеку», і за відсутності в договорі відповідних умов необхідно виходити з такого.

Згідно із частиною першою статті 35 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. У цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Положення частини першої цієї статті не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду у встановленому законом порядку (частина друга статті 35 зазначеного Закону).

Отже, за змістом частини першої статті 33 та частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку» реалізації права іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки передує реалізація ним права вимагати дострокового виконання основного зобов`язання. І лише якщо останнє не виконане чи неналежно виконане, іпотекодержатель, якщо інше не передбачено законом, може звертати стягнення на предмет іпотеки. Недотримання цих правил є перешкодою для звернення стягнення на предмет іпотеки, але не перешкоджає іпотекодержателю звернутися з позовом до боржника про виконання забезпеченого іпотекою зобов`язання відповідно до частини другої статті 35 Закону України «Про іпотеку».

Належним слід вважати надсилання вимоги з дотриманням встановленого договором порядку на адресу отримувача, яка вказана в договорі або додатково повідомлена відповідно до умов договору. Якщо такий порядок договором не визначений, відповідно до звичаїв ділового обороту належне направлення вимоги може здійснюватися засобами поштового зв`язку чи кур`єрської служби, які дозволяють встановити зміст відправлення та підтвердити його вручення, наприклад, цінним листом з описом вкладеного відповідно до Правил надання послуг поштового зв`язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 05 березня 2009 року № 270.

Направлення такої вимоги іпотекодавцю про усунення порушень основного зобов`язання обґрунтовується саме тим, що іпотекодавець має право замість боржника усунути порушення основного зобов`язання і тим самим убезпечити себе від звернення стягнення на належний йому предмет іпотеки.

У разі дотримання іпотекодержателем порядку належного надсилання вимоги про усунення порушення основного зобов`язання діє презумпція належного повідомлення іпотекодержателя про необхідність усунення порушень основного зобов`язання, яка може бути спростована іпотекодавцем в загальному порядку.

За відсутності такого належного надсилання вимоги відповідно до частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку» іпотекодавець не набуває права звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання.

Іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент набуття, на підставі оцінки предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності.

Відповідно до частини третьої статті 37 Закону України «Про іпотеку», яка має назву «Передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки» іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності. У разі набуття права власності на предмет іпотеки іпотекодержатель зобов`язаний відшкодувати іпотекодавцю перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя.

Твердження ОСОБА_1 про те, що рекомендованим повідомленням за номером №152 він надсилав письмові вимоги до ОСОБА_2 щодо виконання зобов`язання за договором позики від 09.07.2013 року та можливого звернення стягнення на іпотечне майно у зв`язку із невиконанням колегією суддів не береться до уваги.

Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, рекомендоване повідомлення про вручення за номером №152 від ОСОБА_3 до ОСОБА_2 отримано ОСОБА_2 , проте встановити зміст листа, що супроводжувало рекомендоване повідомлення не представляється за можливе, оскільки відсутні докази на підтвердження направлення саме письмової вимоги до ОСОБА_2 про виконання зобов`язань за спірним договором позики та можливість звернення стягнення на майно.

Крім того, за копіями документів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно на підставі яких було проведено реєстраційні дії нотаріусом Пруняком В.І. (реєстраційні справи №1, №1) за зверненням ОСОБА_1 від 10 травня 2017 року докази вручення ОСОБА_2 повідомлення від нотаріуса Пруняка В.І. щодо наміру вчинити реєстраційні дії по іпотечному майну на користь ОСОБА_1 від 13.04.2017 року відсутні.

Згідно висновку судово почеркознавчої експертизи від 04 лютого 2021 року №2814/2815/20-26 підпис на рекомендованому повідомленні №242 виконано не ОСОБА_2 .

Так, недотримання вимог частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку» щодо належного надсилання іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, вимоги про усунення порушення основного зобов`язання унеможливлює застосовування позасудового способу задоволення вимог іпотекодержателя.

Метою повідомлення іпотекодержателем іпотекодавців та інших осіб є доведення до їх відома наміру іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання. Тому іпотекодержатель набуває право звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання лише за умови належного надсилання вимоги, коли іпотекодавеці фактично отримали таку вимогу або мали її отримати, але не отримали внаслідок власної недбалості чи ухилення від такого отримання.

Подібні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 вересня 2020 року у справі № 757/13243/17 (провадження № 14-711цс19).

Повідомлення про вручення поштового відправлення має бути вручене та оформлене відповідно до Правил надання послуг поштового зв`язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 5 березня 2009 року № 270, та Порядку пересилання поштових відправлень, затвердженого наказом Українського державного підприємства поштового зв`язку «Укрпошта» від 12 травня 2006 року № 211.

Документ про оплату послуг пересилання поштового відправлення, ОСОБА_1 разом із іншими документами для проведення державної реєстрації права не подав. Тобто вимоги Порядку щодо надання документа, що підтверджує завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником письмової вимоги іпотекодержателя, не виконано.

Даний висновок узгоджується з позицією Верховного Суду у справі №21-1458а16, постанова від 11.04.2017 року. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду(ч.4 ст.263 ЦПК).

Згідно правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 24.04.2019 року по справі № 638/20000/16-ц для того, щоб звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом перереєстрації права власності іпотекодержатель повинен направити позичальнику та іпотекодавцю вимогу про порушення вимог кредитного договору та договору іпотеки. Самому реєстратору кредитор подає докази спливу тридцятиденного строку вручення такої вимоги. Якщо у іпотекодержателя відсутні докази отримання повідомлень та спливу зазначеного строку, то реєстратор не має права здійснити реєстрацію права власності за кредитором.

Крім того, згідно висновків Великої Палати Верховного Суду, наведених у постанові від 20.03.2019 року по справі № 306/2053/16-ц, при зверненні стягнення на предмет іпотеки шляхом перереєстрації права власності за іпотекодержателем на підставі ст.37 Закону України «Про іпотеку» кредитор повинен провести оцінку предмету іпотеки на момент звернення стягнення.

Тому, відсутність на момент здійснення звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом переведення права власності на предмет іпотеки оцінки нерухомого майна, свідчить про недотримання іпотекодержателем вимог Закону про процедуру звернення стягнення на предмет іпотеки, відповідно до умов ч.3 ст. 37 Закону в редакції чинній на дату проведення реєстраційних дій, всупереч п.5.3.4договору іпотеки.

Посилання апелянта на те, що на даний спір поширюється юрисдикція адміністративних судів, оскільки приватний нотаріус Пруняк В.І. реєструючи за ОСОБА_1 право власності на будинок АДРЕСА_1 та земельну ділянку площею 0,10 га з кадастровим номером №:25:003:0299 діяв як суб`єкт владних повноважень, а предметом позовних вимог ОСОБА_2 були лише його рішення з цього приводу є необґрунтованими.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Частиною першою статті 19 ЦПК України передбачено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Відповідно до статті 2 КАС України (тут і далі - в редакції, чинній на час пред`явлення позову) завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб`єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Справою адміністративної юрисдикції є переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб`єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень (пункт 1 частини першої статті 3 КАС України).

Згідно з правилами визначення юрисдикції адміністративних судів щодо вирішення адміністративних справ за статтею 17 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності; спори між суб`єктами владних повноважень з приводу реалізації їхньої компетенції у сфері управління, у тому числі делегованих повноважень.

У пункті 7 частини першої статті 3 КАС України визначено, що суб`єкт владних повноважень - це орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Водночас помилковим є застосування статті 17 КАС України та поширення юрисдикції адміністративних судів на усі спори, стороною яких є суб`єкт владних повноважень, оскільки при вирішенні питання про розмежування компетенції судів щодо розгляду адміністративних і господарських справ недостатньо застосування виключно формального критерію - визначення суб`єктного складу спірних правовідносин. Визначальною ознакою для правильного вирішення спору є характер правовідносин, з яких виник спір. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Публічно-правовим вважається, зокрема, спір, у якому сторони правовідносин виступають одна щодо іншої не як рівноправні і в якому одна зі сторін виконує публічно-владні управлінські функції та може вказувати або забороняти іншому учаснику правовідносин певну поведінку, давати дозвіл на передбачену законом діяльність тощо.

Необхідною ознакою суб`єкта владних повноважень є здійснення ним публічно-владних управлінських функцій. Ці функції суб`єкт повинен виконувати саме в тих правовідносинах, у яких виник спір.

Отже, до юрисдикції адміністративного суду належить спір, який виник між двома (кількома) суб`єктами стосовно їх прав та обов`язків у конкретних правових відносинах, у яких хоча б один суб`єкт законодавчо вповноважений владно керувати поведінкою іншого (інших) суб`єкта (суб`єктів), а останній (останні) відповідно зобов`язаний виконувати вимоги та приписи такого суб`єкта владних повноважень. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 травня 2018 року у справі № 914/2006/17.

Натомість, приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового, особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, зазвичай майнового, конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб`єктів владних повноважень.

Спір у цій справі не пов`язаний із захистом прав, свобод чи інтересів позивача у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єкта владних повноважень, а стосується захисту його приватного інтересу, оскільки спір щодо реєстраційних дій стосується спору про право цивільне, в межах якого можуть бути вирішені й питання, пов`язані з правомірністю відступлення прав іпотекодержателя за іпотечним договором, укладеним з позивачем.

Крім того, приватний нотаріус Хмельницького міського нотаріального округу Пруняк В.І. не здійснював відносно позивача публічно-владних управлінських функцій, що виключає адміністративну юрисдикційнійсть справи.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 вересня 2018 року у справі № 823/2042/16 (провадження № 11-377апп18), від 13 листопада 2018 року у справі № 826/3130/17 (провадження № 11-915апп18), від 13 березня 2019 року у справі № 826/16283/15 (провадження № 11-1137апп18), від 10 квітня 2019 року у справі № 487/5565/16-ц (провадження № 14-119цс19), і підстав для відступу від такої правової позиції колегія суддів не вбачає.

За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив порушення вимог договору та норм чинного законодавства щодо процедури звернення стягнення на предмет іпотеки у позасудовому порядку, у зв`язку з чим, обґрунтовано захистив порушене право позивача щодо переходу права власності на нерухоме майно до відповідача шляхом скасування державної реєстрації права та їх обтяжень на спірне майно за відповідачем, оскільки є установленим факт порушення порядку звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття права власності.

Таким чином, доводи апеляційної скарги про порушення судом норм матеріального і процесуального права безпідставні, спростовуються матеріалами справи та висновками суду, викладеними в рішенні. Фактично, доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів.

Інших доводів, які б спростовували висновки суду першої інстанції чи доводили б порушення ним норм цивільного або цивільно-процесуального законодавства, апеляційна скарга не містить.

Обґрунтовуючи судове рішення, апеляційний суд приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржені судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги та враховуючи, що обставини справи судом встановлені відповідно до наданих пояснень сторін та письмових доказів, що містяться в матеріалах справи, апеляційний суд приходить до висновку, що рішення постановлене з дотриманням вимог матеріального і процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.

Таким чином, місцевий суд дійшов правильного переконання про необхідність стягнення

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 374, 375, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, Хмельницький апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 5 травня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення.

Повне судове рішення складено 10 вересня 2021 року.

Судді А.В. Купельський

Т.О. Янчук

О.І. Ярмолюк