УХВАЛА

про відмову у відкритті провадження

Єд. унік. № 243/9760/21

Провадження № 2/243/2838/2021

14 вересня 2021 року м. Слов`янськ

Суддя Слов`янського міськрайонного суду Донецької області І.М. Мінаєв, розглянувши позовну заяву ОСОБА_1 до Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Харків) в особі відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Донецькій області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Харків), за участю третьої особи, що не заявляє самостійних вимог щодо самостійних вимог ОСОБА_2 , про визнання незаконною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

13.09.2021 до суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Харків) в особі відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Донецькій області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Харків), за участю третьої особи, що не заявляє самостійних вимог щодо самостійних вимог ОСОБА_2 , про визнання незаконною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії.

Зі змісту позовної заяви вбачається, що позивач просить суд визнати бездіяльність відповідача щодо не зняття арешту в момент закінчення виконавчого провадження № 32155223 протиправною та зобов`язання відповідача зняти арешт з усього нерухомого майна ОСОБА_1 , накладений постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження у межах ВП № 32155223 від 19.11.2012. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач, закінчуючи виконавче провадження щодо стягнення заборгованості, діяв неправомірно та всупереч положенням спеціального закону не зняв арешт з майна боржника. Зауважує, що порушене внаслідок неправомірної поведінки суб`єкта владних повноважень право позивача потребує судового захисту шляхом зобов`язання зняти арешт з усього нерухомого майна позивача.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Норма статті 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес.

Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Отже, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права до особи, яка це право не визнає.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається в статті 16 ЦК України.

Згідно ч.1 ст.19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Положенням п.1 ч.1 ст.186 ЦПК України передбачено, що суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, встановленим законом, який, зокрема, вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Гарантоване статтею 55 Конституції України та конкретизоване у Законах України право на судовий захист слід застосовувати, враховуючи принцип дружнього ставлення до міжнародного права (див. абзац 3 пункту 2.3 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 1 червня 2016 року № 2-рп/2016, абзац 4 пункту 2.2 мотивувальної частини рішення цього суду від 8 вересня 2016 року № 6-рп/2016), у світлі пункту 1 статті 6 Конвенції та його інтерпретації Європейським судом з прав людини (далі також - Суд).

Елементом права на справедливий судовий розгляд є право на доступ до суду. Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що це право не є абсолютним і може підлягати обмеженням. Такі обмеження допускаються з огляду на те, що за своїм характером право доступу до суду потребує регулювання з боку держави. Для такого регулювання Держави-учасниці Конвенції мають певну свободу розсуду, але застосовані ними обмеження не повинні звужувати чи не применшувати можливості доступу до суду в такий спосіб або настільки, що нівелюється сама сутність цього права (рішення у справі Принц Ліхтенштейну Ганс-Адамс ІІ проти Німеччини від 12 липня 2001 року).

Згідно з частиною третьою статті 124 Конституції України у редакції Закону України Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя), що набрав чинності 30 вересня 2016 року, юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення.

Згідно викладених у позовній заяві обставин, заявлених вимог, обраного позивачем способу захисту спір між сторонами виник щодо порушення права позивачки як боржника у виконавчому провадженні щодо стягнення з неї заборгованості неправомірною бездіяльністю суб`єкта владних повноважень, що полягала у нездійсненні дій зі скасування арешту її майна, і саме правомірність такої бездіяльності з боку відповідача має бути перевірена судом під час розгляду справи про визнання дій неправомірними та зобов`язання вчинити певні дії. Таким чином, відділ примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Донецькій області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Харків), реалізуючи відповідні повноваження, діяло саме як суб`єкт владних повноважень, тому рівність сторін у зазначених правовідносинах, яка є основною ознакою цивільно-правових відносин, у цих правовідносинах відсутня.

Підстав звернення до суду із зазначеним позовом в порядку позовного провадження позивач не зазначила.

Однак, законом визначений засіб захисту порушеного права позивача, а саме під час виконання судових рішень сторони виконавчого провадження мають право оскаржити рішення, дії або бездіяльність органів державної виконавчої служби, їх посадових осіб, виконавців чи приватних виконавців у порядку судового контролю, оскільки виконання судового рішення є завершальною стадією судового розгляду.

Відповідно до статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

У разі, якщо опис та арешт майна проводився державним виконавцем або приватним виконавцем, скарга сторони виконавчого провадження розглядається в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України. Інші особи, які є власниками (володільцями) майна і які вважають, що майно, на яке накладено арешт, належить їм, а не боржникові, можуть звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту, що передбачено Законом України Про виконавче провадження.

Оскільки позивач є боржником у виконавчому провадженні, він не може пред`являти позов про зняття арешту з майна, оскільки законом у цьому випадку передбачений інший спосіб судового захисту, а саме, оскарження боржником рішення, дій, бездіяльності державного виконавця або приватного виконавця в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України. Аналогічна правова позиція висловлена ВС у постанові від 08.09.2021 у справі № 334/7818/19.

Підсумовуючи вищенаведене, суд зазначає, що зазначена справа про визнання бездіяльності неправомірною та зобов`язання вчинити певні дії не підлягає розгляду у порядку позовного провадження цивільного судочинства, оскільки між сторонами виник спір, який має розглядатися в порядку судового контролю за виконанням судових рішень в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України, що у відповідності до п.1 ч.1 ст.186 ЦПК України є підставою для відмови у відкритті провадження у справі.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 19, 186 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

Відмовити у відкритті провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Харків) в особі відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Донецькій області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Харків), за участю третьої особи, що не заявляє самостійних вимог щодо самостійних вимог ОСОБА_2 , про визнання незаконною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії.

Роз`яснити позивачу, що розгляд цієї справи має здійснюватися в порядку судового контролю за виконанням судових рішень в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України.

На ухвалу про відмову у відкритті провадження може бути подано апеляційну скаргу до Донецького апеляційного суду через Слов`янський міськрайонний суд Донецької області протягом п`ятнадцяти днів з дня її складення.

Суддя

Слов`янського міськрайонного суду І.М. Мінаєв