ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження 22-ц/821/1360/21Головуючий по 1 інстанції
Справа №708/46/20 Категорія: 304090000 Івахненко О. Г.
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 вересня 2021 року м. Черкаси

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів: Новікова О.М., Бондаренка С.І., Вініченка Б.Б., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Чигиринського районного суду Черкаської області від 30 березня 2021 року у справі за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Веллфін» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики, -

в с т а н о в и в :

У січні 2020 року товариство з обмеженою відповідальністю «Веллфін» (далі ТОВ «Веллфін», товариство) звернулось з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики.

Позовна заява мотивована тим, що 23 грудня 2016 року між ТОВ «Веллфін» та відповідачкою був укладений договір позики № 110548 в електронній формі, відповідно до умов якого позикодавець надає позичальникові грошові кошти в сумі 780 грн. на умовах строковості, зворотності, платності, а позичальник зобов`язується повернути позику та сплатити проценти за користування позикою.

Пунктом 1.3 договору позики встановлено, що позика надається строком на 21 день.

Відповідно до п. 1.4 договору дата перерахування суми позики на банківський рахунок, вказаний позичальником, за домовленістю сторін вважається датою укладення договору позики між позичальником і позикодавцем.

Товариство вказувало, що ним на картковий рахунок ОСОБА_1 була перерахована сума позики в розмірі 780 грн., що підтверджується повідомленням від 03 січня 2020 року ТОВ ФК «ВЕЙ ФОР ПЕЙ», яке надає ТОВ «Веллфін» технічну можливість для проведення операцій, по якій банк-еквайер здійснює зарахування коштів, згідно договору про організацію переказу грошових коштів №ВП-180516-3 від 18 травня 2016 року.

Станом на день подання позову, відповідачка взяті на себе зобов`язання за договором позики не виконала, у зв`язку з чим у останньої виникла заборгованість за договором позики зі сплати основного боргу, процентів та прострочених процентів.

Відповідно до п. 1.1, 1.5 договору позики, загальний розмір заборгованості відповідачки станом на 10 січня 2020 року становить 33 352,49 грн, з яких 780 грн - основний борг; 8 297,33 грн - заборгованість по відсотках; 24 275,16 грн - заборгованість за простроченими відсотками, яку позивач просив стягнути із відповідачки разом із судовим збором у розмірі 2 102 грн.

Рішенням Чигиринського районного суду Черкаської області від 30 березня 2020 року позов ТОВ «Веллфін» задоволено повністю.

При ухваленні рішення судом вказано на те, що ОСОБА_1 не виконала свої зобов`язання за договором позики, не повернула товариству суму позики та проценти за користування грошовими коштами, тому є підстави для стягнення заборгованості за основним боргом, відсотками за користування та простроченими відсотками.

Не погоджуючись з такими рішенням суду першої інстанції, відповідачка оскаржила його до суду апеляційної інстанції, вказуючи на те, що дане судове рішення не відповідає фактичним обставинам справи, прийняте з порушенням норм чинного законодавства України, при цьому суд не в повному обсязі з`ясував обставини справи, які мають значення для правильного вирішення даного спору, неправильно та неповно дослідив докази, а також невірно застосував норми матеріального та процесуального права.

Основним аргументом апеляційної скарги є те, що ніяких позик у ТОВ «Веллфін» ОСОБА_1 не оформляла та не брала взагалі, а також не підписувала будь-яких договорів, в тому числі договору позики № 110548, про який, як вказує апелянт, їй стало відомо тільки після ознайомлення зі змістом оскаржуваного судового рішення.

Апелянкат наголошує на тому, що з друкованої копії заявки, яка міститься у матеріалах справи вбачається, що там зазначені не її анкетні дані, а також міститься копія паспорту не заявниці та не її фотографія. Вона вказує, що позивачем недоведений факт укладення між сторонами договору позики, за яким останній просить стягнути борг з ОСОБА_1 та недотримано вимог, встановлених ч. 1 ст. 13 Закону України «Про споживче кредитування».

Крім того, ОСОБА_1 вважає, що товариством не надано належних та допустимих доказів щодо укладення правочину з усіма регламентованими вимогами електронного підпису відповідно до ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію». Далі, апелянт наголошує на тому, що доказ заборгованості відповідачки перед ТОВ «Веллфін» є неналежним, оскільки з нього не вбачається підстав, порядку та послідовності обчислення і нарахування відсотків та прострочених відсотків, тобто не містить наведення детального розрахунку, що не дає можливості перевірити правильність нарахованих сум. Більш того, апелянт вказує на те, що позикодавець не вправі нараховувати проценти за користування кредитом після закінчення строку повернення позики, а саме після 13 січня 2017 року.

Посилаючись на такі доводи, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позовної заяви ТОВ «Веллфін» відмовити в повному обсязі та стягнути на її користь понесені судові витрати.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Виходячи з положень ч. 13 ст. 7, ч. 6 ст. 19, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, враховуючи ціну позову, суд апеляційної інстанції проводить розгляд справи без повідомлення учасників справи.

Дослідивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Звертаючись до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики, ТОВ «Веллфін» обґрунтовувало свої вимоги тим, що відповідачка оформила заявку на сайті товариства відповідно до Правил надання грошових коштів у вигляді позики, що розміщені на сайті ТОВ «Веллфін», та отримала грошові кошти у вигляді позики на платіжну картку від позивача, які не повернула у строк та в порядку, що встановлені договором.

За матеріалами справи встановлено, що відповідно до витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань від 07 листопада 2019 року ТОВ «Веллфін» зареєстроване як юридична особа 17 серпня 2015 року, ідентифікаційний код юридичної особи 39952398, основний вид економічної діяльності, 64.92 інші види кредитування (а.с. 6).

Відповідно до свідоцтва від 27 жовтня 2015 року, виданого Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, ТОВ «Веллфін» зареєстроване як фінансова установа відповідно до розпорядження комісії від 27 жовтня 2015 року № 2606 (а.с. 7).

Наказом директора ТОВ «Веллфін» №2-1 від 27 жовтня 2015 року затвердженні Правила надання грошових коштів у вигляді позики ТОВ «Веллфін» (далі - Правила) (а.с. 8-14), які розміщені на офіційному веб-сайті товариства https://creditup.com.ua.

Відповідно до договору № 110548 від 23 грудня 2016 року, який оформлений сторонами в електронній формі, позичальнику наданий кредит у сумі 780 грн. за електронною заявкою ОСОБА_1 .

Відповідно до п. 7.1. договору невід`ємною частино договору є Правила надання грошових коштів у вигляді позики ТОВ «Веллфін», які регламентують порядок надання грошових коштів у позику фізичним особам.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України).

На підтвердження укладення договору позики позивач надав копію договору позики № 110548 від 23 грудня 2016 року (а.с.19-23), який оформлений сторонами в електронній формі, роздруківку заявки з офіційного веб-сайту товариства https://creditup.com.ua. (а.с.15-18), копію договору про організацію переказу грошових коштів №ВП-180516-3 від 18 травня 2016 року, укладеного між позивачем та ТОВ ФК «ВЕЙ ФОР ПЕЙ» (а.с.26-28), довідку ТОВ ФК «ВЕЙ ФОР ПЕЙ» від 03 січня 2020 року про успішний переказ коштів на карту ОСОБА_1 (а.с. 25).

Згідно з графіком розрахунків до договору позики 110548 від 23 грудня 2016 року, датою погашення платежу 13 січня 2017 року, сума до сплати процентів 198,20 грн., разом до сплати 978,20 грн. (а.с. 23)

Відповідно до довідки щодо заборгованості від 10 січня 2020 року за договором № 110548 від 23 грудня 2016 року загальна сума заборгованості становить 33 352, 49 грн. Заборгованість за основною сумою позики складає 780 грн., заборгованість за відсотками згідно договору складає 8 297,33 грн. Заборгованість за простроченими відсотками згідно договору складає 24 275,16 грн.

Положеннями статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (стаття 628 ЦК України).

Відповідно до ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно з ч. 1 ст. 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

Частиною 1 ст. 634 ЦК України визначено, що договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання, його умови розроблює підприємець (в даному випадку ТОВ «Веллфін»).

Загальні правила щодо форми договору визначено ст. 639 ЦК України, згідно з якою: договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлено законом; якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для такого виду договорів не вимагалася; якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі; якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлено письмової форми, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами; якщо сторони домовилися про нотаріальне посвідчення договору, щодо якого законом не вимагається нотаріального посвідчення, такий договір є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення.

Відповідно до положень ст.ст. 1046, 1049 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ст. 1047 ЦК України).

Відповідно до ч.ч. 1,2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Із прийняттям Закону України «Про електронну комерцію» від 13 вересня 2015 року № 675-VІІІ на законодавчому рівні встановлено порядок укладення договорів в мережі, спрощено процедуру підписання договору та надання згоди на обробку персональних даних.

У ст. 3 цього Закону зазначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.

Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею (ст. 11 ЗУ «Про електронну комерцію»).

Частиною 5 ст. 11 Закону України № 675-VІІІ встановлено, що пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього. Особі, якій адресована пропозиція укласти електронний договір (оферта), має надаватися безперешкодний доступ до електронних документів, що включають умови договору, шляхом перенаправлення (відсилання) до них. Включення до електронного договору умов, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до такого документа, якщо сторони електронного договору мали змогу ознайомитися з ним, не може бути підставою для визнання правочину нікчемним.

Положеннями ст. 12 цього ж Закону визначено, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Не кожна електронна правова угода вимагає створення окремого електронного договору у вигляді окремого електронного документа. Електронний договір можна укласти в спрощеній формі, а можна класично - у вигляді окремого документа.

Електронним підписом одноразовим ідентифікатором є дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, і надсилаються іншій стороні цього договору.

Це комбінація цифр і букв, або тільки цифр, або тільки літер, яку отримує заявник за допомогою електронної пошти у вигляді пароля, іноді в парі «логін-пароль», або смс-коду, надісланого на телефон, або іншим способом.

При оформленні замовлення, зробленого під логіном і паролем, формується електронний документ, в якому за допомогою інформаційної системи (веб-сайту інтернет-магазину) вказується особа, яка створила замовлення.

Розділами 4 та 5 Правил встановлений порядок надання кредиту у ТОВ «Веллфін» та підписання кредитного договору.

За умовами вказаних розділів, з метою отримання кредиту заявник реєструється на сайті кредитодавця, заповнює на його сайті заявку в електронному вигляді. У заявці заявник зобов`язаний зазначити повні, точні, достовірні та актуальні особисті дані, які необхідні для прийняття товариством рішення про надання кредиту. Згідно з пунктом 4.8 Правил підтвердженням згоди заявника на отримання кредиту є направлена заявка та одночасна перевірка дійсності банківської платіжної картки.

Відповідно до п. 4.9 Правил дійсність банківської платіжної картки перевіряється за допомогою резервування довільної, заздалегідь невідомої заявнику суми від 1 до 99 копійок та з послідуючим зазначенням у відповідному полі особистого кабінету заявником точної суми, що була зарезервована. Точну зарезервовану суму заявник може дізнатися шляхом звернення в банк, який емітував платіжну картку. Заявнику пропонується звернутися у банк, використавши засоби СМС-повідомлень, засоби телефонного зв`язку, тощо.

У разі прийняття товариством позитивного рішення про надання позики, товариство направляє заявнику для підписання договір про отримання позики. Електронне повідомлення про прийняття позитивного рішення в наданні позики містить гіперактивне посилання. Здійснюючи перехід по гіперактивному посиланню заявник отримує електронну копію договору позики. Для підписання електронної форми договору позики заявник здійснює вхід на сайт товариства та за допомогою логіна та пароля входить до особистого кабінету. (п.п. 6.1-6.9 Правил)

Таким чином, за матеріалами справи встановлено, що маючи намір отримати позику, ОСОБА_1 пройшла реєстрацію в особистому кабінеті на сайті товариства та отримала власний ідентифікатор ID 62773 через встановлення власного логіну та паролю, створивши особистий кабінет.

Без отримання листа на адресу електронної пошти та смс-повідомлення, без здійснення входу на сайт товариства за допомогою логіна особистого кабінету і пароля особистого кабінету, відповідачка не змогла б оформити заявку про отримання позики.

До аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постановах: від 23 березня 2020 року у справі № 404/502/18 (провадження № 61-8449 св 19); від 09 вересня 2020 року у справі № 732/670/19 ( провадження № 61-7203 св 20), 16 грудня 2020 року у справі 561/77/19. Тобто судова практика у цій категорії справ є незмінною.

Далі, через особистий кабінет ОСОБА_1 у встановленому р. 4-5 Правил надання грошових коштів у вигляді позики ТОВ «Веллфін» порядку, оформила на сайті ТОВ «Веллфін» заявку для отримання позики у розмірі 780 грн строком на 21 день, шляхом заповнення полів заявки із зазначенням персональних даних, даних паспорту та ІНН, даних банківської картки, на яку просила перерахувати кошти, що підтверджується роздруківкою заявки з офіційного веб-сайті товариства https://creditup.com.ua. (а.с.15-18).

На підставі вказаної заявки 23 грудня 2016 року позивачем було оформлено електронний договір позики, за умовами якого ОСОБА_1 отримала кредитні кошти у розмірі 780 грн строком на 21 день, позика має бути повернута згідно графіку розрахунків до 13 січня 2017 року.

Згідно з п. 1.4 договору, договір є укладеним з моменту перерахування позики на банківський рахунок, вказаний позичальником та діє до повного виконання позичальником своїх зобов`язань за договором.

Відповідно до довідки ТОВ ФК «ВЕЙ ФОР ПЕЙ» від 03 січня 2020 року вказані кошти були успішно переказані на банківську карту ОСОБА_1 .

Таким чином, між сторонами було досягнуто згоди щодо всіх істотних умов договору позики, який оформлений сторонами в електронній формі, з використанням електронного підпису одноразовим ідентифікатором та з одночасною ідентифікацією особи через перевірку банківської карти заявника.

Посилання апелянтки на те, що у друкованій копії заявки зазначені не її анкетні дані та копія не її паспорту не спростовано належними доказами, оскільки персональні дані ОСОБА_1 , зазначені у заявці (ПІП, дата народження, ІНН) відповідають даним паспорта громадянина України у формі ID картки. До того ж, аргументи відповідачки щодо зазначення у заявці невірних паспортних даних не спростовано відповідачем, оскільки суду не надано паспорту відповідачки, що діяв станом на час укладення договору. Наданий ОСОБА_1 до апеляційної скарги паспорт громадянина України у формі ID картки виданий відповідачці 24 травня 2021 року, тобто через 6 років після укладення договору та не підтверджує доводів апелянта в цій частині.

Крім того, колегія суддів враховує, що в ході оформлення позики позивачем перевірялася банківська картка відповідачки за її номером та іменем, вказаним на самій картці, з прив`язкою до фінансового мобільного номеру телефону клієнта та зворотній зв`язок позичальниці із банком. Належність такої банківської картки апелянтці останньою не спростовано.

Відповідачка не заперечувала, що вказаний у заявці засіб зв`язку, а саме: номер телефону належав їй, або що на час укладення договору вона втратила вказані засоби зв`язку, що може бути підтверджено відповідними засобами доказування.

Приєднання до заявки фотознімку іншої особи у графі «ФОТО» у сукупності з іншими доказами дійсність договору не спростовують.

Крім того сама ОСОБА_1 не зверталась до правоохоронних органів з приводу шахрайських дій щодо себе з боку невстановлених осіб.

Отже, матеріали справи містять достатньо доказів, з яких вбачається, що 23 грудня 2016 року між ТОВ «Веллфін» та ОСОБА_1 був укладений договір позики № 110548 в електронній формі, умови якого позивачем були виконані. Відповідач у передбачений договором 21-денний строк, тобто до 13 січня 2017 року заборгованість не повернула.

За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються у договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Відповідно до п. 7.1 Правил та п. 1.5 договору позики за користування позикою позичальник сплачує товариству проценти, що зазначені у графіку розрахунків, зокрема 198,2 грн.

Позичальник повинен сплатити заборгованість не пізніше терміну платежу.

Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції, що позичальниця ОСОБА_1 взяті не себе зобов`язання не виконала, у передбачений в договорі строк грошові кошти (суму позики) та нараховані проценти за користування позикою не повернула, тому вказану заборгованість необхідно стягнути з відповідачки.

Разом з тим, щодо спростування доводів апелянта щодо відсутності підстав для стягнення відсотків після спливу строку кредитування за обставинами цієї справи судова колегія виходить з наступного.

Згідно із статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст. 611 ЦК України).

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України).

Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення - невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк.

Правові наслідки порушення грошового зобов`язання боржником визначені статтями 625, 1050 ЦК України, які передбачають відповідальність боржника та зобов`язують його сплати суму боргу кредитору.

Відповідно до статті 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом законодавства.

Частиною першої статті 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

З аналізу зазначених норм матеріального права дійсно слідує, що після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Але лише ті, які передбачались на період дії договору.

Права та інтереси кредитодавця у такому випадку в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошових зобов`язань, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Отже, за змістом статті 625 ЦК України відповідальність боржника шляхом сплати трьох процентів річних у разі прострочення виконання грошового зобов`язання може бути застосована лише у тому разі, якщо договором не передбачений інший розмір процентів.

Між тим, при укладенні договору позики сторони узгодили у пункті 1.5. договору як проценти, що нараховуються протягом строку кредитування, так і проценти, на які кредитор має право після спливу строку кредитування.

При цьому, у наведеній апелянтом правовій позиції від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 договором не були передбачені відсотки після закінчення строку кредитування, тобто у зазначеній справі проценти, на які має право кредитор після спливу строку кредитування, не були погоджені у договорі. Вказана відповідачем правова позиція полягала в тому, що не можуть бути стягнуті після спливу строку кредитування ті проценти, які сторони погодили лише на період до закінчення строку кредитування.

Так, відповідно до п. 1.5 договору сторони погодили, що позичальник протягом строку позики сплачує основні відсотки: 0,95 % від суми позики, але не менше 50 грн за перший день користування позикою; 0, 95 % від суми позики щоденно, за кожен день користування позики, починаючи з другого дня в межах строку позики.

Далі, у разі якщо позичальник не повернув суму позики у строк, встановлений договором, нарахування процентів проводиться за фактичну кількість календарних днів користування позикою та до дня повного погашення заборгованості за позикою, включаючи день погашення. Крім того, додатково до основних процентів, на вимогу позикодавця, доведену до позичальника шляхом розміщення відповідного повідомлення у особистому кабінетів, позичальник зобов`язаний сплатити 2,85 проценти від суми позики за кожен день прострочення. При цьому, нарахування процентів проводиться в момент внесення позичальником коштів на погашення позики та належних на дату погашення платежів. (п.п. 1.5.2 договору)

Таким чином, укладаючи договір позики, відповідачка погодилася на такі умови, в цій частині договір не оспорювала, не подавши відповідний зустрічний позов або позов в іншій справі.

Отже, позикодавець ТОВ "Веллфін" відповідно до приписів статей 625, 1048 ЦК України та вище наведених умов договору позики № 110548 від 23 грудня 2016 року має право стягнути заборгованість по нарахованим та несплаченим процентам за користування кредитними коштами як у межах погодженого сторонами строку кредитування, тобто до 13 січня 2016 року, так і після спливу строку кредитування за іншою узгодженою ставкою процентів.

Визначена позивачем до стягнення заборгованість по нарахованих та несплачених процентах за користування позикою в сумі 58 991,00 грн. відповідає умова вказаного договору позики та не спростована відповідачем. Власного розрахунку відповідачкою не надано.

Таким чином, висновок суду першої інстанції про наявність підстав для стягнення з відповідачки на користь ТОВ "Веллфін" заборгованості за сумою позики, за відсотками по договору та простроченими відсотками відповідає вимогам законів та фактичним обставинам справи, а тому підстав для зміни рішення суду шляхом виключення із суми заборгованості відсотків, нарахованих відповідно до п. 1.5 договору після спливу строку кредитування, колегія суддів не вбачає.

Доводи апелянта в частині порушення позивачем ч. 1 ст. 13 Закону України «Про споживче кредитування» колегією суддів відхиляються, оскільки апелянтом не спростовано отримання примірника договору через особистий кабінет позичальника, що передбачено положеннями п.п. 6.4 6.9 Правил.

За викладених обставин колегія суддів вважає, що районний суд правильно застосував норми матеріального та процесуального права. Достатніх підстав для задоволення апеляційної скарги не встановлено.

Керуючись ст. ст. 35, 258, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Чигиринського районного суду Черкаської області від 30 березня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції з підстав та на умовах, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Судді