Єдиний унікальний номер 233/5290/20
Номер провадження 22-ц/804/1989/21
Єдиний унікальний номер 233/5290/20
Номер провадження 22-ц/804/1989/21
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 вересня 2021 року Донецький апеляційний суд у складі:

головуючого судді: Халаджи О.В.

суддів: Кішкіної І.В., Мірути О.А.,

секретар Ротар Я.Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Бахмут апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої дії ОСОБА_2 на рішення Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 28 травня 2021 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «АПК-Інвест» про розірвання договору оренди землі (суддя першої інстанції Мартиненко В.С.)

ВСТАНОВИВ:

25 листопада 2020 року ОСОБА_1 звернулась до Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області з позовом до ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «АПК-Інвест» про розірвання договору оренди землі. Просила розірвати договір оренди землі, укладений 09 липня 2010 року між ОСОБА_1 та Приватним акціонерним товариство «АПК-Інвест», згідно якого орендодавець надає, а орендар приймає в строкове платне користування земельну ділянку сільськогосподарського призначення, яка знаходиться на території Миколайпільської 4,9500 га, кадастровий номер :48:000:0027, зареєстрований 13 жовтня 2010 року за № 40 у Костянтинівському районному відділі Донецької регіональної філії ДП «Центр державного земельного кадастру при Державному комітеті України по земельних ресурсах.

Рішенням Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 28 травня 2021 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «АПК-Інвест» про розірвання договору оренди землі відмовлено.

Із вказаним рішенням суду не погодилась ОСОБА_1 , та через свого представника ОСОБА_2 , подала апеляційну скаргу, вважає, що воно необґрунтоване, при його ухваленні неправильно встановлені обставини, що мають значення для вирішення справи та неправильно застосовані норми матеріального права.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, судом першої інстанції при ухваленні рішення правильно встановлено обставини справи наявність систематичної несплати орендної плати, однак зроблені судом висновки щодо відсутності підстав для розірвання договору оренди, не відповідають цим обставинам справи. Також судом неправомірно застосовано позовну давність до заявлених вимог.

Наголошує на тому, що судом першої інстанції при вирішенні спірних правовідносин не застосовано норми матеріального права закону України «Про індексацію грошових доходів населення»,,які необхідно було застосувати.

Представник позивача ОСОБА_2 , просив рішення Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 28 травня 2021 року скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Від генерального директора ПрАТ «АПК-Інвест» Распопова Р.С. надійшов відзив на апеляційну скаргу, зазначає, що не погоджується із обставинами, викладені у скарзі, вважає їх необґрунтованими, надуманими та такими, що не відповідають вимогам чинного законодавства та дійсним обставинам справи.

ОСОБА_3 просив рішення Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від28 травня 2021 року залишити без змін.

ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_2 до судового засідання не з`явились, про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, доказів поважності відкладення розгляду справи до суду не надали.

Представник ПрАТ «АПК-ІНВЕСТ» у судовому засіданні доводи апеляційної скарги підтримала, просила рішення суду залишити без змін.

Згідно із ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 є власником земельної ділянки площею 4,9500 га, кадастровий номер :48:000:0027, з цільовим призначенням - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташованої на території Миколайпільскої сільської ради Костянтинівського району Донецької області, що підтверджується державним актом серії ЯИ №426189, виданим Костянтинівською райдержадміністрацією 21.05.2010 та зареєстрованим 21.05.2010 в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №79 та інформацією з Державного земельного кадастру про право власності та речові права на земельну ділянку від 24.11.2020.

09.07.2010 р. між ОСОБА_1 та Приватним акціонерним товариством «АПК Інвест» було укладено договір оренди земельної ділянки, відповідно до умов якого орендодавець ОСОБА_1 передала орендарю ПрАТ «АПК Інвест» у строкове платне користування земельну ділянку площею 4,95 га ріллі, кадастровий номер :48:000:0027, з цільовим призначенням - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташованої на території Миколайпільскої сільської ради Костянтинівського району Донецької області, строком на 20 років. Вказаний договір було зареєстровано 13 жовтня 2012 року за № 40 у Костянтинівському районному відділі Донецької регіональної філії ДП «Центр державного земельного кадастру при Державному комітеті України по земельних ресурсах».

Відповідно до п. 9 договору орендна плата вноситься орендарем у грошовій формі шляхом видачі готівки з каси орендаря чи шляхом перерахування відповідних сум на розрахунковий рахунок зазначений орендодавцем у наступних розмірах:2353,00 грн на рік. У відповідності до вимог підпункту 168.1.1. пункту 168.1. статті 168 Податкового кодексу України орендна плата виплачується орендарем за вирахуванням податку з доходів фізичних осіб у розмірі 15%, який підлягає сплаті (перерахуванню) до бюджету орендарем згідно з вимогами підпункту 168.1.2 пункту 168.1. статті 168 вищезазначеного кодексу. Згідно з п. 10 договору обчислення розміру орендної плати за земельні ділянки приватної власності здійснюється з урахуванням індексації. Пунктом 11 договору встановлено, що орендна плата вноситься рівними частками від суми, вказаної в п. 9 цього договору, у такі строки два разі рік червень, грудень поточного року. Орендар на свій розсуд має право здійснити виплату орендної плати частково, так і за цілий рік користування орендованою земельною ділянкою до настання строків зазначених в цьому пункті договору. Відповідно до п. 12 договору розмір орендної плати переглядається 1 раз у рік у разі: зміни умов господарювання, передбачених договором; зміни розмірів земельного податку, підвищення цін і тарифів, зміни коефіцієнтів індексації, визначених законодавством; погіршення стану орендованої земельної ділянки не з вини орендаря, що підтверджено документами; в інших випадках, передбачених законом. Згідно з п. 13 договору відповідальність орендаря за порушення строків внесення орендної плати визначається у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, яка діє в період прострочення, від суми заборгованості за кожний день прострочення платежу.

Серед прав та обов`язків сторін, передбачених п.п. 27 -30 договору сторонами було передбачено право орендодавця вимагати від орендаря своєчасного внесення орендної плати та його обов`язок не вчиняти дій, які б перешкоджали орендареві користуватися орендованою земельною ділянкою, та право орендаря самостійно господарювати на землі з дотриманням умов договору оренди землі, та його обов`язок приступати до використання земельної ділянки в строки, встановлені договором оренди землі, зареєстрованим в установленому законом порядку.

Згідно з п. 35 договору дія договору припиняється, зокрема, у разі закінчення строку, на який його було укладено, а також в інших випадках, передбачених законом. Відповідно до п. 36 договору його дія припиняється шляхом розірвання, зокрема, за взаємною згодою сторін, рішенням суду на вимогу однієї із сторін внаслідок невиконання другою стороною обов`язків, передбачених договором, а також з інших підстав, передбачених законом. Розірвання договору в односторонньому порядку не допускається (п. 37 договору). За невиконання або неналежне виконання договору сторони несуть відповідальність відповідно до закону та цього договору.

13 жовтня 2010 року сторони склали акт приймання - передачі земельної ділянки з кадастровим номером :48:000:0027.

Протягом спірного періоду з 2014 року по 2020 рік ПрАТ «АПК-Інвест» сплачувало на користь ОСОБА_1 орендну плату шляхом перерахування на її картковий рахунок, відкритий у відділенні АТ «Державний ощадний банк України»: за 2014 рік орендна плата була виплачена 31 липня 2014 року у розмірі 2050 грн та 29 січня 2015 року у розмірі 2050 грн; за 2015 рік - 30 липня 2015 року у розмірі 2515,26 грн та 23 грудня 2015 року у розмірі 2515,26 грн; за 2016 рік - 17 серпня 2016 року у розмірі 2909,88 грн, 07 листопада 2016 року у розмірі 1454,94 грн та 18 січня 2017 року у розмірі 1454,94 грн; за 2017 рік 27 квітня 2017 року у розмірі 1454,94 грн, 03 липня 2017 року у розмірі 1454,94 грн, 25 жовтня 2017 року у розмірі 1454,94 грн та 21 грудня 2017 року у розмірі 1454,94 грн, за 2018 рік 07 червня 2018 року в розмірі 3370,11 грн, 24 жовтня 2018 року у розмірі 1685,04 грн, 21 грудня 2018 року у розмірі 1685,04 грн; за 2019 рік 18 грудня 2019 року в розмірі 3370,08 грн, за 2020 рік 23 червня 2020 року в розмірі 3370,08 грн, 22 грудня 2020 року в розмірі 3370,08 грн, що підтверджуються випискою з особистого карткового рахунку позивача, копія якої додана до позовної заяви.

Вказане також підтверджується видатковими касовими ордерами від 01.11.2010 р., 03.06.2011 р., 22.12.2011 р., 20.06.2012 р., 19.12.2012 р., 23.07.2013 р., 11.12.2013 р., платіжними дорученнями від 31.07.2014 р., 28.01.2015 р., 29.07.2015 р., 22.12.2015 р., 16.08.2016 р., 25.10.2016 р., 17.01.2017 р., 26.04.2017 р. 30.06.2017 р., 24.10.2017 р., 19.12.2017 р., 07.06.2018 р., 24.10.2018 р., 21.12.2018 р., 27.05.2019 р., 25.06.2019 р., 16.12.2019 р., 22.06.2020 р.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов висновку, що останні три роки орендар сплачував орендну плату в розмірі, передбаченому умовами договору, не допускав порушення строків сплати орендної плати, та звернув увагу на те, що законодавством закладено принцип сталого землекористування, дійшов висновку про те, що за таких обставин вимоги позивача про розірвання договору оренди призведе до непропорційного втручання у право орендаря користуватися земельною ділянкою.

Апеляційний суд погоджується з даним висновком суду першої інстанції.

У статті 629 закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Не виконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду)».

В постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 травня 2021 року у справі № 759/1788/18-ц (провадження № 61-6083св19) зроблено висновок, що «договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим. Частинами першою-другою статті 652 ЦК України передбачено, що у разі істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, договір може бут змінений або розірваний за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті зобов`язання. Зміна обставин є істотною, якщо вони змінилися настільки, що, якби сторони могли це передбачити, вони не уклали б договір або уклали б його на інших умовах. Якщо сторони не досягли згоди щодо приведення договору у відповідність з обставинами, які істотно змінились, або щодо його розірвання, договір може бути розірваний, а з підстав, встановлених частиною четвертою цієї статті, - змінений за рішенням суду на вимогу заінтересованої сторони за наявності одночасно таких умов: 1) в момент укладення договору сторони виходили з того, що така зміна обставин не настане; 2) зміна обставин зумовлена причинами, які заінтересована сторона не могла усунути після їх виникнення при всій турботливості та обачності, які від неї вимагалися; 3) виконання договору порушило б співвідношення майнових інтересів сторін і позбавило б заінтересовану сторону того, на що вона розраховувала при укладенні договору; 4) із суті договору або звичаїв ділового обороту не випливає, що ризик зміни обставин несе заінтересована сторона».

Відповідно до частин третьої та четвертої статті 31 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі може бути розірваний за згодою сторін. На вимогу однієї із сторін договір оренди може бути достроково розірваний за рішенням суду в порядку, встановленому законом. Розірвання договору оренди землі в односторонньому порядку не допускається, якщо інше не передбачено законом або цим договором.

Згідно з частиною першою статті 32 Закону України «Про оренду землі» на вимогу однієї із сторін договір оренди землі може бути достроково розірваний за рішенням суду в разі невиконання сторонами обов`язків, передбачених статтями 24 і 25 цього Закону та умовами договору, в разі випадкового знищення чи пошкодження об`єкта оренди, яке істотно перешкоджає передбаченому договором використанню земельної ділянки, а також на підставах, визначених Земельним кодексом України та іншими законами України.

Оцінка порушення договору як істотного здійснюється судом відповідно до критеріїв, що встановлені законом. Оціночне поняття істотності порушення договору законодавець розкриває за допомогою іншого оціночного поняття - «значної міри» позбавлення сторони того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Це (друге) оціночне поняття значно звужує сферу огляду суду. Істотність порушення визначається виключно за об`єктивними обставинами, що склалися у сторони, яка вимагає розірвання договору. В такому випадку вина (як суб`єктивний чинник) сторони, що припустилася порушення договору, не має будь-якого значення і для оцінки порушення як істотного, і для виникнення права вимагати розірвання договору на підставі частини другої статті 651 ЦК України. Іншим критерієм істотного порушення договору закон визнає розмір завданої порушенням шкоди, який не дозволяє потерпілій стороні отримати очікуване при укладенні договору. При цьому йдеться не лише про грошовий вираз завданої шкоди, прямі збитки, а й випадки, коли потерпіла сторона не зможе використати результати договору. Вирішальне значення для застосування зазначеного положення закону має співвідношення шкоди з тим, що могла очікувати від виконання договору сторона. У кожному конкретному випадку питання про істотність порушення повинне вирішуватися з урахуванням усіх обставин справи, що мають значення. Так, суди повинні встановити не лише наявність істотного порушення договору, але й наявність шкоди, завданої цим порушенням другою стороною, яка може бути виражена як у вигляді реальних збитків та (або) упущеної вигоди, її розмір, який не дозволяє потерпілій стороні отримати очікуване при укладенні договору; а також установити, чи є дійсно істотною різниця між тим, на що має право розраховувати сторона, укладаючи договір, і тим, що в дійсності вона змогла отримати.

У справі, що переглядається: позивач, як на підставу дострокового розірвання договору оренди посилався на те, що відповідач здійснив систематичні істотні порушення Договору оренди землі від 09 липня 2010 року, які полягали у невиплаті орендної плати та невиконання умов щодо виплати орендної плати з урахування інфляції.

З матеріалів справи вбачається, що 13 жовтня 2010 року сторони склали акт приймання - передачі земельної ділянки з кадастровим номером :48:000:0027.

Протягом спірного періоду з 2014 року по 2020 рік ПрАТ «АПК-Інвест» сплачувало на користь ОСОБА_1 орендну плату шляхом перерахування на її картковий рахунок, відкритий у відділенні АТ «Державний ощадний банк України»: за 2014 рік орендна плата була виплачена 31 липня 2014 року у розмірі 2050 грн та 29 січня 2015 року у розмірі 2050 грн; за 2015 рік - 30 липня 2015 року у розмірі 2515,26 грн та 23 грудня 2015 року у розмірі 2515,26 грн; за 2016 рік - 17 серпня 2016 року у розмірі 2909,88 грн, 07 листопада 2016 року у розмірі 1454,94 грн та 18 січня 2017 року у розмірі 1454,94 грн; за 2017 рік 27 квітня 2017 року у розмірі 1454,94 грн, 03 липня 2017 року у розмірі 1454,94 грн, 25 жовтня 2017 року у розмірі 1454,94 грн та 21 грудня 2017 року у розмірі 1454,94 грн, за 2018 рік 07 червня 2018 року в розмірі 3370,11 грн, 24 жовтня 2018 року у розмірі 1685,04 грн, 21 грудня 2018 року у розмірі 1685,04 грн; за 2019 рік 18 грудня 2019 року в розмірі 3370,08 грн, за 2020 рік 23 червня 2020 року в розмірі 3370,08 грн, 22 грудня 2020 року в розмірі 3370,08 грн, що підтверджуються випискою з особистого карткового рахунку позивача, копія якої додана до позовної заяви.

Вказане також підтверджується видатковими касовими ордерами від 01.11.2010 р., 03.06.2011 р., 22.12.2011 р., 20.06.2012 р., 19.12.2012 р., 23.07.2013 р., 11.12.2013 р., платіжними дорученнями від 31.07.2014 р., 28.01.2015 р., 29.07.2015 р., 22.12.2015 р., 16.08.2016 р., 25.10.2016 р., 17.01.2017 р., 26.04.2017 р. 30.06.2017 р., 24.10.2017 р., 19.12.2017 р., 07.06.2018 р., 24.10.2018 р., 21.12.2018 р., 27.05.2019 р., 25.06.2019 р., 16.12.2019 р., 22.06.2020 р.

Частиною першою статті 611 ЦК України визначено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору, зміна умов зобов`язання, сплата неустойки, відшкодування збитків та моральної шкоди.

Відповідно до статті 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Тобто йдеться про таке порушення договору однією зі сторін, яке тягне для другої сторони неможливість досягнення нею цілей договору.

Оцінка порушення договору як істотного здійснюється судом відповідно до критеріїв, що встановлені вказаною нормою. Оціночне поняття істотності порушення договору законодавець розкриває за допомогою іншого оціночного поняття - «значної міри» позбавлення сторони того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Це (друге) оціночне поняття значно звужує сферу огляду суду. Істотність порушення визначається виключно за об`єктивними обставинами, що склалися у сторони, яка вимагає розірвання договору. В такому випадку вина (як суб`єктивний чинник) сторони, що припустилася порушення договору, не має будь-якого значення і для оцінки порушення як істотного, і для виникнення права вимагати розірвання договору на підставі частини другої статті 651 ЦК України.

У кожному конкретному випадку питання про істотність порушення повинне вирішуватися з урахуванням усіх обставин справи, що мають значення, а також установити, чи є дійсно істотною різниця між тим, на що має право розраховувати сторона, укладаючи договір, і тим, що в дійсності вона змогла отримати.

Аналогічний правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року в справі № 6-75цс13 та у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 06 березня 2019 року у справі № 183/262/17 (провадження№ 61-41932сво).

Позивачем не було доведено наявність шкоди завданої порушенням строків оплати орендної плати на строк від 3 до 47 днів, за період 204 року по перше півріччя 2017 року, оскільки всі орендні платежі були сплачені, та порушення усунуті до 25.1.2017 року, тобто за 3 роки до моменту подання позову.

Враховуючи викладене суд першої інстанції вірно дійшов висновку, що останні три роки орендар сплачував орендну плату в розмірі, передбаченому умовами договору, не допускав порушенням строків оплати орендної плати, та правомірно відмовив в задоволенні позову, оскільки б це порушувало право добросовісного орендаря та було б порушено принцип сталого землекористування.

Стосовне доводів апеляційної скарги про не проведення індексації.

З наданої відповідачем до відзиву на апеляційну скаргу таблиці вбачається, що товариством, у відповідності до положень чинного законодавства здійснював індексацію орендної плати із застосування коефіцієнтів індексації нормативної грошової оцінки земель.

У 2010 році було нараховано 508,20 грн, оскільки договір було зареєстровано 13 жовтня 2010 року, за жовтень (18 днів) суму орендної плати було поділено на кількість днів у році та помножено на кількість днів у місяці ( 18днів) : 2353,00/365 х 18 = 116,04 грн.

Надалі за кожний місяць нараховувалось сума орендної плати із розрахунку річна орендна плата поділена на 12 місяців:

За листопад 2010 року 2353,00/12 = 196,08 грн.

За грудень 2010 року 196,08 грн.

Так, за 2010 рік 508,20 грн.

У 2011 році застосовувався коефіцієнт за 2010 рік, розмір якого становив 1,0, а тому розмір нарахованої орендної плати складав 2 353,00 грн ( 2353,00 х 1,0).

У 2012 році застосовувався коефіцієнт за 2011 рік, розмір якого становив 1,0, проте розмір нарахованої орендної плати було підвищено відповідачем і він склав 4 823,52 грн.

У 2013 році застосовувався коефіцієнт за 2012 рік, розмір якого становив 1,0, а тому розмір нарахованої орендної плати складав 4823, 52 грн. (4823,52 х 1,0).

У 2014 році застосовувався коефіцієнт за 2013 рік, розмір якого становив 1,0, а тому розмір нарахованої орендної плати складав 4823, 52 грн. (4823,52 х 1,0).

У 2015 році застосовувався коефіцієнт за 2014 рік, розмір якого становив 1,249, а тому розмір нарахованої орендної плати складав 6024,60 грн. ( 4823,53 х 1,249).

У 2016 році застосовувався коефіцієнт за 2015 рік, розмір якого становив 1,2, а тому розмір нарахованої орендної плати складав 7229,52 грн. (602460 х 1,2).

У 2017 році застосовувався коефіцієнт за 2016 рік, розмір якого становив 1,0, а тому розмір нарахованої орендної плати складав 7229,52 грн. (7229,52 х 1,0).

Коефіцієнт за 2017 -2019 року, які мали бути застосовані до орендної плати за 2018-2020 року становили 1,0, а тому розмір орендної плати повинен бути аналогічний розміру орендної плати за 2017 рік. Відповідач добровільно, підвищив розмір орендної плати за 208-2020 року та нарахував її у розмірі 8373,00 грн.

Вищевикладене свідчить про дотримання відповідачем умов укладеного між сторонами договору та вимог чинного законодавства України щодо нарахування та сплати орендної плати, з урахуванням індексації.

Згідно з ст.12 та ст.81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, і сторони у справі мають рівні права щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Представником позивача не було спростовано надані відповідачем докази нарахування індексації, та не було надано жодного докази на підтвердження своїх доводів, які були викладені в апеляційній скарзі.

Отже, доводи, наведені в обґрунтування апеляційної скарги, не можуть бути підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні норм матеріального та процесуального права й зводяться до необхідності переоцінки судом доказів.

Наведені в апеляційній скарзі заявника доводи були предметом дослідження у суді першої інстанції з наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах закону, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції

Оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, на законність та обґрунтованість судового рішення не впливають, то колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін.

Керуючись статтями 374, 375, 381 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої дії ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 28 травня 2021 року залишити без змін

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Касаційна скарга на судове рішення подається безпосередньо до Касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді: О. В. Халаджи

І.В. Кішкіна

О.А. Мірута

Повний текст судового рішення складено 08 вересня 2021 року.

Головуючий-суддя О. В. Халаджи