Провадження №22-ц/812/2086/21
П О С Т А Н О В А

Іменем України

22 грудня 2021 року м. Миколаїв

колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду у складі:

головуючого: Базовкіної Т.М.,

суддів: Темнікової В.І., Царюк Л.М.,

із секретарем судового засідання: Горенко Ю.В.,

за відсутності учасників справи,

розглянувши в порядку спрощеного провадження у відкритому судовому засіданні цивільну справу №486/533/21 за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 на рішення, яке постановив Южноукраїнський міський суд Миколаївської області під головуванням судді Далматової Галини Анатоліївни у приміщенні цього суду 21 вересня 2021 року, повний текст якого складений того ж дня, за позовом ОСОБА_1 до Южноукраїнського міського відділу державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) про скасування арешту нерухомого майна,

в с т а н о в и л а :

У квітні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Южноукраїнського міського відділу державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) (далі Южноукраїнський ВДВС) про скасування арешту нерухомого майна.

Позов мотивований тим, що у листопаді 2020 року позивач звернувся до ЦНАП з метою перереєструвати місце свого проживання, але йому було відмовлено, оскільки на його майно, що належить йому на праві приватної власності, накладено арешт. При зверненні до Южноукраїнського ВДВС позивачу стало відомо, що постановою державного виконавця Южноукраїнського ВДВС від 04 грудня 2007 року у виконавчому провадженні №5546133 був накладений арешт на майно боржника та оголошено заборону на його відчуження. Вказане виконавче провадження було відкрито на підставі виконавчого листа Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 30 червня 2007 року №2-182/2007 про стягнення з позивача на користь ОСОБА_3 1549 грн. 50 коп. 30 червня 2010 р. виконавче провадження №5546133 закінчено на підставі пункту 2 частини 1 статті 47 Закону України «Про виконавче провадження».

Посилаючись на викладене, а також на те, що у зв`язку з закінченням виконавчого провадження потреба в арешті його майна відпала, позивач просив зняти арешт з квартири АДРЕСА_1 , квартири АДРЕСА_2 та транспортного засобу «Opel Movano» 2008 року випуску, державний номер НОМЕР_1 , накладені вищезазначеною постановою Южноукраїнського ВДВС.

Рішенням Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 21 вересня 2021 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що відносно ОСОБА_1 проводилися виконавчі дії на підставі виконавчого листа №2-182 від 30 червня 2006 року про стягнення грошових коштів, який був повернутий стягувачу відповідно пункту 2 частини 1 статті 47 Закону України «Про виконавче провадження», а саме, з підстав відсутності майна у боржника. В подальшому виконавче провадження було закінчено у зв`язку з повним виконанням.

Разом з тим на підтвердження права власності на майно позивачем надані наступні докази: витяг з реєстру прав власності на квартиру АДРЕСА_2 , згідно якого право власності належить ОСОБА_4 , договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений на Універсальній товарній біржі «Нерухомість», згідно якого ОСОБА_1 придбав зазначену квартиру, свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу «Opel Movano» 2008 року випуску, державний номер НОМЕР_1 , згідно якого ОСОБА_1 набув права власності на автомобіль 20 листопада 2014 року /а.с.14/.

Дослідивши надані докази, суд дійшов висновку, що позивачем не доведено його право власності на квартиру, оскільки договір купівлі-продажу не посвідчений належним чином відповідно до вимог Цивільного кодексу України, доказів реєстрації права власності за позивачем суду не надано. Також суд звертає увагу на невідповідність пояснень позивача стосовно накладення арешту у 2007 році письмовим доказам, оскільки транспортний засіб має дату випуску пізнішу ніж дата накладання арешту (2008 рік), а права власності на нього позивач набув у 2014 році.

Позивачем не надано доказів накладення арешту на майно, арешт з якого він просить скасувати.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що позивачем не надана повна та об`єктивна інформація щодо наявних підстав накладення арешту на належне йому майно.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 ОСОБА_2 вказує, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, судом не повно встановлені обставин справи, а тому просив його скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в частині зняття арешту з квартири АДРЕСА_2 .

Апеляційна скарга мотивована тим, що висновки суду про ненадання позивачем доказів щодо права власності на квартиру та накладення арешту на це майно спростовуються наявними у справі доказами: договором купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , витягом з реєстру прав власності на нерухоме майно, у якому зазначено, що ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . Інші документи судом не витребовувались. Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом ОСОБА_1 належить на праві власності квартира АДРЕСА_3 . Крім того, відповідач в суді не заперечував проти задоволення позову. У зв`язку з тим, що виконавче провадження закрито, а відповідач позбавлений можливості зняти арешт, оскільки після закінчення виконавчого провадження минуло три роки зняти арешт з квартири АДРЕСА_3 можливо лише в судовому порядку.

В суд апеляційної інстанції учасники справи не з`явилися.

Від представника позивача адвоката Мураль О.М. та представника органу ДВС 22 грудня 2021 року надійшли заяви про розгляд апеляційної скарги у їх відсутність.

Зважаючи на вимоги частини 6, пунктів 1, 4 частини 7 статті 128, частин 1, 2, 4, 5 статті 130, частини 2 статті 372 ЦПК України, колегія суддів визнала повідомлення учасників справи, які не з`явилися, належним, а неявку такою, що не перешкоджає апеляційному розглядові справи, взявши до уваги також заяви представників сторін про розгляд справи в її відсутність.

Заслухавши доповідь судді, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково із таких підстав.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина 1 статті 2 ЦПК України).

Відповідно до положень частин 1, 2, 3, 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із вимогами частини 1 статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Вказаним положенням закону рішення суду першої інстанції не відповідає.

Як вбачається з матеріалів справи і таке встановив суд першої інстанції, на виконанні в Южноукраїнському міському відділі ДВС Головного територіального управління у Миколаївській області перебував виконавчий лист №2-182, виданий 30 червня 2006 року Южноукраїнським міським судом Миколаївської області, про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 1549 грн. 50 коп., у зв`язку з чим було відкрито виконавче провадження № 5546133. З метою виконання виконавчого документа в межах цього виконавчого провадження 04 грудня 2007 року державний виконавець виніс постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження. 30 червня 2010 року виконавчий лист №2-182 був повернутий стягувачу відповідно до пункту 2 частини 1 статті 47 Закону України «Про виконавче провадження», а саме, з підстав відсутності у боржника майна, на яке можливо накласти стягнення. В подальшому виконавчий лист №2-182 повторно надійшов на виконання та державним виконавцем було відкрито виконавче провадження № 21062733, яке було закінчено у зв`язку із повним фактичним виконанням рішення, про що державним виконавцем 13 жовтня 2011 року винесена постанова (а.с. 5, 10-11, 43-44, 45).

Посилаючись на те, що виконавче провадження, яке було відкрите відносно нього як боржника, закрито та відсутність, як вважає позивач, у зв`язку із таким підстав для арешту належного йому майна, останній звернувся до суду із даним позовом.

Вирішуючи спір, суд вважав, що справа підлягає розгляду у позовному провадженні в порядку цивільного судочинства.

Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції.

Як зазначено 1 статті 1статті 11 Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року № 606-XIV в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин (далі - Закон № 606-XIV) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону

та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону

підлягають примусовому виконанню (далі - рішення).

Відповідно до пункту 5 частини третьої статті 11 Закону № 606-XIV державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має право накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в установленому законодавством порядку.

Частиною першою статті 57 Закону № 606-XIV передбачено, що арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення.

Фактичне виконання рішення згідно з виконавчим документом є підставою для закінчення виконавчого провадження в силу пункту 8 частини 1 статті 49 Закону № 606-XIV.

Частинами 1, 2 статті 50 Закону № 606-XIV у разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій), повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, арешт, накладений на майно боржника, знімається, скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв`язку із завершенням виконавчого провадження. Завершене виконавче провадження не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом.

У разі якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем накладено арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, державний виконавець зазначає про зняття арешту, накладеного на майно боржника.

Таким чином, закінчення виконавчого провадження у зв`язку із його повним фактичним виконанням є підставою для зняття арешту, накладеного на майно боржника, про що зазначається у постанові про закінчення виконавчого провадження.

Між тим, у даній справі відсутні відомості щодо вчинення державним виконавцем передбачених законом заходів щодо зняття арешту з майна боржника ОСОБА_1 , який виконав рішення суду.

У частині першій статті 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

При цьому, в порядку цивільного судочинства захист майнових прав здійснюється у позовному провадженні, а також у спосіб оскарження рішення, дії або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Спори про право цивільне, пов`язані з належністю майна, на яке накладено арешт, відповідно до статті 19 ЦПК України розглядаються в порядку цивільного судочинства у позовному провадженні, якщо однією зі сторін відповідного спору є фізична особа, крім випадків, коли розгляд таких справ відбувається за правилами іншого судочинства.

Крім того , одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах, який передбачає, зокрема, можливість здійснення певних процесуальних дій у виконавчому провадженні лише з дозволу суду, а також обов`язок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби й позови, що виникають з відносин щодо примусового виконання судових рішень.

Під час виконання судових рішень сторони виконавчого провадження мають право оскаржити рішення, дії або бездіяльність органів державної виконавчої служби, їх посадових осіб, виконавців чи приватних виконавців у порядку судового контролю, оскільки виконання судового рішення є завершальною стадією судового розгляду.

Так, відповідно до статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Поряд з цим, відповідно до частини 1 статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

Тобто, у разі, якщо опис та арешт майна проводився державним виконавцем, скарга сторони виконавчого провадження розглядається в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України. Інші особи, які є власниками (володільцями) майна і які вважають, що майно, на яке накладено арешт, належить їм, а не боржникові, можуть звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту, що передбачено Законом України «Про виконавче провадження».

У зв`язку із цим боржник не може пред`являти такий позов, оскільки у судовому процесі він є відповідачем та законом для нього встановлений інший порядок вирішення питання.

Згідно із частиною 1 статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Звертаючись з даним позовом до суду, позивач обґрунтував свої вимоги тим, що накладення арешту на майно порушує його права, як власника майна, а тому на підставі статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» просив зняти арешт з належного йому майна.

Між тим, підставою обтяження майна позивача є постанова від 04 грудня 2007 року, винесена державним виконавцем Южноукраїнського міського відділу ДВС Головного територіального управління у Миколаївській області у виконавчому провадженні № 5546133 з примусового виконання виконавчого листа №2-182, виданий 30 червня 2006 року Южноукраїнським міським судом Миколаївської області, за яким ОСОБА_1 є боржником.

Таким чином, враховуючи те, що позивач є боржником у виконавчому провадженні, він не може пред`являти позов про зняття арешту з майна, оскільки законодавством України у цьому випадку передбачений інший спосіб судового захисту, а саме, оскарження боржником дій державного виконавця в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України.

При цьому посилання позивача в позовній заяві на статтю 41 Конституції України, статті 317, 319, 321 ЦК України щодо захисту права власності є безпідставними, оскільки за змістом поданої позовної заяви між сторонами немає спору про право власності (користування) на майно, на яке накладено арешт, і таке право позивача ніким не оспорюється, тобто арешт майна не пов`язаний зі спором про право на це майно, а стосується порушень вимог закону щодо виконавчого провадження з боку органів державної виконавчої служби.

За такого суд помилково вважав, що є підстави для вирішення вимог ОСОБА_1 щодо арешту його майна по суті в даному позовному провадженні.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Отже, помилково прийнявши позовну заяву до розгляду, під час судового розгляду суд має закрити провадження у справі з підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 255 ЦПК України.

Враховуючи викладене, провадження у справі підлягає закриттю на підставі пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України, оскільки арешт був накладений на майно ОСОБА_1 як боржника у виконавчому провадженні, з метою забезпечення виконання виконавчого документа, а тому він не може виступати позивачем у даній справі і така справа не підлягає розгляду в позовному провадженні.

Аналогічні висновки містяться в постанові Великої Палати Верховного Суду від 02 жовтня 2019 року № 904/51/19 (провадження № 12-122гс19), постанові від 29 липня 2020 року в справі № 161/3171/19 (провадження № 61-2484св20), ухваленій Верховним Судом у складі Третьої судової палати Касаційного цивільного суду, постанові від 20 січня 2021 року в справі № 157/298/19 (провадження № 61-20261св19), ухваленій Верховним Судом у складі Першої судової палати Касаційного цивільного суду, постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 24 травня 2021 року у справі № 712/12136/18 (провадження № 61-4726сво19).

Оскільки судом першої інстанції допущено порушення норм процесуального права, яке потягло ухвалення помилкового рішення, воно в силу положень частини 1 статті 377 ЦПК України підлягає скасуванню із закриттям провадження у справі.

Одночасно апеляційний суд на виконання приписів частини 1 статті 256 ЦПК України роз`яснює ОСОБА_1 , що він має право на звернення до суду в порядку, визначеному статтею 447 ЦПК України, якщо вважає, що рішеннями, діями, бездіяльністю державного виконавця порушені його права.

Також колегія суддів звертає увагу на помилковість твердження в апеляційній скарзі про те, що відповідач позбавлений зняти арешт через закриття виконавчого провадження, оскільки ОСОБА_1 не вичерпаний такий спосіб захисту його прав як оскарження рішень, дій (бездіяльності) державного виконавця.

Відповідно до пункту 5 частини 1 статті 7 Закону України «Про судовий збір» в разі закриття (припинення) провадження у справі (крім випадків, якщо провадження у справі закрито у зв`язку з відмовою позивача від позову і така відмова визнана судом), у тому числі в апеляційній та касаційній інстанціях сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду.

Оскільки клопотань про повернення судового збору на час постановлення даної ухвали відсутні, це питання колегією суддів не вирішується.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 377, 381, 382 ЦПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 21 вересня 2021 року скасувати.

Провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Южноукраїнського міського відділу державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) про скасування арешту нерухомого закрити.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених статтею 389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий Т.М. Базовкіна

Судді: В.І. Темнікова

Л.М. Царюк

________________________________________

Повний текст постанови складений 22 грудня 2021 року