Номер провадження: 22-ц/813/5284/21
Номер справи місцевого суду: 520/1902/16-ц
Головуючий у першій інстанції Луняченко В.О.
Доповідач Заїкін А. П.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09.12.2021 року м. Одеса

Єдиний унікальний номер судової справи: 520/1902/16-ц

Номер провадження: 22-ц/813/5284/21

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

- головуючого судді Заїкіна А.П. (суддя-доповідач),

- суддів: - Князюка О.В., Таварткіладзе О.М.,

- за участю секретаря судового засідання Рибачук О.І.,

учасники справи:

- позивач - Публічне акціонерне товариство «Альфа-Банк» правонаступником, якого є ОСОБА_1 ,

- відповідачі 1) ОСОБА_2 , 2) ОСОБА_3 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» правонаступником, якого є - ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитними договором, позовом ОСОБА_2 до ПАТ «Альфа-Банк» правонаступником, якого є - ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - ОСОБА_3 , про визнання недійсними кредитного договору із додатковою угодою, договору поруки з додатковою угодою та іпотечного договору, позовом ОСОБА_3 до ПАТ «Альфа-Банк» правонаступником, якого є - ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - ОСОБА_2 , про визнання недійсним договору поруки з додатковою угодою, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Київського районного суду м. Одеси, ухвалене у складі судді Луняченка В.О. о 12 годині 45 хвилин 29 червня 2017 року,

встановив:

2. Описова частина

2.1 Короткий зміст позовних вимог Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк»

У лютому 2016 року Публічне акціонерне товариство «Альфа-Банк» звернулось до Київського районного суду м. Одеси з вищезазначеним позовом, в якому просить стягнути солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ПАТ «Альфа-Банк» (далі Банк) заборгованість за кредитним договором у сумі 3 527 016,27 гривень, з яких: - заборгованість за кредитом 3 292 259,30 гривень; - заборгованість за відсотками 234 756,97 гривень. Також Банк просить стягнути судові витрати у сумі 52 905,24 гривень.

Банк обґрунтовує свої позовні вимоги тим, що між ЗАТ «Альфа-Банк», правонаступником якого є - ПАТ «Альфа Банк», та ОСОБА_2 укладено кредитний договір №800000042, відповідно до якого остання отримала кредит в банку в розмірі 450 000,00 доларів США, з процентною ставкою за кредитом у розмірі - 11,5 % річних, з відповідним графіком погашення кредитної заборгованості та умов повернення кредитних коштів, кінцевий строк повернення кредитних коштів є - 13.02.2017 року.

Позивач виконав свої зобов`язання з надання кредитних коштів позичальникові, надавши останній кошти у розмірі 450 000,00 доларів США. Позичальник у свою чергу не виконує належним чином взяті на себе обов`язки з повернення кредитних коштів, у зв`язку з чим у неї перед банком утворилась заборгованість за кредитним договором, яка станом на 03.02.2016 року становить 127 248,11 долара США, що за курсом НБУ станом на 03.02.2016 року становить 3 292 259,30 гривень, за відсотками 9 073,52 долара США, що за офіційним курсом НБУ на дату розрахунку становить 234 756,97 гривень.

В забезпечення належного виконання зобов`язання з повернення кредитних коштів за кредитним договором між банком та ОСОБА_3 13.02.2007 року укладено договір поруки, відповідно до умов якого ОСОБА_3 поручився за виконання ОСОБА_2 обов`язків, які виникли на підставі кредитного договору, або можуть виникнути на підставі нього у майбутньому.

Також у забезпечення виконання зобов`язань позичальника з повернення кредитних коштів, зазначений кредитний договір забезпечений іпотекою, якою є - дачний будинок з надвірними спорудами, що знаходиться за адресою - АДРЕСА_1 , та земельна ділянка, площею - 0,0387 га..

Банк скористався свої правом, направивши боржникам вимогу про досудове врегулювання питань щодо погашення кредитної заборгованості. Однак, остання залишилась відповідачами проігнорована. Неналежне виконання умов кредитного договору з повернення кредитних коштах з боку позичальника та його поручителя стало підставою для звернення до суду з даним позовом. (Т. 1, а. с. 1 - 3).

2.2 Короткий зміст позовних вимог ОСОБА_2

У червні 2016 року ОСОБА_2 звернулась до Київського районного суду м. Одеси з вищезазначеним уточненим у подальшому позовом до ПАТ «Альфа Банк», в якому остаточно просить визнати недійсними з моменту укладання: 1) кредитний договір № 800000042 від 13.02.2007 року, укладений між ЗАТ «Альфа-Банк» та ОСОБА_2 ; 2) договір від 13.08.2010 року про внесення змін і доповнень №1/800030023 до Кредитного договору №800000042 від 13.02.2007 року, укладений між ЗАТ «Альфа-Банк» та ОСОБА_2 ; 3) договір поруки №800000042-П від 13.02.2007 року, укладений між ЗАТ «Альфа-Банк» та ОСОБА_3 ; 4) договір від 13.08.2010 року про внесення змін і доповнень №1/800030023 до Договору поруки № №800000042-П від 13.02.2007 року, укладений між ЗАТ «Альфа-Банк» та ОСОБА_3 ; 5) іпотечний договір №800000042-И від 13.02.2007 року, укладений між ЗАТ «Альфа-Банк» та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Чапським А.Е., зареєстрований в реєстрі за №48.

ОСОБА_2 обґрунтовує свої позовні вимоги тим, що Банк в односторонньому порядку підвищив процентну ставку за користування кредитним коштами до 15%. Банк відмовився надавати останній кредитні канікули, а запропонував укласти ще один кредитний договір. Перед укладанням кредитного договору останню не було повідомлено про орієнтовну сукупну вартість кредиту та про тип процентної ставки, як це передбачено ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів». Позичальницю було введено в оману про використання фіксованої процентної ставки замість плаваючої, що позбавило останню, як вона зазначає, можливості об`єктивно оцінити свою фінансову спроможність виконувати умови договору та призвело до обрання непотрібної та невигідної для неї фінансової послуги (Т. 1, а. с. 62 - 68).

У березні 2017 року ОСОБА_2 було уточнено підстави позову. Додатково остання зазначила, що її не було надано додатків до кредитного договору, а саме - графіку його погашення (Т. 1, а. с. 172 - 179).

2.3 Короткий зміст позовних вимог ОСОБА_3

У листопаді 2016 року ОСОБА_3 звернувся до Київського районного суду м. Одеси з вищезазначеним позовом до ПАТ «Альфа Банк», в якому просить визнати недійсними укладені між ним та Банком: 1) договір поруки №800000042-П від 13.02.2007 року; 2) Договір від 13.08.2010 року про внесення змін і доповнень №1/800030023 до Договору поруки № 800000042-П від 13.02.2007 року.

ОСОБА_3 обґрунтовує свої позовні вимоги тим, що останнього при укладенні вищезазначених договорів Банком було введено в оману відносно процентної ставки по кредиту. Не було повідомлено про повну суму грошових коштів, які позичальник повинен буде сплатити банку, повертаючи позичені кошти. До кредитного договору не було надано невід`ємних його частин, а саме - графіку погашення. У зв`язку з підвищенням процентної ставки за кредитом, збільшився об`єм відповідальності ОСОБА_3 як поручителя, на що останній не згоден (Т. 1, а. с. 154 - 156).

2.4 Короткий зміст ухвал суду першої інстанції

Ухвалою Київського районного суду м.Одеси від 18.07.2016 року об`єднано в одне провадження цивільну справу №520/1902/16-ц за позовом Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості та цивільну справу №520/7576/16-ц за позовом ОСОБА_2 до ПАТ «Альфа-Банк», за участю третьої особи - ОСОБА_3 , про визнання недійсним кредитного договору, договору поруки, іпотечного договору.

Ухвалою Київського районного суду м.Одеси від 28.11.2016 року об`єднано в одне провадження цивільну справу №520/1902/16-ц за позовом Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості, позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» за участю третьої особи - ОСОБА_3 , про визнання недійсним кредитного договору, договору поруки, іпотечного договору та цивільну справу №520/15046/16-ц за позовом ОСОБА_3 до ПАТ «Альфа-Банк», за участю третьої особи - ОСОБА_2 , про визнання недійсними договорів.

2.5 Позиція сторін в суді першої інстанції

ПАТ «Альфа-Банк» у запереченнях на позовну заяву ОСОБА_2 просить відмовити у задоволені позовних вимог останньої та вказує на те, що: 1) порядок та умови повернення коштів за користування кредитом передбачено саме умовами договору. Таким чином, укладання додаткового графіку платежу не передбачалось умовами договору; 2) умовами договору була передбачена можливість зміни процентної ставки банком в односторонньому порядку; 3) банк діяв в межах чинного на той час законодавства; 4) ОСОБА_2 не надано жодного доказу на підтвердження тих обставин, на які вона посилається у позовній заяві (Т. 1, а. с. 128 - 132, 191 -193).

2.6 Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 29 червня 2017 року позовні вимоги ПАТ «Альфа-Банк» задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПАТ «Альфа-Банк», як позичальника, та з ОСОБА_3 , як поручителя, в солідарному порядку заборгованість за кредитним договором №800000042 від 13.02.2007 року в загальному розмірі 3 527 016,27 грн. 27 коп., яка складається із: - заборгованість за кредитом у сумі 3 292 259,30 грн.; - заборгованість по відсоткам за користування кредитом у сумі 234 756,97 грн..

Стягнуто з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ПАТ «Альфа-Банк» судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 52 905,24 грн. 97 коп., в рівних частках по 26 452,62 грн. з кожного.

У задоволені позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено.

Відмовлено у задоволені позовних вимог ОСОБА_3 ..

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що в порушення умов Кредитного договору та норм права ОСОБА_2 не здійснює погашення кредиту та сплату відсотків у строки та в розмірах, встановлених кредитним договором.

На час розгляду справи позичальник має заборгованість, отже кредитні відносини між сторонами не припинились.

Відповідно до ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником.

Посилання ОСОБА_3 щодо непоінформованості у повному обсязі про укладення договору споживчого кредиту, що передбачено Законом України «Про захист прав споживачів», та не попередження про сукупну вартість кредиту не знайшли свого підтвердження у суді. Тому, позов ОСОБА_3 про визнання недійсними договору поруки №800000042-П від 13.02.2007 року з додатковою угодою від 13.08.2010 року, які є похідними від головного договору, є необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню (Т. 1, а. с. 205 - 208).

2.7 Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати судове рішення в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 з ухваленням нового рішення, яким її позов задовольнити у повному обсязі.

2.8 Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що рішення в оскарженій частині ухвалено судом першої інстанції при неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими, невідповідності висновків, викладених в рішенні суду, обставинам справи, з порушенням норм процесуального права, неправильному застосуванні норм матеріального права.

Апелянт вказує на те, що: 1) суд першої інстанції дійшов помилкового висновку щодо відсутності підстав для визнання недійсними кредитного договору, договору поруки, іпотечного договору; 2) Банк повідомив позичальника лише про вартість послуги з оформлення кредиту та не повідомив про сукупну вартість кредиту; 3) банк в односторонньому порядку підвищив процентну ставку за користування кредитним коштами до 15%; 4) банком було введено в оману позичальника про використання фіксованої процентної ставки замість плаваючої, що позбавило можливості об`єктивно оцінити свою фінансову спроможність виконувати умови договору та призвело до обрання непотрібної та невигідної для неї фінансової послуги; 5) суд дійшов помилкового висновку, що спірні договори укладались, керуючись вільним волевиявленням сторін (Т. 1, а. с. 212 - 223).

2.9 Узагальнені доводи сторін в апеляційному суді

У запереченнях на апеляційну скаргу, які за своєю природою є відзивом на апеляційну скаргу, ПАТ «Альфа Банк» просить залишити без задоволення апеляційну скаргу ОСОБА_2 (Т. 2, а. с. 7 - 11).

У листопаді 2020 року ОСОБА_1 , яка є правонаступником ПАТ «Альфа Банк», звернулась із заявою про відмову від позовної заяви до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитними договором.

Вказана заява обґрунтована тим, що станом на момент складання цієї заяви ОСОБА_2 погашено заборгованість за кредитним договором №800000042 та у ОСОБА_2 відсутній борг (Т. 2, а. с. 208).

2.10 Рух справи в суді апеляційної інстанції

18 липня 2017 року протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями, суддею-доповідачем було обрано суддю Погорєлову С.О..

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 24 липня 2017 року відкрито апеляційне провадження у справі. Справа була призначена до розгляду та перебувала у провадженні суду.

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 17 квітня 2018 року клопотання представника ОСОБА_2 про призначення судової економічної експертизи задоволено частково. Призначено по справі судову економічну експертизу. Апеляційне провадження у справі зупинено до отримання експертного висновку

17 жовтня 2018 року ОСОБА_3 було подано апеляційну скаргу на рішення Київського районного суду м. Одеси від 29 червня 2017 року.

24 січня 2019 року, у зв`язку з початком роботи Одеського апеляційного суду, протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями, суддею-доповідачем було обрано суддю Ващенко Л.М..

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 01 липня 2019 року відновлено провадження у справі.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 26 листопада 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишено без руху.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 28 листопада 2019 року замінено позивача - публічне акціонерне товариство «Альфа Банк» його правонаступником - ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 ).

20.11.2020 року від ОСОБА_1 надійшла заява про відмову від позову.

Згідно Рішення Вищої ради правосуддя від 20.07.2021 року №1612/0/15-21 суддю ОСОБА_4 звільнено з посади судді Одеського апеляційного суду у відставку.

На підставі цього керуючись Положенням про АСДС, було здійснено повторний автоматизований розподіл.

Матеріали цивільної справи передано до канцелярії Одеського апеляційного суду та відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 06.08.2021 року визначено склад колегії суддів: - головуючий суддя Заїкін А.П.; - судді Колесніков Г.Я., Сєвєрова Є.С..

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 17.08.2021 року дану справу було прийнято до провадження судді-доповідача Заїкіна А.П..

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 08.09.2021 року відмовлено у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 29 червня 2017 року.

06.12.2021 року від ОСОБА_2 надійшла заява про розгляд справи за її відсутності.

06.12.2021 року від ОСОБА_3 надійшла заява про розгляд справи за його відсутності.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 09.12.2021 року прийнято відмову ОСОБА_1 від позову про стягнення заборгованості за кредитними договором.

Визнано нечинним рішення Київського районного суду м. Одеси від 29 червня 2017 року в частині позовних вимог Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» правонаступником, якого є - ОСОБА_1 , до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитними договором .

Провадження у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» правонаступником, якого є - ОСОБА_1 , до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитними договором закрито.

Учасники справи у судове засідання не з`явилися. Про дату, час і місце розгляду справи сповіщені належним чином.

Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Таким чином, законодавець передбачив, що явка до апеляційного суду належним чином повідомленого учасника справи не є обов`язковою. Апеляційний суд може розглянути справу за відсутності її учасників. Апеляційний суд може відкласти розгляд справи у разі, коли причини неявки належним чином повідомленого учасника справи будуть визнані апеляційним судом поважними. Таким чином, з врахуванням конкретної ситуації по справі, вирішення питання про розгляд справи або відкладення розгляду справи віднесено до дискреційних повноважень апеляційного суду.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Верховний Суд у постанові від 29 квітня 2020 року у справі № 348/1116/16-ц зазначив, що якщо сторони чи їх представники не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін чи представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні без їх участі за умови їх належного повідомлення про час і місце розгляду справи.

Виходячи з вищевказаного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, неодноразове призначення справи до розгляду, баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому розгляді справи, освідомленість учасників справи про її розгляд, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, відсутність клопотань про відкладення розгляду справи, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності її учасників.

3. Мотивувальна частина

3.1 Позиція апеляційного суду

Заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які апелянт посилається в апеляційній скарзі, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при ухваленні рішення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_2 не підлягає задоволенню.

3.2 Встановлені судами першої та апеляційної інстанцій та неоспорені обставини по справі. Визначення відповідно до встановлених обставин правовідносин

13.02.2007 року між ЗАТ «Альфа-Банк», правонаступником якого є - ПАТ «Альфа Банк», та ОСОБА_2 укладено кредитний договір №800000042, відповідно до якого остання отримала кредит в банку у розмірі 450 000,00 доларів США, з процентною ставкою за кредитом у розмірі - 11,5 % річних, з відповідним графіком погашення кредитної заборгованості та умов повернення кредитних коштів, кінцевий строк повернення кредитних коштів є -13.02.2017 рік.

Позивач виконав свої зобов`язання з надання кредитних коштів позичальникові, надавши останній кошти у розмірі 450 000,00 доларів США, а позичальник у свою чергу не виконує належним чином, взяті на себе обов`язки з повернення кредитних коштів, у зв`язку з чим у неї перед банком утворилась заборгованість за кредитним договором, яка станом на 03.02.2016 року становить 127 248,11 долара США, що за курсом НБУ станом на 03.02.2016 року становить 3 292 259,30 гривень, за відсотками 9 073,52 долара США, що за офіційним курсом НБУ на дату розрахунку становить 234 756,97 гривень.

В забезпечення належного виконання зобов`язання з повернення кредитних коштів за кредитним договором між банком та ОСОБА_3 13.02.2007 укладено договір поруки, відповідно до умов якого ОСОБА_3 поручився за виконання ОСОБА_2 обов`язків, які виникли на підставі кредитного договору або можуть виникнути на підставі нього у майбутньому.

Також в забезпечення виконання зобов`язань позичальника з повернення кредитних коштів, зазначений кредитний договір забезпечений іпотекою, якою є - дачний будинок з надвірними спорудами, що знаходиться за адресою - АДРЕСА_1 та земельна ділянка, площею - 0,0387 га..

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 17 квітня 2018 року клопотання представника ОСОБА_2 про призначення судової економічної експертизи задоволено частково. Призначено по справі судову економічну експертизу, на вирішення якої поставлені питання:

- чи відповідає розрахунок заборгованості, здійснений ПАТ «Альфа-Банк» умовам кредитного договору № 800000042 від 13.02.2007 року, укладеного між ПАТ «Альфа-Банк» та ОСОБА_2 , якщо ні, то який розмір заборгованості?

- яка реальна процентна ставка за кредитним договором № 800000042 від 13.02.2007 року, укладеного між ПАТ «Альфа-Банк» та ОСОБА_2 ?

Відповідно до висновку експерта Одеського науково-дослідного інституту судових експертиз МЮ України №18-1715/1716 судово-економічної експертизи від 31.05.2019 року, по першому питанню. Розрахунок заборгованості, здійснений ПАТ «Альфа-Банк», не відповідає умовам кредитного договору № 800000042 від 13.02.2007 рок, укладеного між ПАТ «Альфа-Банк» та ОСОБА_2 .

За наданими документами, за умов, що відображена у виписці по особовому рахунку ОСОБА_2 в ПАТ "АльфаБанк" № НОМЕР_1 операція з отримання кредитних коштів у сумі 450000,00 доларів США оформлена у відповідності до умов п. 5.1 Положення від 18.06.2003 р. № 254 на підставі первинних документів, а досліджені квитанції та дані "Розрахунку заборгованості» від ПАТ "Альфа-Банк" за кредитом станом на 03.02.2016" відображені в аналітичному і синтетичному бухгалтерському обліку банку у відповідності до вимог ч. 3 ст. 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", пп. 2.1.2 п. 2.1 Положення про організацію бухгалтерського обліку та звітності в банках України від 30.12.1998 р. № 566 та п. 5.1 Положення про організацію операційної діяльності в банках від 18.06.2003» 254, заборгованість за кредитним договором № 800000042 від 13.02.2007, укладеним між ПАТ "Альфа-Банк" та ОСОБА_2 , станом на 03.02.2016 року становить 35794 36 доларів США, що за офіційним курсом національної валюти до долара США на зазначену дату становить 3513374,33 грн., у тому числі заборгованість по тілу кредиту у сумі 124176,12 доларів США, що за офіційним курсом НБУ становить 3212778,45 грн., по сплаті відсотків 7812,75 доларів США, що за офіційним курсом НБУ становить 202137,37 грн. і по нарахованій пені 3805,49 доларів США, що за офіційним курсом НБУ становить 98458,51 грн. проти зазначених у "Розрахунку заборгованості ПАТ "Альфа-Банк" за кредитом станом на 03.02.2016" 168972,49 доларів США, що за офіційним курсом національної валюти до долара США становить 4371784,00 грн., у тому числі заборгованість по тілу кредиту у сумі 127248,11 доларів США, що за офіційним курсом НБУ становить 3292259,30 грн., по сплаті відсотків 9073,52 доларів США, що за офіційним курсом НБУ становить 234756,97 грн. і по нарахованій пені 32650,86 доларів США, що за офіційним курсом НБУ становить 844767, 73 грн.

Розбіжності у сумі 33178,13 доларів США, що за офіційним курсом національної валюти до долара США на зазначену дату становить 858409,67 грн., докладно викладено у дослідницькій частині.

По другому питанню. За наданими документами, з урахуванням норм абз. "д" п.2 ч.2 тап. 2 ч. 4 ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів", п. 3.2 гл. 3 розд. ІІ Правил бухгалтерського обліку доходів і витрат банків України від 18.06.2003 № 255, а також умов кредитного договору №800000042. від 13.02.2007, розрахована за допомогою Microsoft Office Excel із застосуванням функції ЧИСТВНДОХ (ХІВК), реальна процентна ставка за кредитним договором № 800000042 від 13.02.2007, укладеним між ПАТ "Альфа-Банк" та ОСОБА_2 , станом на дату його укладання становить 13,23 % річних.

Так як у кредитному договорі та наданих на дослідження матеріалах детальний розпис загальної вартості кредиту і дані щодо реальної процентної ставки за кредитним договором № 800000042 від 13.02.2007, укладеним між ПАТ "Альфа-Банк" та ОСОБА_2 , відсутні, то встановити розбіжності даних банку відносно зазначених показників з даними проведених досліджень не надається за можливе.

3.3 Доводи, за якими суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції, та застосовані норми права

Відповідно до ч. ч. 1, 2, 6 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково наданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Згідно з положеннями ч. ч. 1, 2 та 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються яка на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із частиною першою статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Відповідно до частин першої та другої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

За частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Крім того, виконання зобов`язання може забезпечуватися порукою (частина перша статті 546 ЦК України).

Частиною другою статті 548 ЦК України встановлено, що недійсне зобов`язання не підлягає забезпеченню. Недійсність основного зобов`язання (вимоги) спричиняє недійсність правочину щодо його забезпечення, якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Тобто, за виключенням гарантії (стаття 562 ЦК України), лише дійсні вимоги можуть бути забезпечені.

Частинами першою, другою статті 553 ЦК України визначено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов`язання частково або у повному обсязі.

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Правовими наслідками порушення основного зобов`язання, забезпеченого порукою, є солідарна відповідальність або додаткова /субсидіарна/ відповідальність, якщо така відповідальність встановлена договором поруки.

Солідарна відповідальність означає, що у разі невиконання боржником основного зобов`язання, кредитор має право вимагати виконання зобов`язання в повному обсязі або частково як від боржника, так і від поручителя, або від них обох.

Відповідно до частини першої, другої статті 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Тобто, порука є додатковим (акцесорним) способом забезпечення виконання зобов`язань, а тому такі правочини щодо встановлення забезпечення матимуть юридичне значення тільки тоді, коли мають юридичну силу основні зобов`язання.

Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу (частина друга статті 1050 ЦК України).

Відповідно до частин 1, 2, 4 ст. 543 ЦК України у разі солідарного обов`язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов`язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо. Солідарні боржники залишаються зобов`язаними доти, доки їхній обов`язок не буде виконаний у повному обсязі. Виконання солідарного обов`язку в повному обсязі одним із боржників припиняє обов`язок решти солідарних боржників перед кредитором.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (факті), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК України).

У частині першій ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Встановивши обставини справи, дослідивши та оцінивши усі надані сторонами письмові докази й наведені доводи за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що позовні вимоги ОСОБА_2 не підлягають задоволенню.

3.4 Мотиви прийняття/відхилення аргументів, викладених в апеляційній скарзі та прийняття аргументів відзиву на апеляційну скаргу

У силу статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1054 ЦК України).

За частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

За статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до статті 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

У відповідності до положень статті 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Згідно зі статтею 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

За змістом статей 11, 18 Закону України "Про захист прав споживачів", у редакції, чинній на момент укладення спірного договору, до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними.

Згідно з абзацом другим частини четвертої статті 11 Закону України Про захист прав споживачів (у редакції, чинній момент укладення спірного кредитного договору) споживач не зобов`язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі.

Відповідно до частини восьмої статті 18 Закону України Про захист прав споживачів (у редакції, чинній на момент укладення спірного договору) нечіткі або двозначні положення договорів зі споживачами тлумачаться на користь споживача.

16 жовтня 2011 року набрав чинності Закон України від 22 вересня 2011 року N 3795-VI Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг, яким частину четверту статті 11 Закону України Про захист прав споживачів доповнено нормою наступного змісту: кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.

Частинами другою, третьою статті 215 ЦК України визначено, що недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Рішенням Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року N 15-рп/2011 у справі щодо офіційного тлумачення положень пунктів 22, 23 статті 1, статті 11, частини восьмої статті 18, частини третьої статті 22 Закону України "Про захист прав споживачів" у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України (справа про захист прав споживачів кредитних послуг) підтверджено, що положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів" з подальшими змінами у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Частиною четвертою статті 42 Конституції України передбачено, що держава захищає права споживачів, здійснює контроль за якістю і безпечністю продукції та усіх видів послуг і робіт, сприяє діяльності громадських організацій споживачів.

Згідно зі статтею 55 Закону України "Про банки і банківську діяльність" відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

Банкам забороняється вимагати від клієнта придбання будь-яких товарів чи послуг від банку або від спорідненої чи пов`язаної особи банку як обов`язкову умову надання банківських послуг.

Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року N 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо).

Згідно частини третьої статті 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Відповідно до статті 3 ЦК України принципи справедливості, добросовісності та розумності є однією із фундаментальних засад цивільного права, спрямованою, у тому числі, на утвердження у правовій системі України принципу верховенства права. При цьому добросовісність означає прагнення особи сумлінно використовувати цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків, що зокрема підтверджується змістом частини третьої статті 509 цього Кодексу.

Отже, законодавець, навивши у тексті ЦК України зазначений принцип, установив у такий спосіб певну межу поведінки учасників цивільних правовідносин, тому кожен із них зобов`язаний сумлінно здійснювати свої цивільні права та виконувати цивільні обов`язки, у тому числі передбачати можливість завдання своїми діями (бездіяльністю) шкоди правам та інтересам інших осіб. Недотримання цього принципу призводить до порушення прав та інтересів учасників цивільного обороту.

Виходячи зі змісту вказаних норм, надання грошових коштів за укладеним кредитним договором відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України є обов`язком банку, виконання такого обов`язку не може обумовлюватися будь-якою зустрічною оплатою з боку позичальника. Оскільки надання кредиту - це обов`язок банку за кредитним договором, то така дія як надання фінансового інструменту не є самостійною послугою, що замовляється та підлягає оплаті позичальником на користь банку. Оскільки надання фінансового інструменту є фактично наданням кредиту позичальнику, така операція відповідає економічним потребам лише самого банку та здійснюється при реалізації прав та обов`язків за кредитним договором, тому такі дії банку не є послугами, що об`єктивно надаються клієнту-позичальнику.

Отже, виходячи із принципів справедливості, добросовісності на позичальника не може бути покладено обов`язок сплачувати платежі за послуги, які ним фактично не замовлялись і які банком фактично не надавались, а встановлення платежів за такі послуги було заборонено нормативно-правовими актами.

В момент укладання спірного кредитного від 13.02.2007 року за №800000042 договору сторонами були дотримані всі вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину відповідно до ст. 203 ЦК України, а саме: зміст правочину на момент його вчинення не суперечив нормам Цивільного кодексу України, іншим актам законодавства та моральним засадам суспільства; особи, які уклали кредитний договір, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасників правочину було вільним і відповідало їх внутрішній волі; правочин був вчинений у формі встановленій законом; правочин був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Умова кредитного договору є нікчемною, якщо вона передбачає плату за дії, які не є послугою.

Визнання недійсним певного положення правочину не є підставою для визнання недійсним правочину в цілому.

У справі, яка переглядається, встановлено, що згідно з умовами кредитного договору позичальник зобов`язаний здійснювати повернення кредиту частинами (щомісячними платежами) у розмірі та в строки, визначені договором

Станом на 03.02.2016 року заборгованість становить 127 248,11 долара США, що за курсом НБУ станом на 03.02.2016 року становить 3 292 259,30 гривень, за відсотками 9 073,52 долара США, що за офіційним курсом НБУ на дату розрахунку становить 234 756,97 гривень.

Строк виконання боржником щомісячного зобов`язання згідно положень частини третьої статті 254 ЦК України спливає у відповідне число останнього місяця строку.

Якщо умовами кредитного договору передбачено окремі самостійні зобов`язання боржника про повернення боргу щомісяця частинами та встановлено самостійну відповідальність боржника за невиконання цього обов`язку, то у разі неналежного виконання позичальником цих зобов`язань позовна давність за вимогами кредитора до нього про повернення коштів повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу.

Висновком експерта встановлено, що за наданими документами, за умов, що відображена у виписці по особовому рахунку ОСОБА_2 в ПАТ "АльфаБанк" № НОМЕР_1 операція з отримання кредитних коштів у сумі 450000,00 доларів США оформлена у відповідності до умов п. 5.1 Положення від 18.06.2003 р. № 254 на підставі первинних документів, а досліджені квитанції та дані "Розрахунку заборгованості» від ПАТ "Альфа-Банк" за кредитом станом на 03.02.2016" відображені в аналітичному і синтетичному бухгалтерському обліку банку у відповідності до вимог ч. 3 ст. 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", пп. 2.1.2 п. 2.1 Положення про організацію бухгалтерського обліку та звітності в банках України від 30.12.1998 р. № 566 та п. 5.1 Положення про організацію операційної діяльності в банках від 18.06.2003» 254, заборгованість за кредитним договором № 800000042 від 13.02.2007, укладеним між ПАТ "Альфа-Банк" та ОСОБА_2 , станом на 03.02.2016 року становить 35794 36 доларів США, що за офіційним курсом національної валюти до долара США на зазначену дату становить 3513374,33 грн., у тому числі заборгованість по тілу кредиту у сумі 124176,12 доларів США, що за офіційним курсом НБУ становить 3212778,45 грн., по сплаті відсотків 7812,75 доларів США, що за офіційним курсом НБУ становить 202137,37 грн. і по нарахованій пені 3805,49 доларів США, що за офіційним курсом НБУ становить 98458,51 грн. проти зазначених у "Розрахунку заборгованості ПАТ "Альфа-Банк" за кредитом станом на 03.02.2016" 168972,49 доларів США, що за офіційним курсом національної валюти до долара США становить 4371784,00 грн., у тому числі заборгованість по тілу кредиту у сумі 127248,11 доларів США, що за офіційним курсом НБУ становить 3292259,30 грн., по сплаті відсотків 9073,52 доларів США, що за офіційним курсом НБУ становить 234756,97 грн. і по нарахованій пені 32650,86 доларів США, що за офіційним курсом НБУ становить 844767, 73 грн.

Розбіжності у сумі 33178,13 доларів США, що за офіційним курсом національної валюти до долара США на зазначену дату становить 858409,67 грн..

Так як у кредитному договорі та наданих на дослідження матеріалах детальний розпис загальної вартості кредиту і дані щодо реальної процентної ставки за кредитним договором № 800000042 від 13.02.2007, укладеним між ПАТ "Альфа-Банк" та ОСОБА_2 , відсутні, то встановити розбіжності даних банку відносно зазначених показників з даними проведених досліджень не надається за можливе.

Колегія суддів звертає увагу, що умовами договору про внесення змін і доповнень №1/800030023 до кредитного договору №800000042 від 13 лютого 2007року передбачена процентна ставка за користування Кредитом: з 13.02.2007 року 12.09.2008 року становить 11,5%, з 13.09.2008 року 12.08.2010 року становить 15,0%, з 13.08.2010 року 12.08.2011 року становить 13,2 %.

Висновком експерта встановлено, що реальна процентна ставка за кредитним договором № 800000042 від 13.02.2007, укладеним між ПАТ "Альфа-Банк" та ОСОБА_2 , станом на дату його укладання становить 13,23 % річних.

Разом із тим, позивач, посилаючись на недотримання банком вимог статті 203 ЦК України, Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, зокрема на не зазначення в договорі реальної процентної ставки та сукупної вартості кредиту, введення її в оману, включення до кредитного договору несправедливих умов, а також на укладення нею додаткових договорів і, як наслідок невідповідність її волі та інтересам, не надала суду належних доказів на підтвердження своїх позовних вимог.

У справі відсутні докази, які б свідчили, що, укладаючи кредитний договір, ОСОБА_2 діяла під впливом обману з боку Банку.

Також варто зауважити, що як під час укладення кредитного договору, так і під час укладення договору про внесення до нього змін, позичальниця жодних заперечень щодо їх умов не заявляла, свою незгоду з ними не висловлювала та не вважала їх несправедливими.

Зазначені договори були підписані позичальницею, частково виконувалися нею, що свідчить про направленість її волі на їх укладення, визнання їх умов та погодження з ними.

ОСОБА_2 не довела наявність умислу в діях Банку та обставин щодо яких її було введено в оману, як і сам факт обману з боку Банку при укладанні кредитного договору та додаткових угод до нього.

Доводи апелянта про те, що Банком не було зазначено в договорі реальну процентну ставку та сукупну вартість кредиту, чим введено її в оману, спростовуються змістом кредитного договору, відповідно до яких розмір річної відсоткової ставки дорівнює - 19,0%, загальна вартість кредиту складається з суми кредиту, відсотків.

З огляду на наведене, колегія суддів вважає відсутніми підстави для визнання недійсними у цілому кредитного договору.

Колегія суддів також враховує, що підчас апеляційного розгляду ОСОБА_1 , яка є правонаступником ПАТ «Альфа Банк», звернулась із заявою про відмову від позовної заяви до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитними договором, обґрунтовуючи заяву тим, що станом на момент складання цієї заяви ОСОБА_2 погашено заборгованість за кредитним договором №800000042 та у ОСОБА_2 відсутній борг.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 09.12.2021 року прийнято відмову ОСОБА_1 від позову до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитними договором.

Визнано нечинним рішення Київського районного суду м. Одеси від 29 червня 2017 року в частині позовних вимог Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк», правонаступником якого є - ОСОБА_1 , до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитними договором.

Провадження у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк», правонаступником якого є - ОСОБА_1 , до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитними договором закрито.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а лише зводяться до переоцінки доказів.

3.5 Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги, з посиланням на норми права, якими керувався суд апеляційної інстанції

Виходячи з вищезазначеного, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 є недоведеними, а тому її треба залишити без задоволення.

Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

При цьому, колегією суддів ураховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain, п. п. 29 - 30).

Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 374, статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги залишає судове рішення без змін, а скаргу без задоволення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержання норм матеріального і процесуального права.

За вищевикладених обставин колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції в оскарженій частині є справедливим, законним та обґрунтованим. Судом повно та всебічно досліджені наявні в матеріалах справи докази, їм надана правильна оцінка, порушень норм матеріального та процесуального права не допущено. Підстави для скасування, зміни рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги ОСОБА_2 відсутні.

3.6 Порядок та строк касаційного оскарження

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Підстави касаційного оскарження передбачені частиною 2 статті 389 ЦПК України.

Частиною першою статті 390 ЦПК України передбачено, що касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Касаційна скарга подається безпосередньо до суду касаційної інстанції (ст. 391 ЦПК України).

4. Резолютивна частина

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 29 червня 2017 року в частині відмови у задоволені позовних вимог ОСОБА_2 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду у випадках, передбачених частиною другою статті 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складений 20 грудня 2021 року.

Головуючий суддя: А. П. Заїкін

Судді: О.В. Князюк

О. М. Таварткіладзе