РЕНІЙСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Провадження № 2/510/238/21

Справа № 510/944/20

15.02.2021 року м. Рені Одеської області

Ренійський районний суд Одеської області у складі

головуючого судді Гончарової-Парфьонової О.О.

при секретарі Пройка С.В.

розглянувши у підготовчому судовому засіданні у м. Рені Одеської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання права власності на нерухоме майно, -

встановив:

Позивачі звернулись до суду з позовом до відповідача про визнання права власності на нерухоме майно, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що у січні 2010 році вони почали користуватись житловим будинком АДРЕСА_1 . Зробили у зазначеному будинку капітальний та поточний ремонт, несуть витрати по сплаті комунальних платежів.

Житловий будинок АДРЕСА_1 належав ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . Відповідач є сином померлої ОСОБА_4

02 лютого 2010 року сторонами було укладено договір дарування житлового будинку АДРЕСА_1 .

Позивачі добросовісно вважали, що при укладанні договору дарування, власником є відповідач, однак пізніше з`ясували, що будинок не переоформлено.

Позивачі неодноразово звертались до відповідача з проханням щодо переоформлення будинку відповідно до вимог чинного законодавства, однак останній постійно відмовлявся від зустрічі та запевняв, що документи виготовлюються.

Позивачі у судове засідання не з`явилась, до суду надійшла заява від представника позивачів адвоката Златі Н.С., про уточнення позовних вимог та заява відповідно до якої вона просить розглянути справу за її відсутності та відсутності позивачів, позов підтримує в повному обсязі.

Відповідач у судове засідання не з`явився, до суду надійшла заява про визнання позову, в якій він також просить розглядати справу за його відсутності.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд, розглянувши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Дійсно, як встановлено у судовому засіданні, позивачі більше 10 років користуються житловим будинком АДРЕСА_1 .

Зазначений будинок належав ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . Відповідач є сином померлої ОСОБА_4

02 лютого 2010 року сторонами було укладено договір дарування житлового будинку АДРЕСА_1 .

Позивачі добросовісно вважали, що при укладанні договору дарування, власником є відповідач, однак пізніше з`ясували, що будинок не переоформлено.

Позивачі неодноразово звертались до відповідача з проханням щодо переоформлення будинку відповідно до вимог чинного законодавства, однак останній постійно відмовлявся від зустрічі та запевняв, що документи виготовлюються.

З 2010 року відповідач або інші правонаступники власника жодного разу не витребували у позивача спірне майно, вимог щодо повернення будинку не висувалося, не заперечувалось проти здійснення поточного та капітального ремонту.

На сьогоднішній день позивачі добросовісно, безперервно та відкрито користуються спірним майном, доглядають та утримують його, зробили капітальний та поточний ремонт, несуть витрати по сплаті комунальних платежів.

Відповідно до ч. 1 ст. 344 ЦК України, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

На підставі ч. 1 ст. 397 ЦК України, володільцем чужого майна є особа, яка фактично тримає його у себе, а частина 3 цієї статті передбачає, що фактичне володіння майном вважається правомірним, якщо інше не випливає із закону або не встановлено рішенням суду.

Згідно п. 9, 11, 13, 14 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав, особа яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК.

При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке:

- володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності;

- володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна;

- володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається.

Набувальна давність визначається, як засіб закріплення майна за суб`єктами, що ним володіють, у випадках, коли вони не мають можливості через певні обставини підтвердити підстави виникнення прав, а також, в інших ситуаціях. Право власності за набувальною давністю може бути набутим, як на безхазяйні речі, так і на майно, яке належить за правом власності іншій особі.

З наданих суду документів вбачається, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 правомірно, добросовісно, відкрито та безперервно володіють чужим нерухомим майном.

А на підставі ч. 4 ст. 344 ЦК України, право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Таким чином, суд приходить до висновку, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 правомірно володіють та користуються житловим будинком АДРЕСА_1 , а тому за ними може бути визнано право власності на спірне майно.

Частинами 1, 2 статті 368 ЦК України передбачено, що спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Суб`єктами права спільної сумісної власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, а також держава, територіальні громади, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до ч.4 ст. 10 ЦПК України, суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою, та практику ЄСПЛ як джерело права.

Відповідно до п.1 ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ конвенцію та практику суду як джерело права.

У свою чергу, відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства й на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно зі ст. 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.

Відповідно до рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» в контексті вказаної конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було в законному порядку встановлене, а залежить від фактичних обставин, а саме - існування достатніх і тривалих зав`язків із конкретним місцем. Утрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання в право на житло.

Згідно із ч. 3 ст. 200 ЦПК України, за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем.

Частиною 4 ст. 206 ЦПК України передбачено, що у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

У даному випадку визнання відповідачем позову не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, таким чином, суд вважає, що є всі підстави для визнання права власності на спірне майно за позивачами.

Позивачами у позові та під час розгляду справи не заявлялись вимоги про відшкодування судових витрат, у зв`язку з чим у суду відсутні підстави для покладення цих витрат на відповідача.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 4, 7, 10, 12, 13, 50, 58, 81, 89, 133, 141, 200, 206, 223, 247, 259, 263-265, 268, 273, 352, 354, 355 ЦПК України, -

вирішив:

Позовну заяву ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання права власності на нерухоме майно задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_1 ) та ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ) право власності в порядку спільної сумісної власності на житловий будинок АДРЕСА_1 , який в цілому складається з житлового будинку літ. А, загальною площею 103,70 кв.м., житловою площею 53,90 кв.м., допоміжною площею 49,8 кв.м., прибудови літ. А1, гаражу літ. Б, літньої кухні літ. В, сараїв літ. Г, Д, підвалу літ. д, вбиральні літ. Е, огорожі № 1-3, споруди № 4,5.

Рішення може бути оскаржене до Одеського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Суддя О.О. Гончарова-Парфьонова