Єдиний унікальний номер судової справи: 473/1977/21
Номер провадження: 22-ц/812/1725/21 Суддя - доповідач апеляційного суду: Крамаренко Т.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 вересня 2021 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі:

головуючого - Крамаренко Т.В.,

суддів - Бондаренко Т.З., Темнікової В.І.,

із секретарем судового засідання - Біляєвою В.М.,

за участі: представника позивача - ОСОБА_1 , відповідача - ОСОБА_2 його представника - ОСОБА_3 , розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою

Миколаївського обласного центру зайнятості

на рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 07 липня 2021 року, ухваленого під головуванням судді - Старжинської О.Є. в приміщенні того ж суду о 11 годині 23 хвилини по справі за позовом Миколаївського обласного центру зайнятості до ОСОБА_2 про стягнення суми нарахованого та виплаченого матеріального забезпечення (допомоги по безробіттю) та надані соціальні послуги,

в с т а н о в и л а :

У червні 2021 року Миколаївський обласний центр зайнятості (далі МОЦЗ) звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення коштів безпідставно отриманої допомоги по безробіттю.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначав, що в березні 2020 року ОСОБА_2 з метою пошуку роботи звернувся до Вознесенської міськрайонної філії (далі Вознесенська філія) МОЦЗ. Згідно з наказом Вознесенської філії МОЦЗ № НТ200316 від 16 березня 2020 року ОСОБА_2 був наданий статус безробітного з 10 березня 2020 року. Відповідно до наказу від 17 березня 2020 року відповідачу того ж дня була призначена та розпочата виплата допомоги по безробіттю на підставі документів, які ним були надані до Вознесенської філії МОЦЗ.

У листопаді 2020 року Вознесенською філією МОЦЗ була отримана відповідь з Державного реєстру загальнообов`язкового соціального страхування про доходи ОСОБА_2 , згідно з якою виявлено, що відповідач під час перебування на обліку як безробітний, відносився до категорії зайнятого населення, так як уклав договір цивільно-правового характеру з ПАТ «Банк Форвард», який діяв з 20 березня 2019 року по 09 вересня 2020 року. Працівниками Вознесенської філії МОЦЗ було здійснено розслідування страхового випадку та встановлено, що ОСОБА_2 приховав факт своєї належності до категорії зайнятого населення під час перебування на обліку у Службі зайнятості, оскільки 20 березня 2019 року він уклав договір про надання послуг з кур`єрської доставки відправлень з ПАТ «Банк Форвард», який був розірваний 09 вересня 2020 року.

В статусі зареєстрованого безробітного відповідач перебував до 04 лютого 2021 року, його реєстрація була припинена у зв`язку із встановленням факту подання ним недостовірних даних та документів, на підставі яких прийнято рішення про надання статусу безробітного, призначення виплати матеріального забезпечення на випадок безробіття та надання соціальних послуг. У зв`язку із цим, відповідачу була припинена виплата допомоги по безробіттю. На адресу відповідача була направлена претензія з вимогою про сплату безпідставно отриманих коштів, однак станом на 26 травня 2020 року борг не погашений.

Посилаючись на викладені обставини, позивач просив суд стягнути з відповідача на його користь безпідставно отриману допомогу по безробіттю у розмірі 25453,46 грн.

Рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 07 липня 2021 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що протягом періоду реєстрації безробітним та під час реєстрації в березні 2020 року відповідач ОСОБА_2 недостовірних даних чи документів позивачу не надавав, а тому підстави припинити його реєстрацію безробітним була відсутня. Оглянутою в судовому засіданні персональною справою безробітного ОСОБА_2 підтверджено, що з 30 березня 2020 року позивач володів інформацією з Державного реєстру загальнообов`язкового соціального страхування про те, що протягом 2019 - 2020 років страхувальником ОСОБА_2 був банк «Форвард», де доходу (заробітну плату) у грошовій або іншій формі протягом цього періоду застрахована особа ОСОБА_2 не мав.

Не погодившись із вказаним рішенням суду позивач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на незаконність вказаного судового рішення, неправильне застосування судом норм матеріального та порушення процесуального права, на невідповідність фактичним обставинам справи, просив рішення скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що позивач надав суду для огляду в судовому засіданні Індивідуальні відомості про застраховану особу з Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування ПФУ в яких вказано, що у 2019 році страхувальником був ПАТ «Банк Форвард» та сам відповідач як підприємець, а в 2020 році зазначено, що страхувальником ОСОБА_2 виступає сам ОСОБА_2 як фізична особа-підприємець.

Крім того, вважає, що ОСОБА_2 порушив норми чинного законодавства України про зайнятість населення та про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття, оскільки ще до звернення до Служби зайнятості, під час перебування на обліку у Філії прийняв на себе зобов`язання надавати послуги за договором цивільно-правового характеру та відповідно до пункту 4 частини 2 статті 44 Закону № 5067-VI не повідомив про факт порушення умов перебування на обліку, що є підставою для припинення реєстрації його як безробітного.

До того, ж зазначено, що відповідно до частини 3 статті 44 Закону № 5067- VI відповідальність за достовірність поданих даних та документів, на підставі яких приймається рішення щодо реєстрації безробітного та призначення матеріального забезпечення, надання соціальних послуг, покладається на зареєстрованого безробітного.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач просив рішення суду залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Заслухавши суддю - доповідача, осіб, які приймали участь у справі, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційних скарг та заявлених вимог, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги задоволенню не підлягають з наступних підстав.

Відповідно до ч.3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України).

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України).

Згідно зі ст. 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. А у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Зі змісту статті 367 ЦПК України вбачається, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до положень ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із вимогами ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким вимогам закону оскаржуване рішення в повній мірі відповідає.

З матеріалів справи вбачається і таке встановлено судом, що відповідно до наказу Вознесенської міськрайонної філії Миколаївського обласного центу від 16 березня 2020 року №НТ200316 з 10 березня 2010 року ОСОБА_2 було надано статус безробітного на підставі поданої ним заяви (а.с.7-9).

Згідно наказу від 17 березня 2020 року №НТ20017 ОСОБА_2 була призначена виплата допомоги по безробіттю з 17 березня 2020 року по 11 березня 2021 року (а.с.10).

За період з 17 березня 2020 року по 03 лютого 2021 року відповідачу була нарахована та виплачена допомога по безробіттю у розмірі 25 453,46 грн., що підтверджується довідкою позивача (а.с. 18).

На підставі наказу Вознесенської міськрайонної філії Миколаївського обласного центру зайнятості від 5 лютого 2021 року №НТ210205 з 04 лютого 2021 року реєстрація безробітного ОСОБА_2 була припинена у зв`язку з встановленням факту подання ним недостовірних даних та документів, на підставі яких прийнято рішення про надання статусу безробітного, призначення виплати матеріального забезпечення на випадок безробіття відповідно до Порядку реєстрації, перереєстрації безробітних та ведення обліку осіб, які шукають роботу затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 19.09.2018 року №792 (а.с.17).

Підставою припинення нарахування допомоги стало встановлення факту надання ОСОБА_2 недостовірних даних та документів, на підставі яких було прийнято рішення про надання статусу безробітного та призначення (виплати) матеріального забезпечення, а саме під час перебування на обліку як безробітний відповідач відносився до категорії зайнятого населення оскільки уклав договір цивільно-правового характеру з ПАТ «Банк Форвард» про надання послуг з кур`єрської доставки відправлень від 20 березня 2019 року №А-, про що 04 лютого 2021 року було складено Акт № 11 розслідування страхових випадків та обґрунтованості виплат матеріального забезпечення відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» (а.с. 11).

На підтвердження цивільно-правових відносин між ОСОБА_2 та ПАТ «Банк Форвард» позивачем надано копію договору про надання послуг від 20 березня 2019 року, повідомлення ПАТ АТ «Банк Форвард» про дострокове розірвання в односторонньому порядку договору 09 вересня 2020 року та лист про те, що Акти наданих послуг не передавались на оплату в бухгалтерію Банку в рамках вказаного договору (а.с. 12-16).

Наказом Вознесенської міськрайонної філії Миколаївського обласного центру зайнятості від 15 лютого 2021 року №14 вирішено вжити заходів щодо стягнення з ОСОБА_2 незаконно отриманої допомоги по безробіттю у розмірі 25 453,46 грн. (а.с.19).

18 лютого 2021 року на адресу відповідача була направлена претензія про повернення коштів у сумі 25 453,46 грн. (а.с.20).

Відповідно до частини першої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно.

Стаття 1215 ЦК України встановлює випадки, коли набуте особою без достатньої правової підстави майно за рахунок іншої особи не підлягає поверненню.

Так, не підлягають поверненню безпідставно набуті: заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача (частина перша статті 1215 ЦК України).

Отже, закон встановлює два виключення із загального правила: по-перше, якщо виплата вказаних платежів є результатом рахункової помилки з боку особи, яка проводила цю виплату; по-друге, у разі недобросовісності з боку набувача.

Правильність виконаних розрахунків, за якими була проведена виплата, а також добросовісність набувача презюмуються.

Статтею 2 Закону України «Про зайнятість населення» визначено, що безробітними визнаються працездатні громадяни працездатного віку, які через відсутність роботи не мають заробітку або інших передбачених законодавством доходів і зареєстровані у державній службі зайнятості як такі, що шукають роботу, готові та здатні приступити до підходящої роботи. Безробітними визнаються також інваліди, які не досягли пенсійного віку, не працюють та зареєстровані як такі, що шукають роботу.

Відповідно до статті 4 Закону України «Про зайнятість» до зайнятого населення належать особи, які працюють за наймом на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, особи, які забезпечують себе роботою самостійно.

Згідно з пунктом 9 частини першої статті 45 Закону України «Про зайнятість населення» реєстрація безробітного в територіальному органі центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, припиняється у разі встановлення факту виконання безробітним оплачуваної роботи (надання послуг).

Частиною другою статті 36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» передбачено, що застраховані особи, зареєстровані в установленому порядку як безробітні, зобов`язані своєчасно подавати відомості про обставини, що впливають на умови виплати їм забезпечення та надання соціальних послуг.

Відповідно до частини третьої статті 36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття», сума виплаченого забезпечення та вартості наданих соціальних послуг застрахованій особі внаслідок умисного невиконання нею своїх обов`язків та зловживання ними, стягується з цієї особи відповідно до законодавства України з моменту виникнення обставин, що впливають на умови виплати їй забезпечення та надання соціальних послуг.

Відповідно до частини першої, пункту б) частини третьої статті 1 Закону України «Про зайнятість населення» від 01 березня 1991 року № 803-XII (далі - Закон № 803-XII) чинного на час виникнення спірних правовідносин, зайнятість - це діяльність громадян, пов`язана із задоволенням особистих та суспільних потреб і така, що, як правило, приносить їм доход у грошовій або іншій формі. Зайнятість населення, що проживає на території України, забезпечується державою шляхом проведення активної соціально-економічної політики, спрямованої на задоволення його потребу добровільному виборі виду діяльності, стимулювання створення нових робочих місць і розвитку підприємництва. В Україні до зайнятого населення належать громадяни, що проживають на території держави на законних підставах, які самостійно забезпечують себе роботою, включаючи підприємців, осіб, зайнятих індивідуальною трудовою діяльністю, творчою діяльністю, члени кооперативів, фермери та члени їх сімей, що беруть участь у виробництві, а також члени особистих селянських господарств, діяльність яких здійснюється відповідно до Закону України «Про особисте селянське господарство».

При цьому призначення допомоги по безробіттю пов`язується саме із наявністю/відсутністю роботи (праці) в особи як можливості діяти. Необхідними умовами для визнання особи безробітною і для виплати відповідної грошової допомоги, є реальне виконання роботи, та отримання доходу (прибутку) від такої праці, який необхідний людині для забезпечення її фізичного існування.

Як вбачається з Акту № 11 розслідування страхових випадків та обґрунтованості виплат матеріального забезпечення від 04 лютого 2021 року (а.с. 11) самим позивачем встановлено, що уклавши договір про надання послуг з кур`єрської доставки відправлень від 20 березня 2019 року, який припинив свою дію 09 вересня 2020 року, ОСОБА_2 АТ «Банк Форвард» послуг не надавав та винагород не отримував.

Отже, формальне укладення угоди про надання послуг, без вчинення будь-яких дій на виконання умов цієї угоди та за відсутності доказів отримання плати за надані послуги, не можна вважати обставиною, що впливає на умови виплати застрахованій особі суми забезпечення.

Відтак, відсутні правові підстави для задоволення позову, з огляду на те, що ОСОБА_2 на час звернення із заявою про надання статусу безробітного прибутків від будь-якої діяльності не отримував.

Вищевказане узгоджується з висновком, викладеним Верховним Судом у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 06 лютого 2019 року у справі № 545/163/17 (провадження № 61-33727сво18) та Постанові Верховного Суду від 26 червня 2019 року по справі № 641/12040/15-ц (провадження № 61-15033св18).

З урахуванням зазначеного та оскільки законодавець пов`язує повернення безпідставно набутих виплат саме з недобросовісністю набувача, суд дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для відмови у задоволенні позовних вимог, оскільки позивачем не доведено наявність у діях відповідача умислу на зловживання своїми обов`язками чи свідомого надання неправдивих відомостей при поданні у березні 2020 року до Вознесенської міськрайонної філії Миколаївського обласного центру зайнятості заяви про надання статусу безробітного.

Доводи апеляційної скарги про те, що згідно Індивідуальних відомостей про застраховану особу з Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування ПФУ у 2019 році страхувальником був ПАТ «Банк Форвард» та сам відповідач як підприємець, а в 2020 році страхувальником ОСОБА_2 виступає сам ОСОБА_2 як фізична особа-підприємець не заслуговують на увагу, оскільки як встановлено на час звернення із заявою до центру зайнятості та під час перебування на обліку відповідач будь-яких доходів не отримував.

Інші в апеляційній скарзі доводи зводяться до підстав позову та які були предметом дослідження в суді першої інстанції, яким суд надав відповідну правову оцінку з урахуванням всіх фактичних обставин справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства України, і з якою погоджується колегія суддів.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги не спростовують обґрунтованих висновків суду, а тому апеляційна скарга на підставі ст. 375 ЦПК України підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду, яке ухваленням з додержанням норм матеріального та процесуального права - залишенню без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу Миколаївського обласного центру зайнятості залишити без задоволення.

Рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 07 липня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту у порядку та випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий: Т.В. Крамаренко

Судді: Т.З. Бондаренко

В.І. Темнікова

Повний текст постанови складено 17 вересня 2021 року.