Провадження № 2/127/4807/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09.12.2021 року Вінницький міський суд Вінницької області

в складі: головуючого судді Федчишена С.А.,

при секретарі Підвисоцькій О.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Вінниці цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики, -

встановив:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики. Позов мотивовано тим, що з 1970 року він товаришував з ОСОБА_3 та між ними склались дружні відносини. В серпні 2014 року ОСОБА_3 вирішив придбати квартиру та в зв`язку із відсутністю у нього необхідної суми коштів для придбання квартири ОСОБА_3 звернувся до ОСОБА_1 з проханням дати йому в борг частину грошових коштів. 26 серпня 2014 року ОСОБА_1 надав ОСОБА_3 у позику грошові кошти в сумі 8000,00 доларів США, про що ОСОБА_3 була складена розписка, згідно якої позика була надана строком на один рік до 26.08.2015 року. В травні 2018 року ОСОБА_3 повернув ОСОБА_1 частину позики в сумі 100,00 доларів США, а у червні 2019 року ще 200,00 доларів США. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер та після його смерті відкрилась спадщина на належне йому майно, з заявою про прийняття якого звернувся син ОСОБА_3 ОСОБА_2 . Оскільки борг в сумі 7700,00 доларів США ОСОБА_3 не повернув на користь ОСОБА_1 , останній звернувся з претензією про обов`язок спадкодавця до Першої Вінницької державної нотаріальної контори. Але в зв`язку із тим, що боргові зобов`язання ОСОБА_3 перед ОСОБА_1 не були погашені спадкоємцем ОСОБА_3 , ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом. Просить стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 26.08.2014 року в розмірі 241954,00 гривень, з яких 7700,00 доларів США, що в еквіваленті складає 221976,00 гривень та відсотки за користування позикою 19978,00 гривень.

23.12.2020 р. ухвалою суду відкрито провадження та правилами загального позовного провадження.

Ухвалою суду від 28.09.2021р. закрито підготовче засідання та призначено справу до судового розгляду.

02 лютого 2021 року від представника відповідача адвоката Вересюка М.В. до суду надійшов відзив, згідно якого ОСОБА_2 позовні вимоги ОСОБА_1 не визнає та просить відмовити в їх задоволенні. В обґрунтування своєї позиції зазначає, що розписка 26.08.2014 року була написана не його батьком ОСОБА_3 , а іншою особою та відповідно є підробленою, а договір позики, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 є правочином, що порушує публічний порядок. Крім того, посилався на те, що ОСОБА_1 обрав невірний спосіб захисту та позов пред`явлено не до тієї особи. Також представник відповідача зазначає, що ОСОБА_3 не потребував позики грошових коштів для придбання квартири, оскільки мав власні заощадження, які зберігались в банківських установах. Обґрунтовуючи відзив представник відповідача також посилався на пропуск позивачем строку позовної давності для звернення до суду з даними позовними вимогами.

В судовому засіданні представник позивача позов підтримав в повному обсязі, просив суд його задовільнити.

Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав та заперечив щодо його задоволення, надав суду заяву про недостовірність доказів та заяву про застосування строків позовної давності.

Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали цивільної справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд прийшов до наступного висновку.

При розгляді справи судом встановлено наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Судом встановлено, що 26 серпня 2014 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було укладено договір позики, за умовами якого ОСОБА_3 отримав у позику від ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 8000,00 доларів США строком на один рік до 26 серпня 2015 року. На підтвердження укладення вказаного договору позики ОСОБА_3 була складена розписка від 26.08.2014 року.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

ст. 1047 ЦК України передбачено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Згідно ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер. Після смерті ОСОБА_3 відкрилась спадщина на усі права та обов`язки, що належали йому на момент смерті і не припинились внаслідок його смерті.

На вимогу суду Першою вінницькою державною нотаріальною конторою було надано спадкову справу № 344/2020 до майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 . Згідно матеріалів дано спадкової справи вона була заведена на підставі заяви ОСОБА_2 від 30.06.2020 року за № 61, в якій він зазначає, що є спадкоємцем померлого ОСОБА_3 на підставі заповіту останнього від 15.02.2019 року.

Також в матеріалах спадкової справи № 344/2020 міститься претензія /вимога/ ОСОБА_1 про обов`язок спадкодавця, відповідно до якої він повідомляє про наявність у спадкодавця ОСОБА_3 боргових зобов`язань перед ОСОБА_1 в сумі 239201,00 гривень та просить включити їх до спадкової маси відповідної спадкової справи.

Поняття та порядок спадкування за заповітом прав та обов`язків, що належали спадкодавцеві на момент смерті регламентовані главами 84, 85, 87 ЦК України, а саме:

Згідно ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Згідно ст. 1218 ЦК України встановлено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до ст. 1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини.

Частинами 1, 3 ст. 1223 ЦК України передбачено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Згідно статті 1233 ЦК України - заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Відповідно до ч. 1 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Згідно ч. 1 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини.

Згідно статі 1281 ЦК України - спадкоємці зобов`язані повідомити кредитора спадкодавця про відкриття спадщини, якщо їм відомо про його борги, та/або якщо вони спадкують майно, обтяжене правами третіх осіб.

Кредиторові спадкодавця належить пред`явити свої вимоги до спадкоємця, який прийняв спадщину, не пізніше шести місяців з дня одержання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину на все або частину спадкового майна незалежно від настання строку вимоги.

Якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про прийняття спадщини або про одержання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину, він має право пред`явити свої вимоги до спадкоємця, який прийняв спадщину, протягом шести місяців з дня, коли він дізнався про прийняття спадщини або про одержання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину.

Згідно ст. 1282 ЦК України спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Вимоги кредитора спадкоємці зобов`язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями та кредитором інше не встановлено. У разі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора звертає стягнення на майно, яке було передане спадкоємцям у натурі.

Враховуючи, що ОСОБА_3 за життя мав непогашені боргові зобов`язання перед ОСОБА_1 , відповідно після його смерті дані зобов`язання не припинились та ОСОБА_2 , як спадкоємець, прийнявши у спадок права ОСОБА_3 , успадкував і його зобов`язання, в тому числі і обов`язок ОСОБА_3 сплатити борг в сумі 221976,00 гривень на користь ОСОБА_1 за договором позики від 26.08.2014 року.

Однак, можливість задоволення позовних вимог у цій частині залежить від своєчасного звернення до суду та перебігу строків позовної давності.

Визначаючись щодо заяви представника відповідача адвоката Вересюка М.В. про недостовірність доказів та про застосування строків позовної давності, суд виходить з наступного:

Відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно з ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

До спірних правовідносин застосовується загальний трирічний строк позовної давності (ст. 257 ЦК України).

Початок перебігу строку позовної давності обчислюється за правилами статті 261 Цивільного кодексу України, частина перша якої пов`язує його з днем, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Порівняльний аналіз термінів "довідався" та "міг довідатися", що містяться в статті 261 Цивільного кодексу України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 81 Цивільного процесуального кодексу України, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (п. 1 ст. 32 Конвенції), наголошує, що застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (п. 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; п. 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовної вимоги. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє у задоволенні позову через його необґрунтованість. Лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла, і про це зробила заяву інша сторона спору, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем. Саме такої позиції дотримуються суді при розглядів спорів (зокрема, постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц, від 31 жовтня 2018 року у справі № 367/6105/16-ц, від 7 листопада 2018 року у справі № 575/476/16-ц тощо).

За умовами договору позики укладеному між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , оформленого розпискою від 26.08.2014 року, позика отримувалась позичальником строком на один рік до 26.08.2015 року, тобто саме дана дата є останнім днем строку повернення позики та в зв`язку із неповерненням суми позики на користь позикодавця, саме з 26.08.2015 року почався перебіг трирічного строку позовної давності, протягом якого ОСОБА_1 мав право на звернення до суду з позовом про стягнення заборгованості за договором позики.

Сплив вказаного трирічного стоку відбувся 26.08.2018 року, тобто через три роки від кінцевого дня строку повернення позики. З даним позовом до суду ОСОБА_1 звернувся 11.12.2020 року, тобто поза межами трирічного строку, встановлено для звернення до суду.

Посилаючись на переривання перебігу строку позовної давності, позивач вказує, що ОСОБА_3 здійснював часткове погашення боргу в травні 2018 року та в червні 2019 року, на підтвердження чого ОСОБА_1 додав до позовної заяви копії розписки ОСОБА_1 від 18.05.2018 року та розписки ОСОБА_1 від 25.06.2019 року.

Надаючи оцінку письмовим доказам, суд критично оцінює дані розписки, оскільки вони не відповідають критеріям встановленим для письмових доказів та не підтверджують факт переривання перебігу строку позовної давності, з огляду на подане нижче:

Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Стаття 79 ЦПК України визначає, що достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Відповідно до ч. 2, 6 ст. 95 ЦПК України письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього.

Якщо подано копію (електронну копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу. Якщо оригінал письмового доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги.

В матеріалах справи містяться лише звичайні ксерокопії розписки ОСОБА_1 від 18.05.2018 року та розписки ОСОБА_1 від 25.06.2019 року, які не засвідчені належним чином. На питання про наявність оригіналу даних розписок, представник позивача повідомив суду, що таких оригіналів у позивача не має, оскільки він передав їх ОСОБА_3 .

Відповідно до ч. 7 ст. 81 ЦПК України суд позбавлений можливості збирати докази з власної ініціативи, а тому суд не бере до уваги копії вказаних розписок, оскільки вони не засвідчені належним чином, а можливості перевірити відповідність наданих копій оригіналам у суду не було.

З огляду на викладене суд приходить до висновку, що хоча позовна вимога ОСОБА_1 про стягнення з ОСОБА_2 на його користь заборгованості за договором позики від 26.08.2014 року в розмірі 221976,00 гривень, є обґрунтованою, в її задоволенні слід відмовити з огляду на пропуск позивачем строку позовної давності, про що було заявлено представником відповідача.

Що стосується позовної вимоги про стягнення відсотків за користування позикою за три роки в сумі 19978,00 гривень, то суд вважає, що дана позовна вимога є необґрунтованою та задоволенню не підлягає з наступних підстав:

Відповідно до ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Договір позики вважається безпроцентним, якщо: він укладений між фізичними особами на суму, яка не перевищує п`ятдесятикратного розміру неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, і не пов`язаний із здійсненням підприємницької діяльності хоча б однією із сторін; позичальникові передані речі, визначені родовими ознаками.

Умовами договору позики, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , у вигляді розписки від 26.08.2014 року, сплата відсотків за користування позикою передбачена не була.

Крім того, даний договір було укладено між фізичними особами громадянами та він не пов`язаний із здійсненням підприємницької діяльності хоча б однією із сторін договору, а тому, в розумінні ч. 2 ст. 1048 ЦК України є безпроцентним.

Розраховуючи розмір відсотків позивач на конкретизує за який період ним нараховані відсотки та застосовує для розрахунку ставку в 3%, хоча така ставка самими договором не встановлювалась, а відповідно до положень ч. 1 ст. 1048 ЦК України якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України, розмір якої станом на день подання позову становив 6%.

Таким чином, позивачем не доведено підстав для нарахування відсотків за спірним договором позики, не конкретизовано строк за який нараховано відсотки та не обґрунтовано доцільність та законність застосування до даного розрахунку ставки у 3% річних, а не іншої ставки.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 12, 13, 89, 141 259, 223, 263-265, 273, 280-284, 289 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики відмовити.

Судові витрати залишити за позивачем.

Апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. В разі проголошення вступної та резолютивної частини, в той же строк з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 15.12.2021року.

ОСОБА_1 , АДРЕСА_1 , ІПН НОМЕР_1 .

ОСОБА_2 , АДРЕСА_2 .

Суддя: