Справа № 766/8275/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 лютого 2021 року м.Херсон

Херсонський міський суд Херсонської області у складі:

головуючого Єпішина Ю.М.,

секретар судового засідання Крайнюк А.В.,

за участі: представників позивача Верещак А.В. , Суптелі А.В.

представника відповідача адвоката Руденко М.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м.Херсоні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом Управління Служби безпеки України в Херсонській області до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , про визнання осіб такими, що втратили право користування квартирою, виселення та зняття з реєстраційного обліку,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду із позовом до відповідачів, про визнання осіб такими, що втратили право користування квартирою, виселення та зняття з реєстраційного обліку, в якій просить визнати відповідачів такими, що втратили право на проживання у службовій квартирі УСБУ в Херсонській області за адресою: АДРЕСА_1 ; - виселити відповідачів з службової квартири УСБУ в Херсонській області за адресою: АДРЕСА_1 ; - зняти відповідачів з реєстраційного обліку за адресою: АДРЕСА_1 та стягнути понесені позивачем судові витрати, а саме: судовий збір у сумі 2102,00 гривень, пропорційно з відповідачів.

Позовні вимоги обґрунтовані тими обставинами, що у період з 18.01.1995 року по 12.12.1998 року відповідач ОСОБА_3 проходив військову службу на різних посадах у відділі Урядового зв`язку в Херсонській області Головного управління урядового зв`язку СБ України. Під час проходження військової служби ОСОБА_3 був наданий службовий житловий будинок за адресою: АДРЕСА_2 . Рішенням відділу Урядового зв`язку від 02.02.1998 року надано згоду на приватизацію відповідачем ОСОБА_3 , службового житлового будинку за адресою: АДРЕСА_2 . У подальшому, на підставі заяви ОСОБА_3 від 02.03.1998 року та вказаного вище дозволу Відділу, виконавчим комітетом Чаплинської селищної ради народних депутатів Чаплинського району Херсонської області прийнято рішення №56 від 26.03.1998 року, відповідно якого ОСОБА_3 надано у приватну спільну власність будинок за адресою: АДРЕСА_2 . З 12.12.1998 року по 16.03.2005 року відповідач ОСОБА_3 , проходив військову службу у відділі Департаменту спеціальних телекомунікаційних систем та захисту інформації СБУ в Херсонській області. На підставі рішення №56 від 26.03.1998 року Каховським БТІ видане реєстраційне посвідчення від 08.04.1998 року, відповідно якого будинок за адресою: АДРЕСА_2 , зареєстрований за ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , та ОСОБА_5 08.04.1998 року, Чаплинською селищною радою народних депутатів Чаплинського району Херсонською радою на ім`я ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , та ОСОБА_5 , видано свідоцтво про право власності на будинок за адресою: АДРЕСА_2 , відповідно якого вказаний будинок належить зазначеним особам на праві приватної власності в рівних долях. Після переведення у 2002 році для проходження подальшої військової служби з смт.Чаплинка Херсонської області в м. Херсон, ОСОБА_3 подав на ім`я начальника відділу Департаменту спеціальних телекомунікаційних систем та захисту інформації в Херсонській області рапорт від 16.05.2002 року про забезпечення його та його сім`ю службовим житлом. Наказом начальника відділу ДСТСЗІ № 10 від 03.06.2002 ОСОБА_3 та його сім`ї у складі 3-х осіб, надано службове житло за адресою: АДРЕСА_1 . Даний наказ у подальшому було затверджено рішенням виконавчого комітету Херсонської міської ради від 20.06.2002 року № 179. При цьому, вказане службове житло надано ОСОБА_3 відповідно до положень ст. 121 Житлового кодексу УРСР, за рішенням начальника відділу ДСТСЗІ, без його зарахування на облік громадян, які потребують поліпшення житлових умов. На виконання рішення виконавчого комітету Херсонської міської ради від 20.06.2002 року № 179 ОСОБА_3 02.07.2002 року виданий ордер на службове жиле приміщення за адресою: АДРЕСА_1 . За результатом розгляду клопотання відділу ДСТСЗІ від 06.05.2005 року, рішенням виконавчого комітету Херсонської міської ради від 17.05.2005 року № 234, службова квартира за адресою: АДРЕСА_1 , у зв`язку з веденням спільного квартирного обліку, закріплена за Управлінням СБ України в Херсонській області. Після закріплення службової квартири за адресою: АДРЕСА_1 , ОСОБА_3 на квартирний облік осіб, які потребують поліпшення житлових умов, зарахований не був. Причиною відмови у зарахуванні ОСОБА_3 , на такий облік було те, що під час проходження військової служби він разам з родиною мешкав в будинку АДРЕСА_2 , а при переведені до м. Херсона у 2002 році йому та членам його родини була надана службова квартира АДРЕСА_1 . Враховуючи те, що з 16.03.2005 року ОСОБА_3 припинив службові відносини з відділом ДСТСЗІ, а також те, що 17.05.2005 року, вже після звільнення відповідача службова квартира за адресою: АДРЕСА_1 передана відділом ДСТСЗІ до УСБУ в Херсонській області, та на квартирний облік Управління ОСОБА_3 не був зарахований, відповідачі втратили право на проживання у службовій квартирі УСБУ в Херсонській області. У зв`язку з припиненням трудових відносин з УСБУ в Херсонській області ОСОБА_3 разом з своєю сім`єю протиправно не звільнили займане службове житло та по теперішній час продовжують безпідставно його займати. На нього не поширюються пільги, передбачені ст. 125 ЖК УРСР, оскільки: він не є особою з інвалідністю; у квартирі разом з ним не проживають малолітні та неповнолітні особи; службова квартира надавалась позивачу відділом ДСТСЗІ, а не УСБУ в Херсонській області, на обліку у якого дана квартира перебуває на даний час; він не є пенсіонером по старості. Відповідач у подальшому не набуде жодних прав на приватизацію вказаної службової квартири, оскільки таке своє право він витратив при приватизації будинку за адресою: АДРЕСА_2 , який перебував у спільній власності його та членів його сім`ї, та яким вони розпорядились на власний розсуд, а саме: подарували своїй дочці ОСОБА_7 . Позивач неодноразово звертався до відповідача ОСОБА_3 , з проханнями про звільнення службового житла за адресою: АДРЕСА_1 , однак жодної відповіді від відповідача на вказані листи на адресу позивача не надходили. Позивачем зазначено, що відповідач ОСОБА_3 на час отримання вказаної службової квартири, та на момент подання позивної заяви не знаходиться і не знаходився у будь-яких трудових відносинах з УСБУ в Херсонській області.

Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 30.06.2020 року відкрито провадження у справі, в порядку спрощеного позовного провадження та призначено судове засідання по справі.

Представником відповідача 23.11.2020 року подано відзив на позовну заяву, яким заперечував проти його задоволення, посилаючись на його необґрунтованість. (а.с. 69-70).

03.02.2021 року позивачем надано письмові пояснення по справі (а.с. 85-87).

08.02.2021 року представником відповідача надано письмові пояснення по справі (а.с. 88-89).

Представники позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримали у повному обсязі, просили позов задовольнити, надали пояснення які за своєю суттю, аналогічні тим, що викладені у наданому до суду позові.

Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти задоволення позову.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України).

Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені (ст. 3 ЦПК України).

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України).

Згідно принципу диспозитивності суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст. 13 ЦПК України).

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України).

Судом встановлено, що спірна квартира є службовою, та 17.05.2005 року передана відділом ДСТСЗІ до УСБУ в Херсонській області, та правовідносини, що виникають у зв`язку з наймом житла, що перебуває у державній або комунальній власності, регулюється Житловим кодексом та іншими актами житлового законодавства (ч. 1 ст. 3 ЖК України).

Згідно Довідки №71/22/68-3047 від 21.05.2020 року, відповідач ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проходив військову службу у підрозділах Служби безпеки України з 18.01.1995 року по 16.03.2005 року. Звільнений з військової служби за підпунктом "а" пункту 65, підпунктом "б" пункту 67 (за станом здоров`я - непридатний до військової служби в мирний час, обмежено придатний у воєнний час) Положення про проходження військової служби за контрактом та кадрової військової служби у Службі безпеки України, у запас СБ України. (а.с. 11).

Згідно листа відділу урядового зв`язку УСБУ в Херсонській області, відділ надав згоду щодо приватизації відповідачем ОСОБА_3 і його сім`ї будинку АДРЕСА_2 , земельною ділянкою площею 0,15га., розташованого по АДРЕСА_2 . (а.с.12).

На підставі рішення №56 від 26.03.1998 року, Каховським БТІ видане реєстраційне посвідчення від 08.04.1998 року (запис в реєстровій книзі №2992/15), відповідно до якого будинок за адресою: АДРЕСА_2 , зареєстрований за ОСОБА_3 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_5 . (а.с. 18).

08.04.1998 року, селищною радою народних депутатів Чаплинського району Херсонської області, видано свідоцтво про право власності на житло, а саме: будинок за адресою: АДРЕСА_2 , відповідно до якого зазначений будинок належить на праві приватної, спільної (сумісної або часткової) власності ОСОБА_3 та членам його сім`ї: ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , ОСОБА_5 в рівних долях. (а.с.19).

ОСОБА_3 та ОСОБА_10 , подарували ОСОБА_9 /2 частину житлового будинку, що знаходиться в АДРЕСА_2 , що підтверджується договором дарування частини будинку від 13.09.2004 року, посвідченого державним нотаріусом Чаплинської державної нотаріальної контори Херсонської області Заворотченко А.І. (а.с. 20).

Згідно Довідки КП "Каховське бюро технічної інвентаризації" від 23.04.2020 року, об`єкт нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_2 , належить на праві приватної часткової власності ОСОБА_9 , 1/4 частина та ОСОБА_5 , 1/4 частина. (а.с.22).

Порядок надання жилих приміщень у будинках житлового фонду місцевих Рад народних депутатів закріплено в ст. 51 ЖК УРСР, відповідно до якої жилі приміщення в будинках житлового фонду місцевих Рад народних депутатів надаються громадянам виконавчим комітетом районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів за участю громадської комісії з житлових питань, створюваної при виконавчому комітеті з депутатів Рад, представників громадських організацій, трудових колективів.

Відповідно до ст. 58 ЖК УРСР, на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення. Ордер може бути видано лише на вільне жиле приміщення.

Згідно зі ст. 61 ЖК УРСР, користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер.

Службові жилі приміщення за приписами ст. 118 ЖК УРСР, - призначаються для заселення громадянами, які у зв`язку з характером їх трудових відносин повинні проживати за місцем роботи або поблизу від нього. Жиле приміщення включається до числа службових рішенням виконавчого комітету районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів. Під службові жилі приміщення виділяються, як правило, окремі квартири.

Після переведення у 2002 році для проходження подальшої військової служби з смт.Чаплинка Херсонської області в м. Херсон, відповідач ОСОБА_3 подав на ім`я начальника відділу Департаменту спеціальних телекомунікаційних систем та захисту інформації в Херсонській області рапорт від 16.05.2002 року про забезпечення його та його сім`ю - ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , службовим житлом. (а.с.23).

Наказом начальника відділу ДСТСЗІ № 10 від 03.06.2002 ОСОБА_3 та його сім`ї (у складі 3-х осіб) надано службове житло за адресою: АДРЕСА_1 . Даний наказ у подальшому було затверджено рішенням виконавчого комітету Херсонської міської ради від 20.06.2002 року № 179. (а.с. 24).

На виконання рішення виконавчого комітету Херсонської міської ради від 20.06.2002 року №179 ОСОБА_3 та членам його сім`ї: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , 02.07.2002 року виданий ордер на службове жиле приміщення за адресою: АДРЕСА_1 . (а.с. 39).

За результатом розгляду клопотання відділу ДСТСЗІ від 06.05.2005 року, рішенням виконавчого комітету Херсонської міської ради від 17.05.2005 року № 234, службова квартира за адресою: АДРЕСА_1 , у зв`язку з веденням спільного квартирного обліку, закріплена за Управлінням СБ України в Херсонській області. (а.с. 24).

Згідно довідки Відділу реєстрації місця проживання фізичних осіб Херсонської міської ради від 11.03.2020 року №16-21/449, за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровані відповідачі ОСОБА_3 , ОСОБА_10 , ОСОБА_5 .

За змістом ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Порядок користування службовими жилими приміщеннями встановлюється законодавством Союзу РСР, цим Кодексом та іншими актами законодавства Української РСР (ст. 123 ЖК УРСР).

До користування службовими жилими приміщеннями застосовуються правила про договір найму жилого приміщення, крім правил, передбачених статтями 73 - 76, 79 - 83, 85, 90, частиною шостою статті 101, статтями 103 - 106 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 124 ЖК УРСР, робітники і службовці, що припинили трудові відносини з підприємством, установою, організацією, а також громадяни, які виключені з членів колгоспу або вийшли з колгоспу за власним бажанням, підлягають виселенню з службового жилого приміщення з усіма особами, які з ними проживають, без надання іншого жилого приміщення.

Згідно зі ст. 125 ЖК УРСР, без надання іншого жилого приміщення у випадках, зазначених у статті 124 цього Кодексу, не може бути виселено: осіб з інвалідністю внаслідок війни та інших осіб з інвалідністю з числа військовослужбовців, які стали особами з інвалідністю внаслідок поранення, контузії або каліцтва, що їх вони дістали при захисті СРСР чи при виконанні інших обов`язків військової служби, або внаслідок захворювання, зв`язаного з перебуванням на фронті; учасників Другої світової війни, які перебували у складі діючої армії; сім`ї військовослужбовців і партизанів, які загинули або пропали безвісти при захисті СРСР чи при виконанні інших обов`язків військової служби; сім`ї військовослужбовців; осіб з інвалідністю з числа осіб рядового і начальницького складу органів Міністерства внутрішніх справ СРСР, які стали особами з інвалідністю внаслідок поранення, контузії або каліцтва, що їх вони дістали при виконанні службових обов`язків; осіб, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації, що надали їм службове жиле приміщення, не менш як десять років; осіб, що звільнені з посади, у зв`язку з якою їм було надано жиле приміщення, але не припинили трудових відносин з підприємством, установою, організацією, які надали це приміщення; осіб, звільнених у зв`язку з ліквідацією підприємства, установи, організації або за скороченням чисельності чи штату працівників; пенсіонерів по старості, персональних пенсіонерів; членів сім`ї померлого працівника, якому було надано службове жиле приміщення; осіб з інвалідністю внаслідок нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання I і II груп, осіб з інвалідністю I і II груп з числа військовослужбовців і прирівняних до них осіб та осіб рядового і начальницького складу Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України.

У пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12 квітня 1985 року № 2 зазначено, що оскільки в силу статті 125 ЖК деякі категорії громадян, які проживають у службових жилих приміщеннях, не підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення, при розгляді справ про виселення зі службових жилих приміщень необхідно з`ясовувати, чи користуються відповідачі зазначеною пільгою. Зокрема, особи, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації, що надали їм жиле приміщення, не менше 10 років, користуються такою пільгою і в тому разі, коли цей стаж переривався.

Судом встановлено, що відповідач ОСОБА_3 проходив військову службу на різних посадах у підрозділах СБУ з 18.01.1995 року по 16.03.2005 року, про що свідчить Довідка №71/22/68-3047 від 21.05.2020 року. Таким чином його вислуга в СБУ становить більше десяти років. (а..с.11).

Згідно з п. 5.17 Інструкції про організацію забезпечення і надання військовослужбовцям Служби безпеки України та членам їх сімей житлових приміщень (затвердженої наказом Служби безпеки України 06.11.2017 року №792 та зареєстровано в Міністерстві юстиції України 26.11.2007 року за №1308/14575), зі службових житлових приміщень без надання іншого житлового приміщення не може бути виселено осіб, які мають вислугу або стаж роботи в СБУ не менш як десять років.

Статті 61-70 ЖК України передбачають і встановлюють порядок користування жилими приміщеннями в будинках державного і громадського житлового фонду.

Відповідно до ч. 2 ст. 123 ЖК України до користування службовими жилими приміщеннями застосовуються правила про договір найму жилого приміщення, зокрема правила, передбачені статтями 71,72 цьогоКодексу.

Згідно ч. 1ст. 71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.

Відповідно до ст. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Відповідно до акту обстеження житлових умов від 03.07.2018-04.07.2018 року, у зв`язку з проведенням службової перевірки, ОСОБА_3 , проживає за адресою: АДРЕСА_1 , членами комісії відвідано вказану квартиру 03.07.2018 року та 04.07.2018 року, мешканців за адресою не виявлено, на дзвінки в квартиру ніхто не відповідав. 05.07.2018 року, за мобільним номером телефону відбулась розмова з відповідачем ОСОБА_3 , з його слів на момент перевірки він знаходився в іншому місті, доглядав 87-річну матір.

Зазначений акт суд не може прийняти як доказ по справі, оскільки він не доводить факт того, що відповідачі не проживають за вказаною адресою, внаслідок чого втратили право користування жилим приміщенням , суд визнає його недопустимим доказом у справі та до уваги не приймає.

Доводи позивача про те, що на відповідача не поширюються положення ст.125 ЖК УРСР, суд оцінює критично, оскільки відповідач ОСОБА_3 , проходив військову службу на різних посадах в підрозділах СБУ з 18.01.1995 року по 16.03.2005 року. Таким чином його вислуга в СБУ становить більше десяти років, а тому суд дійшов висновку про те, що на останнього поширюються гарантії, передбачені ст.125 ЖК України і він не може бути виселений із службового житла без надання іншого жилого приміщення.

Відповідно до ч. 4 ст. 9 ЖК України, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Згідно із ч. 1 ст. 109 ЖК України, виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.

Крім того, суд вважає за необхідне звернути увагу на те, що згідно зі статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" та частиною четвертою статті 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Вирішуючи даний спір суд приймає до уваги зміст статті 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до якого кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під майном також розуміються майнові права.

Згідно статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.

ЄСПЛ неодноразово висловлювався щодо можливості виселення особи з житлового приміщення.

Так, у рішенні від 02.12.2010 у справі "Кривіцька та Кривіцький проти України" ("Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine", заява N 19009/04, § 41) ЄСПЛ вказав, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла.

Виселення особи із житла можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до житла передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену у пункті 2 статті 8 Конвенції та є необхідним у демократичному суспільстві. Відповідність останньому критерію визначається з урахуванням того, чи існує нагальна суспільна необхідність для застосування такого обмеження права на повагу до житла та чи буде втручання у це право пропорційним переслідуваній легітимній меті.

Неврахування національними судами принципу пропорційності у справах про виселення особи з житла є підставою для висновку про порушення стосовно такої особи статті 8 Конвенції (див., mutatis mutandis, рішення ЄСПЛ у справах "Дакус проти України" ("Dakus v. Ukraine") від 14 грудня 2017 року, заява N 19957/07; "Кривіцька та Кривіцький проти України" ("Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine") від 2 березня 2011 року, заява N 30856/03; "Садов`як проти України" ("Sadovyak v. Ukraine") від 17 травня 2018 року, заява N 17365/14).

Суд, даючи оцінку пропорційності виселення відповідачів із службового житла, враховує, що законне право на зайняття службового житла відповідачів не припинене, доводи сторони позивача об`єктивно не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи та є недоведеними належними та допустимими доказами.

Відповідно до ст.ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Згідно зі ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Відповідно до положень ч. 1, 3 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Окремо слід звернути увагу на те, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла, та стороною позивача не наведено суду будь-яких доказів необхідності виселення відповідачів зі спірної службової квартири та співмірності такого заходу із переслідуваною законною метою.

Відповідно до статті 7 Закону України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть.

Таким чином, як випливає із указаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду позбавлення права користування житловим приміщенням.

У зв`язку із цим, відповідно до статті 16 ЦК України вимоги про зняття особи з реєстрації за місцем проживання можливе лише при вирішенні спору про житлові права, тобто нерозривно пов`язане з поняттям «житлові права» (право власності на житлове приміщення, право користування житловим приміщенням, визнання особи такою, що втратила таке користування, виселення із займаного приміщення та інше).

Зазначене узгоджується з правовою позицією, викладеною Верховним Судом у постанові від 14.05.2020 року (справа № 336/1773/17, провадження № 61-5924св18)

Позовні вимоги в частині зняття відповідачів з реєстраційного обліку за спірною адресою задоволенню не підлягають, оскільки є похідними від вимог про визнання осіб такими, що втратили право користування квартирою та виселення, підстав для задоволення яких судом не встановлено.

Враховуючи викладене, оцінюючи надані по справі докази за своїм внутрішнім переконанням щодо їх належності, допустимості, достовірності, а також достатності і взаємності зв`язку у сукупності, а також приймаючи до уваги те, що стороною позивача в ході розгляду справи не доведено обґрунтованість позовних вимог, суд, розглядаючи даний спір в межах заявлених позовних вимог, вважає що вимоги позову не підлягають задоволенню в повному обсязі.

В порядку ст. 141 ЦПК України, судовий збір слід залишити за позивачем по фактично понесеному.

На підставі ст.ст. 4, 5, 12, 13, 76-81, 89, 137, 139, 141, 258, 259, 263- 265, 268 ЦПК України, 9, 109, 124, 125 ЖК УРСР, ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову Управління Служби безпеки України в Херсонській області до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , про визнання осіб такими, що втратили право користування квартирою, виселення та зняття з реєстраційного обліку - відмовити у повному обсязі.

Рішення може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції на протязі тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції до Херсонського апеляційного суду.

До початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга подається учасниками справи через Херсонський міський суд Херсонської області.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, строк подання апеляційної скарги обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому рішення суду не було вручено в день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому відповідного рішення суду.

Суддя Ю.М.Єпішин