Постанова

Іменем України

17 лютого 2021 року

м. Київ

справа № 760/19023/18

провадження № 61-4204св20

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Воробйової І. А., Коломієць Г. В., Лідовця Р. А., Черняк Ю. В. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - ОСОБА_3 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на ухвалу Голосіївського районного суду міста Києва від 13 вересня 2018 року у складі судді Новака А. В. та постанову Київського апеляційного суду від 03 лютого 2020 року у складі колегії суддів: Соколової В. В., Андрієнко А. М., Поліщук Н. В., та касаційну скаргу ОСОБА_2 на заочне рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 04 жовтня 2019 року у складі судді Шкірая М. І. та постанову Київського апеляційного суду від 05 серпня 2020 року у складі колегії суддів: Яворського М. А., Кашперської Т. Ц., Фінагеєва В. О.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У липні 2018 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа - ОСОБА_3 , про стягнення заборгованості за договором позики.

Позовну заяву мотивовано тим, що 25 червня 2012 року між нею та ОСОБА_2 було укладено письмовий договір позики, згідно з умовами якого вона передала, а відповідач отримала грошові кошти в сумі 60 000,00 дол. США терміном на 5 років зі сплатою 8 % річних за користування кредитом, що складає 5 400,00 дол. США з щомісячною виплатою процентів в сумі 450,00 дол. США. При цьому сторонами було погоджено, що кошти за договором отримує ОСОБА_3 .

Вказувала, що у строк, визначений договором, ОСОБА_2 не повернула отримані у позику кошти та сплатила лише частину суми відсотків: у період з 25 липня 2012 року до 25 грудня 2015 року було сплачено проценти в сумі 18 900,00 дол. США, з 01 червня 2017 року до 25 серпня 2017 року - 1 200,00 дол. США, а всього - 20 100,00 дол. США.

При цьому у період з 01 січня 2016 року до 31 травня 2017 року ОСОБА_2 не сплачувала відсотки, а тому сума заборгованості за цей період складає 7 650,00 дол. США.

За період з 01 вересня 2017 року до 16 липня 2018 року відповідач не сплачувала відсотки за договором та позику в розмірі 60 000,00 дол. США не повернула, тому ОСОБА_4 просила стягнути із ОСОБА_2 на свою користь 1 570 417,50 грн, що станом на 26 червня 2018 року еквівалентно 60 000,00 дол. США, та 333 713,70 грн заборгованості за відсотками, виходячи із розміру відсотків 8% за період з 01 січня 2016 року до 16 липня 2018 року, що еквівалентно 12 750,00 дол. США.

Ураховуючи наведене, ОСОБА_4 просила суд стягнути з ОСОБА_2 на її користь неповернуту суму позики у розмірі 1 904 131,20 грн та судові витрати.

Одночасно з пред`явленням позову ОСОБА_4 просила суд забезпечити позов шляхом накладення арешту на майно, яке належить ОСОБА_2 на праві приватної власності, зокрема, земельну ділянку, загальною площею 1,4869 га, кадастровий номер :04:000:0167, розташовану на території Полтв`янської сільської ради Буського району Львівської області, земельну ділянку, загальною площею 0,5137 га, кадастровий номер :04:000:0167, розташовану на території Полтв`янської сільської ради Буського району Львівської області, та садовий будинок АДРЕСА_1 .

Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 13 вересня 2018 року, залишеною без змін постановою Київського апеляційного суду від 03 лютого 2020 року, заяву ОСОБА_4 про забезпечення позову задоволено.

Вжито заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно, яке належить ОСОБА_2 на праві приватної власності, зокрема, земельну ділянку, загальною площею 1,4869 га, кадастровий номер :04:000:0167, розташовану на території Полтв`янської сільської ради Буського району Львівської області, земельну ділянку, загальною площею 0,5137 га, кадастровий номер :04:000:0167, розташовану на території Полтв`янської сільської ради Буського району Львівської області, та садовий будинок АДРЕСА_1 .

Ухвалу суду першої інстанції та постанову апеляційного суду мотивовано тим, що, враховуючи докази, надані представником позивача на підтвердження позовних вимог, інші докази у їх сукупності, встановивши, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання або утруднення виконання рішення суду у разі задоволення позову, з`ясувавши відповідність і співмірність способу забезпечення позову позовним вимогам, який просить застосувати позивач в порядку забезпечення заявленого позову, суди, керуючись статтями 149, 150 ЦПК України і пунктом 4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», встановили наявність правових підстав для вжиття заходів забезпечення позову.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції, задовольняючи заяву про забезпечення позову, не вирішив питання зустрічного забезпечення позову, апеляційний суд визнав необґрунтованими.

Заочним рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 04 жовтня 2019 року позов ОСОБА_4 задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 суму позики у розмірі 1 570 417,50 грн, 8 % річних у розмірі 333 713,70 грн, а всього 1 904 131,20 грн.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивач у встановленому процесуальним законодавством України порядку довела обґрунтованість своїх вимог та відповідність їх положенням статей 549-552, 625, 1046, 1048, 1050 ЦК України, а відповідачем вказані доводи належними та допустимими доказами не спростовані.

Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 05 березня 2020 року у задоволенні заяви ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення відмовлено.

Ухвалу мотивовано тим, що відповідач судом повідомлялася про дату, час і місце судового розгляду за встановленою судом адресою місця реєстрації, а саме: АДРЕСА_2 . У заяві про перегляд заочного рішення ОСОБА_2 зазначила, що на момент пред`явлення позову та розгляду справи судом фактично проживала за адресою: АДРЕСА_1 . Таким чином, відповідач не з`явилася в судове засідання та не повідомила про причини неявки, а також не подала відзив на позовну заяву з поважних причин.

Суд вважав, що докази, на які посилається заявник у заяві про перегляд заочного рішення, не мають істотного значення для вирішення справи, оскільки вони не спростовують встановлені судом обставини у справі.

Постановою Київського апеляційного суду від 05 серпня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково, заочне рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 04 жовтня 2019 року скасовано, позов ОСОБА_4 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 неповернуту суму боргу в розмірі 1 573 800,00 грн, відсотки за користування кредитом у розмірі 102 297,00 грн та 3 % річних за прострочення виконання зобов`язань у розмірі 153 879,61 грн, а всього 1 829 976,61 грн.

У іншій частині позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Постанову апеляційного суду мотивовано тим, що наявним у матеріалах справи письмовим договором позики від 25 червня 2012 року підтверджується укладення сторонами договору позики відповідно до статті 1046 ЦК України, отримання відповідачем коштів в розмірі 60 000,00 дол. США та, відповідно, виникнення у відповідача зобов`язання щодо повернення вказаних коштів у строки, визначені договором.

Укладаючи договір позики 25 червня 2012 року, сторони визначили право позикодавця на отримання від позичальника відсотків за користування кредитом в розмірі 8 %. Тобто, виходячи із розміру позики, розмір відсотків повинен становити 4 800,00 дол. США на рік, або 400,00 дол. США на місяць. Викладаючи умови договору щодо сплати відсотків за користування позикою, сторони допустили арифметичну помилку та замість 4 800,00 дол. США річних зазначили 5 400,00 дол. США, що становить не 8 %, а 9 %.

Тому позивач мала право на отримання протягом строку дії договору відсотків за 5 років користування позиченими коштами у розмірі 24 000 дол. США.

Позивачем визнано факт сплати відповідачкою протягом дії договору відсотків у розмірі 20 100,00 дол. США та на підтвердження цього надані відповідні письмові докази, а тому позовні вимоги є частково обґрунтованими щодо стягнення заборгованості за відсотками в розмірі 3 900,00 дол. США (24 000-20 100).

З врахуванням правової позиції, викладеної Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18), позивач має право на нарахування 3% відсотків річних у валюті позики.

Оскільки станом на 25 червня 2015 року розмір невиконаного зобов`язання складав 63 900,00 дол. США, то позивач мала право на отримання від ОСОБА_5 3 % річних до дати подання позову до суду 16 липня 2018 року, що становить 5 866,55 дол. США.

Короткий зміст вимог касаційних скарг та їх доводів

29 лютого 2020 року ОСОБА_2 звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою на ухвалу Голосіївського районного суду міста Києва від 13 вересня 2018 року та постанову Київського апеляційного суду від 03 лютого 2020 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати оскаржувані судові рішення і ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні заяви про забезпечення позову.

Касаційну скаргу мотивовано тим, що суди попередніх інстанцій допустили порушення вимог статей 151, 153, 154 ЦПК України, що спричинило незаконне застосування заходів забезпечення позову у справі без одночасного застосування заходів зустрічного забезпечення, яке у визначених законом випадках є процесуальним обов`язком суду, а не правом.

Суди не врахували, що в матеріалах справи відсутні відомості про постійне місце проживання громадянки Ізраїлю ОСОБА_4 на території України, а також того, що їй належить майно, що знаходиться на території України, в розмірі, достатньому для відшкодування можливих збитків відповідача.

25 серпня 2020 року ОСОБА_2 звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою на заочне рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 04 жовтня 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 05 серпня 2020 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати оскаржувані судові рішення і ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Касаційну скаргу мотивовано тим, що суди першої та апеляційної інстанцій застосували норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14, від 11 листопада 2015 року у справі №6-1967цс15 та постановах Верховного Суду від 06 лютого 2019 року у справі № 175/4753/15-ц (провадження № 61-8449св18), від 20 лютого 2019 року у справі № 629/5364/13-ц (провадження № 61-22477св18), від 26 лютого 2020 року у справі № 205/5292/15-ц (провадження № 61-3741св19), від 01 квітня 2020 року у справі № 621/2725/17 (провадження

№ 61-1990св19), від 03 квітня 2020 року у справі № 561/910/18 (провадження № 61-13992св19), від 21 травня 2020 року у справі № 756/11048/18 (провадження № 61-11719св19) (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Договір позики не містить відомостей про час та місце передачі коштів, а також самого факту передачі коштів, зміст цього договору та додатка № 1 до нього не вказують на дійсність намірів сторін щодо виникнення між ними відносин позики, спірний договір не підписано сторонами, за змістом договору позики грошові кошти отримав ОСОБА_3 , що в сукупності суперечить вимогам статті 1046 ЦК України.

Апеляційний суд безпідставно застосував до спірних правовідносин положення статті 625 ЦК України, позивач зазначеною нормою позовні вимоги не обґрунтовувала. Крім того, апеляційний суд неправильно розподілив судові витрати у справі.

Короткий зміст позиції інших учасників справи

У відзиві на касаційну скаргу ОСОБА_2 на ухвалу Голосіївського районного суду міста Києва від 13 вересня 2018 року та постанову Київського апеляційного суду від 03 лютого 2020 року представник ОСОБА_4 адвокат Мороз Я. С. заперечувала проти доводів ОСОБА_2 , а оскаржувані судові рішення вважала законними та обґрунтованими.

У відзивах на касаційні скарги ОСОБА_2 на заочне рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 04 жовтня 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 05 серпня 2020 року представник ОСОБА_4 адвокат Мороз Я. С., а також представник ОСОБА_6 адвокат Панченко К. А., просили залишити постанову Київського апеляційного суду від 05 серпня 2020 року без змін.

Надходження касаційних скарг до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 25 березня 2020 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_2 на ухвалу Голосіївського районного суду міста Києва від 13 вересня 2018 року та постанову Київського апеляційного суду від 03 лютого 2020 року і витребувано із суду першої інстанції цивільну справу № 760/19023/18.

Ухвалою Верховного Суду від 15 вересня 2020 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_2 на заочне рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 04 жовтня 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 05 серпня 2020 року.

Ухвалою Верховного Суду від 27 січня 2021 року справу призначено до судового розгляду.

Фактичні обставини, встановлені судами

25 червня 2012 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 укладено договір позики, за умовами якого ОСОБА_4 передала, а ОСОБА_2 отримала грошові кошти в розмірі 60 000,00 дол. США строком на 5 років.

Умовами договору позики встановлено, що за користування грошовими коштами ОСОБА_2 сплачуватиме 8 % річних. При цьому визначено щомісячний фіксований розмір відсотків - 450,00 дол. США та річний еквівалент у розмірі 5 400,00 дол.

Вказаний договір оформлений у письмовій формі та містить підписи ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , а також підписи ОСОБА_3 та ОСОБА_8 як гарантів.

Суди також встановили, що ОСОБА_2 взяті на себе зобов`язання в частині сплати коштів за користування позикою виконала частково, сплативши в період з 25 липня 2012 року до 25 грудня 2015 року проценти в сумі 18 900,00 дол. США, з 01 червня 2017 року до 25 серпня 2017 року - 1 200,00 дол. США, а всього сплачено 20 100,00 дол. США. Частину відсотків за користування позикою та саму позику у розмірі 60 000,00 дол. США у строки, визначені договором, ОСОБА_2 не повернула.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року № 460-IХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».

Відповідно до частини третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частинами першою та другою статті 400 ЦПК України визначено, що переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційні скарги підлягають частковому задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, і застосовані норми права

Відповідно до частин першої, другої, четвертої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального і процесуального права в межах доводів та вимог касаційних скарг, колегія суддів дійшла таких висновків.

Щодо вирішення справи по суті

Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (стаття 1047 ЦК України).

Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.

Саме такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові

від 16 січня 2019 року за наслідками розгляду цивільної справи

№ 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18).

У разі пред`явлення позову про стягнення боргу за позикою кредитор повинен підтвердити своє право вимагати від боржника виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України, суд повинен установити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умови.

Такі правові висновки про застосування статей 1046, 1047 ЦК України викладені в постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14 та від 13 грудня 2017 року у справі № 6-996цс17 та постановах Верховного Суду від 25 березня 2020 року у справі № 569/1646/14-ц (провадження

№ 61-5020св18) та від 14 квітня 2020 року у справі № 628/3909/15 (провадження № 61-42915св18).

Договір позики вважається укладеним з моменту передання грошей або речей, у разі відсутності цієї істотної умови, договір вважається неукладеним. Сам по собі факт підписання сторонами тексту договору, без передачі грошей або речей, не породжує у майбутнього позичальника обов`язку повернути обумовлену угодою суму грошей або кількість визначених родовими ознаками речей.

Таким чином, факт отримання позичальником грошових коштів, момент їх отримання (як певний проміжок часу) є обов`язковою та істотною умовою договору позики, яку повинен встановити суд в справах цієї категорії.

При встановленні факту неотримання позичальником грошей або речей від позикодавця договір позики вважається неукладеним.

Такий правовий висновок викладений в постановах Верховного Суду від 20 лютого 2019 року у справі № 629/5364/13-ц (провадження

№ 61-22477св18), від 26 лютого 2020 року у справі № 205/5292/15-ц (провадження № 61-3741св19).

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, апеляційний суд погодився з його висновком про наявність між сторонами позикових відносин за договором позики від 25 червня 2012 року, який підтверджує як факт отримання ОСОБА_2 як боржником коштів за договором позики у розмірі 60 000,00 дол. США, так і зобов`язання повернути ці кошти разом із нарахованими відсотками саме нею. Оскільки у визначений у договорі строк (5 років з моменту надання позики) кошти позивачу повернуті не були, суди вважали, що у позивача були підстави для звернення до суду з цим позовом.

Колегія суддів вважає, що апеляційний суд передчасно погодився з таким висновком суду першої інстанції, не встановивши справжню правову природу укладеного між сторонами договору.

Предметом позову у цій справі є вимога про стягнення заборгованості за договором позики, укладеним між громадянкою Ізраїлю ОСОБА_4 та ОСОБА_2 . У договорі позики, перед викладенням його умов, зазначено «г. Ашдод, Держава Ізраїль, 25 червня 2012 рік» та «м. Київ, держава Україна, 25 червня 2012 рік».

З матеріалів справи відомо, що інтереси ОСОБА_4 у справі представлені адвокатським об`єднанням «Міллер», позивач особисто участі у розгляді справи у судах першої та апеляційної інстанцій не брала.

На наслідками розгляду справи судом першої інстанції ухвалено заочне рішення.

Згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Створення рівних можливостей учасникам процесу у доступі до суду та до реалізації і захисту їх прав є частиною гарантій справедливого правосуддя, зокрема принципів рівності та змагальності сторін.

Відповідач, який не був належним чином (згідно з вимогами процесуального закону) повідомлений про час і місце розгляду справи у суді першої інстанції, не має рівних з позивачем можливостей подання доказів, їх дослідження та доведення перед цим судом їх переконливості, а також не може нарівні з позивачем довести у суді першої інстанції ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх заперечень.

Зазначений висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року № 200/11343/14-ц (провадження № 14-59цс18).

У вказаній постанові Велика Палата Верховного Суду вказала про можливість вирішення апеляційним судом заяви відповідача про застосування строку позовної давності, оскільки відповідач не міг скористатись правом на подання цієї заяви до суду першої інстанції у зв`язку з ухваленням у справі заочного рішення.

За змістом частини першої статті 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов:

1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання;

2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин;

3) відповідач не подав відзив;

4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

У матеріалах цієї справи міститься повістка про виклик до суду в цивільній справі № 760/19023/18 від 28 вересня 2018 року, адресована ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 ), відповідно до якої розгляд справи у суді першої інстанції призначено на 14 листопада 2018 року.

Відомості про направлення відповідачу та отримання нею указаної повістки у матеріалах справи відсутні.

Відповідно до повістки про виклик до суду в цивільній справі № 760/19023/18 від 26 квітня 2019 року, адресованої ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 ), розгляд справи у суді першої інстанції призначено на 24 вересня 2019 року.

Згідно з рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення судову повістку від 26 квітня 2019 року, адресовану ОСОБА_2 , повернуто до суду у зв`язку із закінченням встановленого строку зберігання.

Відповідно до частини шостої статті 128 ЦПК України судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається на офіційну електронну адресу відповідного учасника справи, у випадку наявності у нього офіційної електронної адреси або разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення у випадку, якщо така адреса відсутня, або через кур`єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі

і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У пунктах 47, 48 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня

2018 року у справі № 752/11896/17-ц (провадження № 14-507цс18) вказано, що «приписи ЦПК України як на момент ухвалення заочного рішення, так і на момент розгляду справи Великою Палатою Верховного Суду не дозволяють дійти висновку, що повернення повістки про виклик до суду з вказівкою причини повернення «за закінченням терміну зберігання» є доказом належного інформування відповідача про час і місце розгляду справи. Окрім того, за змістом висновків Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду повернення повістки про виклик до суду з вказівкою причини повернення «за закінченням терміну зберігання» не свідчить про відмову сторони від одержання повістки чи про її незнаходження за адресою, повідомленою суду» (пункт 31 постанови від 20 червня 2018 року у справі № 127/2871/16-ц)».

Європейський суд з прав людини вказав, що принцип рівності сторін - один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду - передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом (GUREPKA v. UKRAINE (No. 2), № 38789/04, § 23, ЄСПЛ, від 08 квітня 2010 року).

Право на публічний розгляд, передбачене пунктом 1 статті 6 Конвенції, має на увазі право на «усне слухання». Право на публічний судовий розгляд становить фундаментальний принцип. Право на публічний розгляд було б позбавлене смислу, якщо сторона в справі не була повідомлена про слухання таким чином, щоб мати можливість брати участь в ньому, якщо вона вирішила здійснити своє право на явку до суду, встановлене національним законом. В інтересах здійснення правосуддя сторона спору повинна бути викликана в суд таким чином, щоб знати не тільки про дату і місце проведення засідання, але й мати достатньо часу, щоб встигнути підготуватися до справи (TRUDOV v. RUSSIA, № 43330/09, § 25, 27, ЄСПЛ, від 13 грудня 2011 року).

Апеляційний суд на зазначене уваги не звернув, не врахував, що матеріали справи не містять відомостей про належне повідомлення відповідача про розгляд справи у суді першої інстанції, у зв`язку з чим вона не мала рівних з позивачем можливостей подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості, а також не могла нарівні з позивачем довести у суді першої інстанції ті обставини, на які посилається як на підставу своїх заперечень, зокрема у апеляційній скарзі.

Посилаючись на зазначені обставини, ОСОБА_2 вказувала про необхідність витребування у позивача та дослідження доказів, зокрема, оригіналу договору позики, призначення у справі судової почеркознавчої експертизи, про що надала апеляційному суду відповідні клопотання.

Зазначені клопотання апеляційний суд залишив без уваги.

Відповідач ОСОБА_2 у апеляційній та касаційній скаргах заперечувала проти можливості укладення 25 червня 2012 року договору позики з громадянкою Ізраїлю ОСОБА_4 , оскільки сторони фактично ніколи не зустрічались, текст договору свідчить про неодночасне його підписання сторонами та без конкретизації місця його укладення, що вказує на необхідність встановлення обставин укладення договору та дослідження його істотних умов, зокрема, факту та моменту передачі речі за договором, наявність у сторін намірів щодо отримання грошових коштів третьою особою, належність підписів сторонам договору, враховуючи, що матеріали справи не містять оригіналу договору позики, тощо.

Враховуючи відсутність у матеріалах справи оригіналу договору позики, заперечення відповідача щодо отримання від позивача у борг будь-яких грошових коштів, а також вчинення відповідачем процесуальних дій з метою встановлення фактичних обставин справи, які мають значення для її вирішення, колегія суддів вважає, що апеляційний суд повинен надати оцінку доводам апеляційної скарги відповідача щодо заперечення укладення між сторонами договору позики та поданим сторонами доказам в обґрунтування своїх вимог та заперечень, як в цілому, так і кожному доказу окремо.

Зазначаючи про неможливість нарахування та стягнення відсотків за користування позикою, нарахованих після закінчення строку дії договору позики, та ухвалюючи в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні вказаних вимог, суд апеляційної інстанції водночас дійшов висновку про те, що у такому випадку у межах розгляду цього спору на користь кредитора підлягають стягненню 3 % річних відповідно до частини другої статті 625 ЦК України.

Такий висновок апеляційного суду є неправильним.

Відповідно до правових висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14?10цс18), від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13 (провадження № 14-154цс18), від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18), право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку, припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені нормою частини другої статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Отже, кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, а не у вигляді стягнення процентів, нарахованих після закінчення строку дії договору позики.

Водночас, стягуючи з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 , крім неповернутої суми боргу в розмірі 1 573 800,00 грн та відсотків за користування кредитом у розмірі 102 297,00 грн, також 3 % річних за прострочення виконання зобов`язань у розмірі 153 879,61 грн, суд апеляційної інстанції вийшов за межі доводів як апеляційної скарги ОСОБА_2 , так і позовних вимог ОСОБА_10 .

Статтею 12 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін і кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частина четверта статті 12 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

В силу принципу диспозитивності цивільного судочинства саме суб'єкт цивільного правовідношення, права якого порушені чи оспорюються, визначає спосіб захисту і предмет позову.

Предметом позову у цій справі є вимога про стягнення заборгованості за договором позики та несплачених відсотків за користування грошовими коштами.

Позовних вимог про стягнення 3 % річних за прострочення виконання зобов`язання у розмірі 153 879,61 грн ОСОБА_4 не заявляла, а тому суд апеляційної інстанції не вправі був вирішувати питання настання для ОСОБА_2 наслідків прострочення виконання грошового зобов`язання у межах цієї справи.

Враховуючи неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права, яке полягає у помилковому застосуванні до спірних правовідносин положень частини другої статті 625 ЦК України, та порушення норм процесуального права, колегія суддів не вважає постанову Київського апеляційного суду від 05 серпня 2020 року законною та обґрунтованою.

Щодо вирішення питання про забезпечення позову та зустрічне забезпечення

Відповідно до частини першої та другої статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Згідно з пунктами 1 та 4 частиною першою статті 150 ЦПК України позов забезпечується накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов`язання.

Відповідно до частин першої статті 154 ЦПК України суд може вимагати від особи, яка звернулася із заявою про забезпечення позову, забезпечити відшкодування збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову (зустрічне забезпечення).

Зазначена норма ЦПК узгоджується зі змістом Принципу 8 Принципів попередніх і забезпечувальних заходів в міжнародному цивільному процесі, прийнятих Асоціацією міжнародного права у 1996 році: суд повинен мати повноваження вимагати від позивача гарантії відшкодування збитків відповідачу чи третій стороні, які можуть виникнути в результаті відмови у позові. При вирішенні питання про гарантії суд повинен враховувати можливості позивача відповісти на вимогу про відшкодування збитків.

Таким чином, метою зустрічного забезпечення є забезпечення відшкодування збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову. На відміну від забезпечення позову, метою якого є захист інтересів позивача, зустрічне забезпечення направлено, перш за все, на захист інтересів відповідача. Крім того, фактично цей інститут права зберігає існуючий status quo між сторонами до ухвалення рішення суду по суті спору.

Виходячи із системного тлумачення норм частин першої і третьої статті 154 ЦПК України, реалізація заходів зустрічного забезпечення є правом суду, а не його обов`язком, за винятком випадків, передбачених частиною третьою статті 154 ЦПК України, в якій зазначено, що суд зобов`язаний застосовувати зустрічне забезпечення, якщо позивач не має зареєстрованого в установленому законом порядку місця проживання (перебування) чи місцезнаходження на території України та майна, що знаходиться на території України, в розмірі, достатньому для відшкодування можливих збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову, у випадку відмови у позові; або суду надані докази того, що майновий стан позивача або його дії щодо відчуження майна чи інші дії можуть ускладнити або зробити неможливим виконання рішення суду про відшкодування збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову, у випадку відмови у позові.

Оскільки вжиття заходів зустрічного забезпечення за загальним правилом має диспозитивний характер, то при вирішенні питання про їх застосування суд повинен оцінити необхідність зустрічного забезпечення та з`ясувати спроможність позивача компенсувати відповідачу у майбутньому можливі збитки, пов`язані із забезпеченням позову.

Відповідно до частини четвертої статті 154 ЦПК України зустрічне забезпечення, як правило, здійснюється шляхом внесення на депозитний рахунок суду грошових коштів у розмірі, визначеному судом. Якщо позивач з поважних причин не має можливості внести відповідну суму, зустрічне забезпечення також може бути здійснено шляхом: надання гарантії банку, поруки або іншого фінансового забезпечення на визначену судом суму та від погодженої судом особи, щодо фінансової спроможності якої суд не має сумнівів; вчинення інших визначених судом дій для усунення потенційних збитків та інших ризиків відповідача, пов`язаних із забезпеченням позову.

При цьому положення статті 154 ЦПК України не містять прямої вказівки на необхідність вжиття судом заходів зустрічного забезпечення у розмірі ціни позову.

Розмір зустрічного забезпечення визначається судом з урахуванням обставин справи. Заходи зустрічного забезпечення позову мають бути співмірними із заходами забезпечення позову, застосованими судом, та розміром збитків, яких може зазнати відповідач у зв`язку із забезпеченням позову (частина п`ята статті 154 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) вказано, що: «співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії».

Задовольняючи заяву ОСОБА_4 про забезпечення позову, суди зазначених вимог закону не врахували, не встановили, чи є співмірними заходи забезпечення позову заявленим позовним вимогам і дійшли передчасних висновків про задоволення заяви про забезпечення позову. Апеляційний суд не перевірив доводів ОСОБА_2 про те, що ОСОБА_4 є громадянкою Ізраїлю та проживає за кордоном, не має зареєстрованого в установленому законом порядку місця проживання (перебування) чи місцезнаходження на території України, або майна, що знаходиться на території України, що є обов?язковою підставою для застосування зустрічного забезпечення.

Посилання апеляційного суду на те, що невжиття заходів зустрічного забезпечення не порушить майнові права відповідача, є безпідставними, оскільки відповідно до положень частини третьої статті 154 ЦПК України вжиття заходів зустрічного забезпечення є не диспозитивним правом суду, а його обов?язком.

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційних скарг

Відповідно до частини третьої статті 411 ЦПК України (у редакції, чинній на дату подання касаційних скарг) підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: суд не дослідив зібрані у справі докази; або суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів, або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи; або суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів.

Оскільки розгляд справи не закінчено, то питання про розподіл судових витрат не вирішується.

Керуючись статтями 400, 406, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційні скарги ОСОБА_2 задовольнити частково.

Постанову Київського апеляційного суду від 03 лютого 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 05 серпня 2020 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: І. А. Воробйова

Г. В. Коломієць

Р. А. Лідовець

Ю. В. Черняк