Справа № 301/2218/18
П О С Т А Н О В А

Іменем України

04 лютого 2021 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Куштана Б.П. (доповідача),

суддів: Джуги С.Д. і Собослоя Г.Г.,

з участю секретаря Волощук В.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу адвоката Яцко Вільяма Людвіговича в інтересах ОСОБА_1 на рішення Іршавського районного суду від 14 лютого 2019 року (у складі судді Даруди І.А.) за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення грошової компенсації, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 звернувся до суду з цим позовом у жовтні 2018 р.

Просив стягнути з відповідача па свою користь збитки (грошову компенсацію за неотримане особисте майно) в розмірі 271 444 грн. і вирішити питання розподілу судових витрат.

На обґрунтування позовних вимог указав, що судовими рішеннями Іршавського районного суду від 25 квітня 2013 р. і апеляційного суду Закарпатської області від 06 вересня 2013 р., які набрали законної сили, за позивачем визнано право власності на будівельні матеріали, відтак у позивача виникло право власності на майно за рішенням суду.

Державним виконавцем у ході виконання рішення суду було вилучено частину будівельного матеріалу, однак решта не була виявлена та передана позивачу, а саме: 40,3 куб. м лісу хвойного та 24 250 шт. цегли.

Отже, в примусовому порядку судове рішення не виконане у зв`язку з відсутністю у боржника визначеного виконавчим документом майна, яке відповідач повинна була передати позивачу в натурі.

Позивач вважає, що його права порушені через те, що він позбавлений можливості володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому за рішенням суду майном.

Повернути позивачу належне йому майно в натурі неможливо, відтак необхідно відшкодувати його вартість відповідно до вимог цивільного закону.

Оскільки у відповідача не виявлено частину будівельного матеріалу, який указаний у рішенні Іршавського районного суду від 31 березня 2015 р., то стягненню підлягає сума 271 444 грн.,яка складається із:

-179 536.50 грн. - вартість 40.3 куб. млісу хвойного з розрахунку 4455 грн. за один куб. м (згідно з рахунком-фактурою станом на 04.10.2018 р.);

-91 907.50 грн. - вартість 24 250 шт. цегли з розрахунку 3,79 грн. за одну штуку (згідно з рахунком-фактурою станом на 04.10.2018 р.).

Рішенням Іршавського районного суду від 14 лютого 2019 р. позов задоволено: стягнуто з відповідача на користь позивача збитки (грошову компенсацію за неотримане особисте майно) в розмірі 271 444 грн. і вирішено питання розподілу судових витрат.

Адвокат Яцко В.Л. в інтересах ОСОБА_1 просить скасувати це рішення і ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог. Доводить про порушення норм матеріального та процесуального права. Узагальнені доводи апеляційної скарги зводяться до наступного:

-загальна вартість витребуваного майна згідно з рішенням Іршавського районного суду від 31 березня 2015 р. становить 152 706 грн., при цьому позивач просить стягнути 271 444 грн., однак жодних доказів саме такого розміру заподіяних збитків позивачем не доводиться;

-відповідачем у суді першої інстанції надавалися розрахунки вартості повернутого позивачу майна за ціновим критерієм, однак судом першої інстанції цього не було взято до уваги;

-суд першої інстанції був зобов`язаний встановити дійсну вартість вилученого майна та з`ясувати наявність або відсутність підстав для задоволення позовних вимог;

-у процесі виконання рішення Іршавського районного суду у боржника фактично було вилучено речі, визначені індивідуальними родовими ознаками за вартістю, яка на 216 071,68 грн. перевищує вартість присудженого майна;

-вартість лісоматеріалу є значно нижчою, ніж 179 536, 50 грн.;

-до моменту звернення до суду з цим позовом позивач отримав майна на загальну суму 437 756.13 грн.

Письмового відзиву на апеляційну скаргу до суду не надходило.

Суд констатував порушення прав позивача, адже останній позбавлений можливості володіти, користуватись та розпоряджатись належним йому майном. Судом установлена обставина неможливості виконання рішення суду від 31 березня 2015 р., адже індивідуально визначене майно не може бути передано позивачу в зв`язку з відсутністю останнього у відповідача. Отже, порушене право позивача має бути захищене шляхом стягнення збитків на його користь. При цьому, позивач просить стягнути компенсацію у розмірі 271 444 грн., а тому стягненню підлягає саме така сума, адже інших доказів щодо вартості майна сторонами суду не надано. Підставою для стягнення збитків у цьому випадку є неможливість виконання рішення суду від 31 березня 2015 р. у спосіб, визначений останнім, а саме шляхом витребування та передачі майна, визначеного індивідуальними ознаками, позивачеві.

Колегія суддів не може погодитися із такими висновками суду через недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, та невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.

Як видно з матеріалів справи, рішенням Іршавського районного суду від 31 березня 2015 р. витребувано з чужого незаконного володіння і зобов`язано ОСОБА_1 передати ОСОБА_2 будівельні матеріали: 27,4 м.3 лісу хвойного будівельного вартістю 17 231 грн., цеглу вартістю 101 500 грн., пісок вартістю 16 745 грн., 27,3 м.3 лісу хвойного будівельного вартістю 17 230 грн. (а.с.6-9).

ОСОБА_2 звертався до суду із заявою про зміну способу виконання рішення, оскільки відповідно до актів державного виконавця від 17 серпня 2015 р., 18 серпня 2015 р., 25 серпня 2015 р. у боржника вилучено частину будівельного матеріалу, а частина не була виявлена, тому в частині невиявленого будівельного матеріалу просив змінити спосіб виконання рішення і стягнути вартість невиявленого майна на суму 189 207 грн., однак ухвалою Іршавського районного суду від 20 лютого 2018 р. у задоволенні цієї заяви було відмовлено (а.с.10-11).

Постановою головного державного виконавця Іршавського РВ ДВС ГТУЮ у Закарпатській області від 20 вересня 2018 р. виконавчий лист № 301/2453/14, виданий 24.06.2015 р., повернуто стягувачу (а.с.15).

Частина перша статті 55 Конституції України гарантує кожному громадянину право на оскарження в суді рішень.

Європейський суд з прав людини вказав, що принцип рівності сторін один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом (GUREPKA v. UKRAINE (№ 2), № 38789/04, § 23, ЄСПЛ, від 08 квітня 2010 року).

Із матеріалів справи вбачається, що рішенням Іршавського районного суду від 31 березня 2015 р. зобов`язано ОСОБА_1 передати ОСОБА_2 :

-27,4 м.3 лісу хвойного будівельного вартістю 17 231 грн.;

-27,3 м.3 лісу хвойного будівельного вартістю 17 230 грн.;

-цеглу вартістю 101 500 грн.;

-пісок вартістю 16 745 грн.

Актом державного виконавця від 11 вересня 2018 р. (а.с.12) встановлено, що в рамках виконання рішення Іршавського районного суду від 31 березня 2015 р., актами державного виконавця від 17.08.2015 р., 18.08.2015 р. і 25.08.2015 р. від боржника ОСОБА_1 було вилучено таке майно:

-цеглу будівельну в кількості 122,30 м.3;

-14,4 м.3 лісу хвойного будівельного;

-12,7 м.3 цегли білої;

-8,13 м.3 піску;

-0,71 м.3 цегли білої. Іншого майна, а саме 40,3 м.3 лісу хвойного будівельного та цегли будівельної у боржника не виявлено.

Згідно з вимогами статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Виходячи із характеру спірних правовідносин, у цій справі в першу чергу підлягала встановленню реальна кількість та вартість майна неповернутого відповідачем позивачу, а без встановлення цих обставин рішення не може вважатися законним та обґрунтованим.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України.

Процесуальний закон містить вимоги до доказів, на підставі яких суд встановлює обставини справи, а саме: докази повинні бути належними (стаття 77 ЦПК), допустимими (стаття 78 ЦПК), достовірними (стаття 79 ЦПК), а у своїй сукупності достатніми (стаття 80 ЦПК ).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

На обґрунтування своїх позовних вимог і саме вартості недоотриманого майна від боржника, позивач посилається на рахунки-фактури.

Приватний підприємець ОСОБА_3 04.10.2018 р. надав рахунок-фактуру № ВВ-000254 (а.с.16) у якому зазначено: пиломатеріал, од.- м.куб, кількість - 1,000, ціна без ПДВ 4,455 грн. Рахунок дійсний до сплати до 09.10.18.

ПП ОСОБА_3 04.10.2018 р. надав рахунок-фактуру № ПІ-000248 (а.с.17) у якому зазначено: цегла рядова М-75 од.-шт., кількість 1,000, ціна без ПДВ 3,79 грн. Рахунок дійсний до 09.10.18.

Позивач жодними належними та допустимими доказами не доводить, яке відношення до спірних правовідносин мають рахунки-фактури від 04 жовтня 2018 р. до спірних правовідносин, які виникли з приводу неповного виконання відповідачем рішення Іршавського районного суду від 31 березня 2015 р.

Суд першої інстанції узагалі не надав належної правової оцінки рахунку-фактури від 04.10.2018 р., на яких і ґрунтувався висновок суду про задоволення позовних вимог. Судом було процитовано зміст позовної заяви і вказано: «При цьому позивач просить стягнути компенсацію у розмірі 271 444 грн., а тому стягненню підлягає саме сума 271 444 грн., адже інших доказів вартості майна сторонами суду не надано».

Однак, очевидно, що рахунки-фактури від 04.10.2018 р., подані позивачем на обґрунтування вартості недоотриманого майна, не можуть вважатися належними, допустимими та достовірними доказами. Зокрема, спірні правовідносини з приводу повернення ОСОБА_1 ОСОБА_2 присудженого майна виникли в 2015 р., а тому очевидно, що вартість такого майна за три роки могла змінитися. Окрім того, ці рахунки-фактури не вказують на конкретну вартість майна, яка підлягала поверненню за рішенням Іршавського районного від 31 березня 2015 р.

Із огляду на це, висновок суду першої інстанції про задоволення позовних вимог є таким, що ґрунтується на припущеннях, оскільки рахунки-фактури від 04.10.2018 р., подані позивачем на обґрунтування своїх позовних вимог, не мають жодного відношення до спірних правовідносин, що виникли між сторонами, а без встановлення цих обставин, рішення не може вважатися законним та обґрунтованим.

Отже, за результатами розгляду апеляційної скарги та відповідно до ст. 376 ч.1, п.п.2,3 ЦПК України оскаржене рішення належить скасувати, а в задоволенні позову відмовити через його недоведеність.

Згідно з вимогами ст. 141 ЦПК України понесені ОСОБА_1 судові витрати за подання апеляційної скарги в сумі 4071 грн. належить покласти на позивача.

Керуючись 374 ч.1 п.2, 376 ч.1 п.п.2,3, 381-384 ЦПК України, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу адвоката Яцко Вільяма Людвіговича в інтересах ОСОБА_1 задовольнити. 2.Рішення Іршавського районного суду від 14 лютого 2019 року скасувати. 3.У задоволенні позову ОСОБА_2 відмовити. 4.Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 4071 (чотири тисячі сімдесят одну) грн. у відшкодування судового збору. 5.Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів із дня складення повного судового рішення шляхом подачі скарги безпосередньо до Верховного Суду. 6.Повне судове рішення складено 17 лютого 2021 р.

Судді: