Справа №484/2536/21 Головуючий суду першої інстанції - Літвіненко Т. Я.
Провадження №22-ц/812/2223/21 Доповідач суду апеляційної інстанції - Локтіонова О. В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 грудня 2021 року м.Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого - Локтіонової О. В.,

суддів: Колосовського С. Ю., Ямкової О. О.,

із секретарем судового засідання - Горенко Ю. В.,

за участі відповідача - ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 12 жовтня 2021 року, постановлену за заявою ОСОБА_2 про забезпечення його позову до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики,

У С Т А Н О В И В:

У липні 2021 року ОСОБА_2 подав до суду позов про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за договором позики в сумі 348 773,70 доларів США.

Одночасно ОСОБА_2 подано заяву про забезпечення його позову шляхом накладання арешту на все рухоме та нерухоме майно, яке належить ОСОБА_1 , а також на грошові кошти, які знаходяться на будь-яких банківських рахунках ОСОБА_1 , відкритих у банківських установах, та на належне ОСОБА_1 майно, які будуть виявлені під час виконання ухвали про забезпечення позову в межах заявленої до стягнення суми позовних вимог.

Обґрунтовуючи свою заяву, ОСОБА_2 вказував, що 21 січня 2018 року ОСОБА_1 отримав від нього у позику грошові кошти в сумі 320 000 доларів США, які зобов`язувався повернути 01 липня 2018 року, про що склав розписку. Однак, взятих на себе зобов`язань ОСОБА_1 не виконав.

ОСОБА_2 вказував, що має побоювання що відповідач приховає наявне в нього майно з метою ухилення від виконання можливого судового рішення, враховуючи розмір заборгованості, а також тривалий термін невиконання зобов`язань щодо повернення боргу.

Ухвалою Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 12 жовтня 2021 року заяву ОСОБА_2 про забезпечення позову задоволено.

Накладено арешт на все рухоме і нерухоме майно, що належить на праві власності ОСОБА_1 , а також на його грошові кошти, що знаходяться на будь-яких його рахунках, відкритих у банківських установах, які будуть виявлені під час виконання ухвали про забезпечення позову, у межах заявленої до стягнення суми позовних вимог у розмірі 348 773,70 доларів США.

Судове рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що виходячи з підстав і предмета позову, його ціни, існують ризики, що відсутність заходів забезпечення позову може призвести до ускладнення чи унеможливлення виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.

Не погодившись з ухвалою суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм процесуального права, просив ухвалу суду скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні заяви ОСОБА_2 .

Позивачем через представника подано відзив на апеляційну скаргу, у якому ним наголошено на тому, що ухвала суду є законною та обґрунтованою, а доводи апеляційної скарги безпідставними. Перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення суду першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що 21 січня 2018 року ОСОБА_1 склав розписку про те, що він взяв у борг у ОСОБА_2 320 000 доларів США, які зобов`язувався повернути у строк до 01 липня 2018 року.

Відомості про виконання ОСОБА_1 зобов`язань перед ОСОБА_2 відсутні.

Відповідно до ст.149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду, а також з інших підстав, визначених законом.

Поняття забезпечення позову визначається, як встановлені законом тимчасові процесуальні дії примусового характеру у вигляді обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб, що застосовуються судом та гарантують або можуть гарантувати зацікавленій особі виконання ухваленого на її користь судового рішення або ефективний захист її прав.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами (ч.3 ст.150 ЦПК України).

Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, з майновими наслідками заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 150 ЦПК України позов забезпечується накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів позивача щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням викладених ним вимог; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду чи утруднення ефективного захисту прав позивача у разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Крім цього, вирішуючи питання про забезпечення позову та виходячи з приписів ст.11, 12, 81 ЦПК України (змагальність сторін та пропорційність у цивільному судочинстві, обов`язок доказування і подання доказів), суд також має здійснити оцінку обґрунтованості доводів протилежної сторони (відповідача) щодо відсутності підстав та необхідності вжиття відповідних заходів забезпечення позову з урахуванням, зокрема, того, чи порушує вжиття відповідних заходів забезпечення позову права відповідача, а відповідно чи порушується при цьому баланс інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу та яким чином; чи спроможний відповідач фактично (реально) виконати судове рішення в разі задоволення позову, чи не призведе невжиття заявленого заходу забезпечення позову до порушення вимоги щодо справедливого та ефективного захисту порушених прав та чи спроможний позивач захистити їх в межах одного цього судового провадження за його позовом без нових звернень до суду, якщо захід забезпечення позову не буде вжито судом.

Отже, умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, що має бути підтверджено доказами наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу забезпечення позову.

Цивільний процесуальний закон не зобов`язує суд при розгляді питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для справи, а лише запобігає ситуації, при якій може бути утруднено чи стане неможливим виконання рішення суду у разі задоволення позову або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.

При цьому забезпечення позову не порушує принцип змагальності і процесуальної рівноправності сторін. Заходи забезпечення позову мають тимчасовий характер і діють до виконання рішення суду, яким закінчується розгляд справи по суті.

Проаналізувавши викладене, колегія суддів вважає, що враховуючи наведені обставини та вимоги законодавства, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для задоволення заяви позивача про забезпечення його позову шляхом накладення арешту на грошові кошти відповідача наявні на рахунках у банках чи, які там будуть виявлені згодом, у межах суми позову, що становить 348 773,70 доларів США.

Таке забезпечення позову не порушує принципів змагальності і процесуального рівноправ`я сторін. Мета забезпечення позову - це хоча і негайні, проте тимчасові заходи, направлені на недопущення утруднення чи неможливості виконання судового акту, а також перешкоджання спричинення значної шкоди позивачу.

Водночас колегія суддів не може погодитися із висновком суду першої інстанції про вжиття такого заходу забезпечення позову як накладення арешту на все рухоме та нерухоме майно відповідача без посилання на те, що такий арешт здійснюється у межах суми позовних вимог, бо це призведе до порушення прав відповідача на його майно, яке знаходиться за межами суми позовних вимог.

Колегія суддів виходить з того, що забезпечення позову повинно застосовуватися із врахуванням принципу рівноправності сторін у спорі і не повинно призводити до невиправданого обмеження майнових прав відповідача, так як справа по суті ще не вирішена і факт порушення законних прав позивача не встановлений.

Судом першої інстанції в достатній мірі не дано оцінку тому факту, що накладенням арешту на все рухоме та нерухоме майно фактично створюється ситуація правової невизначеності для відповідача.

Враховуючи зазначене, колегія суддів вважає, що районний суд припустився помилки у частині вирішення заяви позивача про накладення арешту на все рухоме та нерухоме майно відповідача.

Відповідно до ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є, зокрема, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

За такого, оскаржувана ухвала суду підлягає зміні у вказаній частині шляхом уточнення, що позов ОСОБА_2 підлягає забезпеченню шляхом накладення арешту на все рухоме і нерухоме майно, що належить на праві власності ОСОБА_1 , у межах заявленої до стягнення суми позовних вимог у розмірі 348 773,70 доларів США.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що суд вийшов за межі розгляду справи та вимог заяви про забезпечення позову є безпідставними, оскільки суд повинен, виходячи з вищевикладеного, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції порушено вимоги ст.154 ЦПК України щодо зустрічного забезпечення, колегія суддів не може прийняти до уваги, адже відповідно до ч.3 ст.154 ЦПК України суд зобов`язаний застосовувати зустрічне забезпечення, якщо: 1) позивач не має зареєстрованого в установленому законом порядку місця проживання (перебування) чи місцезнаходження на території України та майна, що знаходиться на території України, в розмірі, достатньому для відшкодування можливих збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову, у випадку відмови у позові; або 2) суду надані докази того, що майновий стан позивача або його дії щодо відчуження майна чи інші дії можуть ускладнити або зробити неможливим виконання рішення суду про відшкодування збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову, у випадку відмови у позові.

Оскільки судом першої інстанції не було встановлено обов`язкових підстав для застосування зустрічного забезпечення, вони не зазначені й в апеляційній скарзі, відтак колегія суддів вважає, що не застосування зустрічного забезпечення судом першої інстанції не є підставою для скасування оскаржуваної ухвали.

Твердження відповідача про те, що оскільки суд першої інстанції не перевірив, яке майно йому належить, його вартість та права третіх осіб на нього, це є підставою для скасування ухвали суду, колегія суддів відхиляє.

Суд першої інстанції з урахуванням обставин справи та ціни позову правильно визначив можливі ризики невиконання рішення суду та обрав заходи забезпечення позову.

Відповідач на спростування висновків районного суду до суду апеляційної інстанції не надав докази про відсутність у нього майна та грошей, на які можливо накласти арешт, наявність прав на них третіх осіб або накладення арешту на майно та кошти на суму більшу ніж ціна позову.

При цьому, апеляційний суд звертає увагу, що відповідач за наявності до того підстав не позбавлений процесуальної можливості звернутися до суду з заявою про вжиття зустрічного забезпечення та заміни одного заходу забезпечення іншим.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують і не є підставою для задоволення апеляційної скарги у повному обсязі.

Керуючись ст.374, 376, 382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Ухвалу Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 12 жовтня 2021 року змінити в частині застосування заходу забезпечення позову у вигляді накладення арешту на рухоме та нерухоме майно, виклавши її в такій редакції.

Накласти арешт на все рухоме та нерухоме майно, що належить на праві власності ОСОБА_1 , у межах заявленої до стягнення суми позовних вимог у розмірі 348 773,70 доларів США.

В іншій частині ухвалу суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і у випадках, передбачених ст.389 ЦПК України, може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий О. В. Локтіонова

Судді С. Ю. Колосовський

О. О. Ямкова

Повний текст постанови складено 15 грудня 2021 року.