Справа № 464/6506/19 Головуючий у 1 інстанції: Дулебко Н.І.
Провадження № 22-ц/811/2427/20 Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 вересня 2021 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Ніткевича А.В.,

суддів: Бойко С.М., Копняк С.М.,

секретаря Жукровської Х.І.

з участю представника відповідачки ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Сихівського районного суду м. Львова від 02 червня 2020 року в справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , за участі третьої особи Сихівської районної адміністрації Львівської міської ради, про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та вихованні, за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про зміну способу участі у вихованні та спілкуванні з дитиною батька, який проживає окремо, за позовом ОСОБА_2 до Сихівської районної адміністрації Львівської міської ради про визнання протиправним та скасування розпорядження щодо визначення способу участі у вихованні та спілкуванні з дитиною батька, -

встановив:

У грудні 2019 року позивач ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до відповідачки ОСОБА_2 про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визначення способів участі у вихованні та спілкуванні.

Позовні вимоги обґрунтовував тим, що після розірвання шлюбу син проживає з матір`ю, хоча зареєстрований за адресою проживання позивача. ОСОБА_4 виповнилося шість років, дитина має бажання постійно спілкуватись з батьком та проводити час з ним щодня. Обмеження такого вільного спілкування призвело до порушення прав дитини і батька, а також відображається на їх психологічному стані. Оскільки батьки мають рівні права та обов`язки щодо дитини, вважає за необхідне визначити такі способи участі у вихованні сина, які полягають у щоденних побаченнях дитини з батьком без присутності матері, можливість залишатись дитині ночувати в батька та проведення спільного відпочинку, в тому числі за кордоном (т. 1 а.с. 2-4).

Під час розгляду справи відповідачка ОСОБА_2 звернулася до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_3 про зміну способу участі у вихованні та спілкування з сином батька, який проживає окремо.

Позовні вимоги за зустрічним позовом обґрунтовані тим, що рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 16.08.2017 визначено способи участі батька у спілкуванні з дитиною та вихованні, а саме три дні на тиждень у присутності матері. Однак, встановлений час зустрічей з сином ОСОБА_3 розцінює виключно як графік відвідувань, в ході яких критикує участь матері у вихованні дитини, не приділяє належної уваги сину. У зв`язку з цим, встановлений час зустрічей з сином батька є надмірним та не відповідає інтересам дитини. Розпорядженням Сихівської районної адміністрації №939 від 20.12.2019 встановлено новий графік зустрічей ОСОБА_3 з сином, а саме чотири дні на тиждень, один з яких без присутності матері, свята Пасхи та Різдва за попередньою домовленістю з матір`ю та день народження дитини з 17 до 19 год спільно з батьками. Оскільки ОСОБА_2 у встановлений законом строк оскаржила таке розпорядження, фактично таке рішення органу опіки та піклування на даний час відсутнє. Позаяк побачення батька з сином не може займати весь вільний час дитини, вважає, що достатніми та такими, що відповідатимуть інтересам дитини, будуть побачення два рази на тиждень у присутності матері (т. 1 а.с. 84-92).

Крім цього, ОСОБА_2 звернулася до суду позов до Сихівської районної адміністрації Львівської міської ради про визнання протиправним та скасування розпорядження Сихівської районної адміністрації №939 від 20.12.2019 «Про визначення способу участі у вихованні та спілкуванні ОСОБА_3 з сином ОСОБА_4 , 2013 р.н.».

ОСОБА_2 вважає вказане розпорядження таким, що не відповідає вимогам закону, порушує принцип забезпечення рівності між правами батьків неповнолітньої дитини, а також таким, що не відповідає найкращим інтересам дитини. Так, при розгляді відповідної заяви ОСОБА_3 органом опіки та піклування не взято до уваги пояснення ОСОБА_2 , не з`ясовано жодних обставин виконання батьком своїх обов`язків щодо участі у вихованні сина, не з`ясовано умови проживання дитини у матері, питання щодо зайнятості дитини протягом дня та стану її здоров`я, необхідність проведення щоденних лікувальних та реабілітаційних процедур. Крім цього, органом опіки та піклування порушено процедуру розгляду такого питання та оформлення документів, що передбачені Порядком провадження органами опіки та піклування діяльності, пов`язаної із захистом прав дитини, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 24.09.2008 №866, та Типовою інструкцією з діловодства в міністерствах, інших центральних та місцевих органах виконавчої влади, затвердженою постановою Кабінету Міністрів України від 17.01.2018 №55. На її переконання, визначений спосіб та графік участі ОСОБА_3 у вихованні та зустрічах з дитиною порушує розумний баланс на участь обох батьків у вихованні дитини та не відповідає найкращим інтересам дитини, у зв`язку з чим відповідне розпорядження підлягає скасуванню (т. 1 а.с. 95-107).

Оскаржуваним рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 02 червня 2020 року у задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , за участі третьої особи - Сихівської районної адміністрації Львівської міської ради, про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та вихованні - відмовлено.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про зміну способу участі у вихованні та спілкуванні з дитиною батька, який проживає окремо - відмовлено.

У задоволенні позову ОСОБА_2 до Сихівської районної адміністрації Львівської міської ради про визнання протиправним та скасування розпорядження щодо визначення способу участі у вихованні та спілкуванні з дитиною батька - відмовлено.

Рішення суду в частині відмови у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про зміну способу участі у вихованні та спілкуванні з дитиною батька, який проживає окремо, а також про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до Сихівської районної адміністрації Львівської міської ради про визнання протиправним та скасування розпорядження щодо визначення способу участі у вихованні та спілкуванні з дитиною батька оскаржила ОСОБА_2 , вважає в цій частині рішення незаконним та необґрунтованим, таким, що постановлене на припущеннях і за невідповідності висновків, викладених у рішенні, обставинам справи, а також з порушенням норм процесуального права та з неправильним застосуванням норм матеріального права.

Звертає увагу, що Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 712/10623/17викладено новий правовий висновок щодо застосування ст.ст. 141, 150, 153, 155 СК України, згідно із яким суди мають насамперед охороняти права та інтереси дитини, визначивши, що найкраще відповідає її інтересам, при цьому такий висновок відповідає усталеній практиці Європейського суду з прав людини.

На переконання апелянта, суд першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення не забезпечив врахування найкращих інтересів дитини ОСОБА_4 , а керувався узагальненими положеннями законодавства та надав перевагу розпорядженню Сихівської районної адміністрації ЛМР № 939 від 20.12.2019, яке також прийняте без врахування інтересів дитини, а виключно надано переваги інтересам батька ОСОБА_3 .

Суд першої інстанції не врахував, що окрім відвідування дошкільного закладу «Пізнайко», дитина ОСОБА_4 займається плаванням тричі на тиждень, періодично відвідує секцію настільного тенісу, секцію гімнастики, заняття англійської мови, спілкується із своїми двома рідними братами, які до 2018-2019 років проживали разом з ним, а у 2020 році ОСОБА_4 розпочне навчання у загальноосвітній школі.

Без врахування таких обставин, орган опіки та піклування прийняв оскаржуване розпорядження, при цьому не дотримався вимог, за якими висновок органу опіки та піклування постановляється на підстави вивчення умов життя батьків, їх ставлення до дитини, інших обставин, що мають істотне значення, і не забезпечив при вирішенні спірного питання найкращих інтересів дитини.

Крім цього, оскаржуване розпорядження від 20.12.2019 не могло бути прийнятим в силу вимог ч. 3 ст. ч. 5 ст. 19 СК України, якою визначено, що у разі звернення з позовом до суду орган опіки та піклування припиняє розгляд поданої йому заяви, а відповідно, не має повноважень підміняти суд та приймати саме розпорядження, як обов`язковий до виконання акт, а у такому випадку повинен подати суду висновок щодо розв`язання спору.

На переконання апелянта, у зв`язку із тим, що ОСОБА_3 звернувся 02.12.2019 до суду з даним позовом, а 17.12.2019 судом відкрито провадження, тому у Сихівської РА ЛМР не було визначених підстав проводити 12.12.2019 засідання комісії та приймати 20.12.2019 оскаржуване розпорядження № 939.

Таким чином, суд першої інстанції не врахував встановлені обставини справи щодо віку, стану здоров`я, режиму дня та графіку занять дитини ОСОБА_4 , надав перевагу одному доказу у справі - розпорядженню Сихівської РА ЛМР, правомірність та законність якого є окремою позовною вимогою, внаслідок чого допустив порушення норм матеріального права та неправильно застосовано норми процесуального права.

Просить суд скасувати рішення Сихівського районного суду м. Львова від 02 червня 2020 року в частині відмови у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про зміну способу участі у вихованні та спілкуванні з дитиною батька, який проживає окремо, а також про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до Сихівської районної адміністрації Львівської міської ради про визнання протиправним та скасування розпорядження щодо визначення способу участі у вихованні та спілкуванні з дитиною батька, ухвалити у справі нове рішення про задоволення цих позовних вимог. Врешті рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Оскільки апелянт не погоджується з оскаржуваним рішенням суду першої інстанції лише в частині відмови у задоволенні її зустрічного позову до ОСОБА_3 , а також про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до Сихівської районної адміністрації Львівської міської ради, апеляційним судом за правилами ст. 367 ЦПК України оскаржуване рішення в іншій частині не перевіряється.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення виходячи із такого.

Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Частиною 6 цієї ж статті визначено, що в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 суд першої інстанції врахував, що оскаржуваним розпорядженням Сихівської районної адміністрації №939 від 20.12.2019 фактично збільшено час зустрічей батька з сином, відтак, на переконання суду, встановлений органом опіки та піклування спосіб участі батька у спілкування з сином та його вихованні, є своєчасним, оскільки з моменту попередніх рішень з цього питання минуло кілька років, дитина на даний час досягла віку шести років, між батьками дитини залишаються неприязні відносини та збільшення часу спілкування з батьком в тому числі і без присутності матері відповідатиме інтересам дитини. Разом з тим, обґрунтовано встановлено час зустрічі без присутності матері лише один раз на тиждень у вихідний день, оскільки раніше таких зустрічей не було, розпорядок дитини є досить насиченим, а також за станом здоров`я на даний час доцільним є перебування дитини в основному під наглядом матері, з якою дитина проживає.

В свою чергу, підстав для висновку щодо порушення органом опіки та піклування процедури розгляду питання щодо участі батька у вихованні та спілкуванні з дитиною та оформлення відповідних документів в ході судового розгляду не встановлено, при цьому судом взято до уваги те, що засідання комісії з питань захисту прав дитини проведено за наявності необхідного кворуму, рішення ухвалене одноголосно та окремих думок не було, одночасно враховано вік дитини, окреме проживання батьків, бажання батька брати участь у вихованні сина та його забезпеченні, а також вимоги чинного законодавства, визначено такий час зустрічей батька з сином, який відповідає інтересам дитини, що існують у цей період її розвитку. Також встановлено, що на момент ухвалення оскаржуваного рішення провадження у справі за позовом ОСОБА_3 судом відкрито не було.

Розглядаючи даний спір та перевіряючи законність оскаржуваного рішення згідно вимог ЦПК України колегія суддів враховує таке.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа лише в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Обравши відповідний спосіб захисту права, позивач в силу ст. 12 ЦПК України зобов`язаний довести правову та фактичну підставу своїх вимог.

Судом встановлено такі обставини справи та відповідні їм правовідносини.

ОСОБА_3 та ОСОБА_2 перебували у шлюбі, який розірвано судом 06.07.2016.

За час перебування у шлюбі, у сторін ІНФОРМАЦІЯ_1 народився син ОСОБА_4 .

Рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 16.08.2017 визначено способи участі батька у спілкуванні з дитиною та вихованні, а саме систематичні побачення для проведення спільного часу в понеділок, четвер з 17,00 год до 19,00 год, в суботу, неділю почергово з 10,00 го до 12,00 год, в присутності матері ОСОБА_2 (т. 1 а.с. 8-10).

Саме такий спосіб участі батька у вихованні сина та спілкуванні був визначений розпорядженням Сихівської районної адміністрації №408 від 07.07.2017 (т. 1 а.с. 112).

У справі, яка переглядається, судом першої інстанції встановлено, що малолітній ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , постійно проживає з матір`ю, шлюб між батьками розірвано. Дитина на час розгляду справи досягла віку шести років, відвідує заклад дошкільної освіти, спортивні секції, а також перебуває на обліку у Львівському КЗ ЛОР «Львівський обласний протитуберкульозний диспансер», хворіє на гіперметропію, амбліопію обох очей та постійно користується окулярами.

Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Частиною першою статті 8 Закону України "Про охорону дитинства" передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України "Про охорону дитинства").

Відповідно до частини сьомої статті 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією Організації Об`єднаних Націй про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно із частиною першою, другою статті 3 Конвенції Організації Об`єднаних Націй про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі - Конвенція ООН про права дитини) в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Статтею 9 Конвенції ООН про права дитини визначено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Згідно із ст. 153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування.

Відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 157 СК України той із батьків хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків з ким проживає дитина не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

За приписами ч. 1 ст. 159 СК України якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод.

В свою чергу, згідно із ст. 19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування.

Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 11 ЗУ "Про забезпечення організаційно-правових умов соціального захисту дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування", органами опіки та піклування є державні адміністрації районів, районів міст Києва і Севастополя, виконавчі органи міських чи районних у містах, сільських, селищних рад.

Пунктом 74 Постанови Кабінету Міністрів України від 24.09.2008 року № 866 «Питання діяльності органів опіки та піклування, пов`язаних із захистом прав дитини» передбачено, що під час розгляду судом спорів між батьками щодо виховання дитини районна, районна у м. Києві та Севастополі держадміністрація, виконавчий орган міської, районної у місті ради подає суду письмовий висновок про способи участі одного з батьків у вихованні дитини, місце та час їх спілкування, складений на підставі відомостей, одержаних службою у справах дітей в результаті проведення бесіди з батьками, дитиною, родичами, які беруть участь у її вихованні, обстеження умов проживання дитини, батьків, а також на підставі інших документів, які стосуються зазначеної справи.

З матеріалів справи встановлено, що перед поданням позовної заяви позивач ОСОБА_3 21.11.2020 звернувся до Сихівської районної адміністрації із заявою про надання висновку про встановлення днів та годин зустрічей з сином ОСОБА_4 та, у зв`язку з вчиненням перешкод, просив збільшити кількість годин побачень з сином без присутності матері (т. 1 а.с. 65).

Розпорядженням Сихівської районної адміністрації №939 від 20.12.2019 встановлено новий час зустрічей ОСОБА_3 , з сином, а саме понеділок, середа, четвер з 17.00 год. до 20.00 год. у присутності матері, субота - неділя почергово з 17.00 год. до 20.00 год. без присутності матері, свята Пасхи та Різдва за попередньою домовленістю з матір`ю впродовж двох годин та день народження дитини з 17 до 19 год спільно з батьками. Батькам також роз`яснено відповідні положення чинного законодавства, обов`язок матері не чинити перешкод у зустрічах батька з сином. Розпорядження Сихівської районної адміністрації №408 від 07.07.2017 визнано таким, що втратило чинність (т. 1 а.с. 139).

Під час розгляду вищевказаного питання відділом «Служба у справах дітей» Сихівського району (висновок від 12.12.2020) та комісією з питань захисту прав дитини (витяг з протоколу №27 від 12.12.2020) враховано пояснення батьків дитини, взято уваги вік дитини, окреме проживання батьків, бажання батька брати участь у вихованні вина та його забезпеченні (т. 1 а.с. 140, 141).

Згідно із правовим висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 496/4271/16а, висновок та рішення органу опіки та піклування є дорадчими документами та не тягнуть за собою виникнення будь-яких прав чи обов`язків у батьків щодо батьківських прав та визначення способів участі у вихованні дитини, оскільки такі висновок та рішення не порушує прав та обов`язків жодного з батьків. Правові наслідки для батьків виникають виключно в результаті прийняття рішення судом, в процесі якого і відбувається оцінка всіх доказів в сукупності, у тому числі і оспорюваних висновку та рішення органу опіки та піклування, які не мають наперед встановленої сили для суду, що розглядає спір про позбавлення батьківських прав та визначення місця проживання дитини.

Надаючи оцінку обраному ОСОБА_2 способу захисту порушеного права в частині визнання протиправним та скасування розпорядження органу Сихівської районної адміністрації ЛМР від 20.12.2019 № 939 про визначення способу участі у вихованні та спілкуванні ОСОБА_3 із сином ОСОБА_4 , а також висновку з цього приводу суду першої інстанції, колегія суддів звертає увагу, що з точки зору ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод судам належить зважати на ефективність обраного способу захисту.

У п. 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, Суд указав на те, що за деяких обставин вимоги ст. 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

Стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності «небезпідставної заяви» за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за ст. 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Афанасьєв проти України» від 5 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).

На переконання колегії суддів, обраний ОСОБА_2 спосіб захисту не може вважатись ефективним та забезпечувати поновлення порушеного, на думку позивача за зустрічним позовом, права в контексті зазначеного, при цьому доводи ОСОБА_2 стосовно неправомірності дій відповідача Органу опіки та піклування в частині надання відповідного висновку, можуть бути запереченням вимог ОСОБА_3 в межах розгляду позову про визначення способу участі у вихованні дитини, в контексті недостатньої обґрунтованості, а також суперечності інтересам дитини, однак, в цій частині рішення суду першої інстанції не оскаржується, відповідно апеляційним судом не перевіряється.

В свою чергу, відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 щодо зменшення обсягу часу спілкування дитини з батьком та проведення зустрічей лише у присутності матері, суд першої інстанції правильно врахував, що визначений рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 16.08.2017 спосіб участі батька у спілкуванні з дитиною, а саме систематичні побачення для проведення спільного часу в понеділок, четвер з 17,00 год до 19,00 год, в суботу, неділю почергово з 10,00 го до 12,00 год, в присутності матері ОСОБА_2 , виходячи з віку дитини, стану її здоров`я, участь у позашкільних гуртках і секціях, з врахуванням інших обставин, які здатні вплинути на фізичне і психічне здоров`я дитини, її моральний розвиток, сприяє встановленню довірчих відносин та емоційного контакту між батьком та сином, відповідає інтересам, як батька так і дитини.

Відновлення відносин та емоційного контакту малолітньої дитини з її батьком повинно переважати над бажанням інших осіб обмежити або взагалі відгородити дитину від зустрічей з ним.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Сихівського районного суду м. Львова від 02 червня 2020 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття, може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 08 вересня 2021 року.

Головуючий: А.В. Ніткевич

Судді: С.М. Бойко

С.М. Копняк