ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 грудня 2021 року м. Херсон

справа № 766/13974/20

провадження № 22-ц/819/1739/21

Херсонський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого ( судді-доповідача)Чорної Т.Г.,
суддів:Пузанової Л.В.,
Склярської І.В.
секретарАвтонагова Ю.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Херсоні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , які діють в інтересах малолітніх ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , від імені яких діє ОСОБА_5 , на рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 01 липня 2021 року у складі судді Булах Є.М. у цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , які діють в інтересах малолітніх ОСОБА_3 та ОСОБА_4 до ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , третя особа: виконавчий комітет Суворовської районної ради у м. Херсоні, як орган опіки та піклування, служба у справах дітей Херсонської обласної державної адміністрації про позбавлення батьківських прав, призначення опікунів та стягнення аліментів,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2020 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , які діють в інтересах малолітніх ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ,звернулися до суду з позовом до ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , третя особа: виконавчий комітет Суворовської районної ради у м. Херсоні, як орган опіки та піклування, служба у справах дітей Херсонської обласної державної адміністрації про позбавлення батьківських прав, призначення опікунів та стягнення аліментів.

В обґрунтування своїх вимог зазначали, що вони є рідними дідусем та бабусею ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Мати дітей - ОСОБА_8 , є їх донькою.

Батьком ОСОБА_3 є ОСОБА_6 , а ОСОБА_4 - ОСОБА_7 .

Весь цей час діти перебувають на їх повному утриманні, ОСОБА_8 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 своїх батьківських обов`язків, зокрема обов`язку виховувати та утримувати дітей до досягнення повноліття, не виконують та не здійснюють жодних дій, спрямованих на їх виконання. Зовсім не цікавляться розвитком, станом здоров`я дітей, не дбають про їх інтереси, крім того ОСОБА_8 та ОСОБА_7 вживають наркотичні засоби та ведуть аморальний спосіб життя, що негативно може вплинути на дітей.

Посилаючись на викладене, позивачі просили суд:

-позбавити батьківських прав ОСОБА_6 та ОСОБА_8 відносно сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ;

-позбавити батьківських прав ОСОБА_7 та ОСОБА_8 відносно сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 ;

-призначити ОСОБА_1 та ОСОБА_2 опікунами малолітніх ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ; та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 ;

-стягнути аліменти на утримання малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 у розмірі 1/3 частини від усіх видів доходу, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до досягнення дитиною повноліття, присудивши їх стягнення з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_2 ;

-стягнути аліменти на утримання малолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 у розмірі 1/3 частини від усіх видів доходу, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до досягнення найстаршою дитиною повноліття, присудивши їх стягнення з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_2 .

Рішенням Херсонського міського суду Херсонської області від 01 липня 2021 року у задоволені позову відмовлено.

В апеляційний скарзі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , які діють в інтересах малолітніх ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , від імені яких діє ОСОБА_5 , посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права, просять рішення суду скасувати і ухвалити нове про задоволення позовних вимог.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , які діють в інтересах малолітніх ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , від імені яких діє ОСОБА_5 , посилаються на те, що відповідачі навмисно та злісно не виконують своїх батьківських обов?язків по вихованню дітей, не проявляють належної турботи та уваги, не приймають участі у їх вихованні та утриманні, не піклуються про їх здоров?я та розвиток, не спілкуються з дітьми в обсязі необхідному для їх нормального самоусвідомлення. Крім того, суд першої інстанції не взяв до уваги той факт, що відповідачі, свідомо, не бачяться з дітьми та не проявляють жодної зацікавленості до їх життя, навчання і т.д. Свої доводи також обґрунтовують посиланням на положення СК України, Закон України «Про охорону дитинства», Конвенцію про права дитини від 20.11.1989 року та інші нормативно-правові акти, які гарантують дитині бути вислуханою під час судових чи адміністративних розглядів з питань, що стосуються її особисто у разі, коли вона досягла такого рівня розвитку, що дозволяє їй сформулювати власні погляди та висловлювати їх.

В письмовому відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_6 доводи апелянтів не визнав, рішення суду просить залишити без змін, як постановлене з дотриманням вимог матеріального та процесуального законодавства.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах визначених ст. 367 ЦПК України, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає виходячи з наступного.

Судом встановлено та із матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_8 та ОСОБА_6 є батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

ОСОБА_8 та ОСОБА_7 є батьками ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Позивачі - ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є рідними дідусем та бабусею ОСОБА_3 та ОСОБА_7 .

На теперішній час діти проживають разом з дідусем та бабусею.

У актах обстеження умов проживання від 27.05.2020 року, 11.11.2020 року, за місцем проживання ОСОБА_2 , та ОСОБА_2 зазначено про задовільні умови проживання, наявність необхідної меблі, техніки. Вказано, що для дітей є меблі, дитячі речі, іграшки, комп?ютер. Зазначено кількість мешканців та зі слів бабусі зазначено, що матір дітей протягом тривалого часу ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків, оскільки має наркотичну залежність. Протягом останніх років утриманням, вихованням та розвитком дітей займається дідусь та бабуся. Старший онук ОСОБА_3 є учнем 6 класу ЗОШ №44, займається велоспортом, до цього відвідував секцію батуту, молодший онук ОСОБА_4 є вихованцем ясла-садка № 28.

Згідно акту обстеження умов проживання від 18.11.2020 року за місцем проживання ОСОБА_6 та ОСОБА_11 зазначено, що про задовільні умови проживання, наявність необхідної меблі, техніки, стосунки в родині доброзичливі. Вказано, що для дитини є меблі, дитячі речі, іграшки, комп?ютер, батько працює за межами України. Повідомив, що перераховує гроші, допомагає сину речами, спілкуються по телефону, малолітній відвідує батька та бабусю.

Згідно акту відвідування родини ОСОБА_7 від 25.11.2020 року, останній повідомив, що він не дає згоду на обстеження його умов проживання через відсутність світла в квартирі та зазначив, що не згоден з позбавленням його батьківських прав відносно малолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

У висновку виконавчого комітету Суворовської районної у м. Херсоні ради, як органу опіки та піклування, від 06 січня 2021 року № 9 встановлено доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_6 та ОСОБА_12 відносно малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , а також ОСОБА_7 та ОСОБА_8 відносно малолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 .

Відповідно до видаткових накладних №ЛТ-0016746, №ЛТ-0016074 від 2017 року, 2018 року та виписки з карткового рахунку у АТ КБ «ПриватБанк» від 17.11.2020 року ОСОБА_6 купував дитячі речі та надсилав грошові кошти на картковий рахунок ОСОБА_8 ..

Згідно довідки №18/36, виданої 02.04.2020 року ГС «Міжнародна антинаркотична асоціація», ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_6 з 26.04.2019 року по 26.01.2020 проходила курс соціально-психологічної реабілітації в закритому стаціонарі в центрі ГС за адресою: м. Кропивницький, вул. Ярошенка, буд. 7.

Частинами першою, другою статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Стаття 9 Конвенції покладає на держави-учасниці обов`язок забезпечувати те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до статті 18 Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Статтею 27 Конвенції, передбачено, що держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько(-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Держави-учасниці відповідно до національних умов і в межах своїх можливостей вживають необхідних заходів щодо надання допомоги батькам та іншим особам, які виховують дітей, у здійсненні цього права і у випадку необхідності надають матеріальну допомогу і підтримують програми, особливо щодо забезпечення дитини харчуванням, одягом і житлом.

Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага та, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року). При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, в якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року).

Розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин (рішення Європейського суду з прав людини від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України», пункт 49).

Демократичне суспільство характеризується плюралізмом, терпимістю, широтою поглядів. Таким чином, держави мають позитивне зобов`язання із забезпечення процедурних гарантій від свавілля як умову обґрунтованості втручання в права, що захищаються статтею 8 Конвенції. Щоб втручання було визнано «необхідним у демократичному суспільстві», воно повинно бути обґрунтовано «гострою соціальною необхідністю». Причини, що наводяться внутрішніми судами для обґрунтування оскаржених заходів, повинні бути достатніми і стосуватися справи.

На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що в усіх рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їх найкращих інтересів повинно мати першочергове значення. Найкращі інтереси дитини залежно від їх характеру та серйозності можуть перевищувати інтереси батьків.

ЄСПЛ у справі «Савіни проти України» вказує, що право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції.

При цьому, у конкретній ситуації враховується, що з іншої сторони держава має позитивний обов`язок вживати виважених і послідовних заходів зі сприяння возз`єднанню дітей зі своїми біологічними батьками, дбаючи при досягненні цієї мети про надання їм можливості підтримувати регулярні контакти між собою та якщо це можливо, не допускаючи розлучення братів і сестер (рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України», пункт 52).

Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

У статті 7 СК України визначено необхідність забезпечення дитині можливості здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України; регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Згідно із частинами другою та четвертою статті 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Відповідно до частини першої статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; хронічно зловживають алкоголем або наркотиками; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини.

Згідно зі статтею 166 СК України позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою надзвичайні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини.

Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Крім того, зазначені чинники, повинні мати систематичний та постійних характер.

Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо і лише при наявності вини у діях батьків.

Звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав має передувати виважена та ґрунтовна підготовка, збір необхідної доказової бази, адже більшість чинників, які є підставою для прийняття позитивних рішень у вказаних категоріях справи, мають оціночний характер, залежать від конкретних обставин справи та особистості учасників цих правовідносин.

Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину вже несе в собі негативний вплив на свідомість дитини, та застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини.

Таким чином, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який слід розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків. Аналогічний правовий висновок викладено в постановах Верховного Суду від 29 квітня 2020 року у справі № 522/10703/18, від 13 квітня 2020 року у справі № 760/468/18, від 11 березня 2020 року у справі № 638/16622/17, від 02 жовтня 2019 року у справі № 461/7387/16-ц, від 08 травня 2019 року у справі № 409/1865/17-ц.

Як роз`яснено у пунктах 15, 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та інші), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що права батьків щодо дитини є похідними від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а тільки потім права батьків.

Звернувшись до суду з вимогами про позбавлення відповідачів батьківських прав, позивачі зазначають те, що батьки дітей протягом тривалого часу свідомо нехтують своїми батьківськими обов`язками, а саме: батьківського піклування та батьківської турботи до дітей не виявляють, станом здоров`я дітей не піклуються, фізичний та моральний розвиток дітей не підтримують, необхідних умов для навчання та проживання дітям не забезпечують, не спілкуються з дітьми в обсязі, необхідному для їх нормального самоусвідомлення, не надають дітям доступу до культурних та інших духовних цінностей, не сприяють засвоєнню дітьми загальновизнаних норм моралі, не виявляють інтересу до їх внутрішнього світу, не створюють умов для отримання дітьми освіти.

Проте, жодними належними та допустимими доказами ці обставини не доведені, всі твердження гуртуються лише на показах позивачів.

Заперечуючи проти позову, ОСОБА_6 посилався на те, що позивачі не надали доказів того, що він умисно ухилявся від своїх батьківських обов`язків щодо виховання сина. Його колишня дружина не зверталася ні до суду, ні до нього щодо примусових способів виконання ним обов`язку утримувати дитину. Після розлучення вони усно погодили з дружиною, що дитина буде проживати разом матір`ю. Крім того, за об`єктивних причин, перебування на заробітках у Республіці Польща, він не міг брати участь у вихованні дитини, на адресу ОСОБА_12 надсилав грошові кошти на забезпечення своєї дитини. На теперішній час в судовому порядку ним порушене питання про визначення місця проживання дитини разом з ним. Від виконання батьківських обов`язків не ухиляється, бажає і має можливість піклуватися, виховувати та матеріально забезпечувати дитину. Вважає необґрунтованим і таким, що не відповідає інтересам дитини, висновок органу опіки та піклування про можливість позбавлення його батьківських прав, оскільки в цьому висновку відсутні посилання на обставини, виходячи з яких комісія дійшла висновку про його ухилення від виконання батьківських обов`язків.

Посилання позивачів на те, що ОСОБА_8 та ОСОБА_7 , вживають наркотичні речовини, суд правильно не прийняв до уваги, оскільки жодними належними доказами ця обставина не підтверджена. Проходження ОСОБА_8 курсу соціально-психологічної реабілітації не свідчить про зловживання нею наркотичних засобів. Зловживання ОСОБА_7 наркотичних засобів жодним доказом не підтверджено.

Належні та допустимі докази свідомого ухилення відповідачами від виконання своїх батьківських обов`язків, навмисного нехтування ними своїми батьківськими обов`язками, які б були законною підставою для позбавлення відповідачів батьківських прав відносно неповнолітніх дітей, позивачами не надано.

З урахуванням наведеного, колегія суддів дійшла переконання, що висновок суду першої інстанції про відсутність правових підстав для застосування такого виняткового заходу, як позбавлення батьківських прав відповідачів, є обґрунтованим, оскільки позивачами не доведено та судом не встановлено наявності такого обов`язкового елементу як винності в умисному ухиленні батьків від виконання їх батьківських обов`язків.

Більше того, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо. Проте суду не надані докази застосування до батьків дітей будь-яких заходів впливу, їх попереджень про необхідність змінити ставлення до виховання дітей, орган опіки та піклування не здійснював контроль за виконанням батьками своїх батьківських обов`язків.

З метою захисту якнайкращих інтересів дітей суд визнав за доцільне збереження їх зв`язків із батьками, що забезпечить їх розвиток у безпечному та стійкому середовищі, яке не є неблагополучним, оскільки зворотного судом не встановлено.

Суд, оцінивши висновок виконавчого комітету Суворовської районної у м. Херсоні ради, як органу опіки та піклування, від 06 січня 2021 рокуза своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, дійшов правильного висновку про його відхилення з підстав неналежного обґрунтування необхідності позбавлення відповідачів батьківських прав, що не суперечить частині шостій статті 19 СК України.

Крім того, висновок органу опіки та піклування, згідно якого було визнано за доцільне позбавити відповідачів батьківських прав відносно дітей, має рекомендаційний характер та не є обов`язковим для суду (частини 5, 6 статті 19 СК України).

Окрім того, на спростування доводів позивачів про те, що суд першої інстанції не допитав дитину для з`ясування її думки, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Відповідно до положень статті 171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав.

Аналогічні положення закріплені у статті 12 Конвенції про права дитини, згідно з якою держави-учасниці забезпечують дитині, здатній сформулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що торкаються дитини, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю.

На практиці підтвердити здатність/нездатність дитини самостійно висловлювати свою думку, можна висновком психологічного дослідження, довідкою з медичного закладу, закладу дошкільної освіти, школи, тощо. Однак, доведення перед судом здатності/нездатності дитини самостійно висловлювати свою думку, тобто наявності у неї достатнього рівня розуміння, визначення справжньої, вільної від впливу (тиску) сторонніх осіб думки є також проблематичним у зв`язку з неоднозначністю судової практики.

При з`ясуванні думки дитини в цивільному судочинстві, варто зважати на те, що оцінка дитиною поведінки своїх батьків, життєвих обставин може бути необ`єктивною та зумовленою різними важелями впливу. У зв`язку з цим, законодавець передбачив право суду постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси (ч. 3 ст. 171 СК України).

Як вбачається з наявного в матеріалах справи листа Служби у справах дітей Суворовської районної у місті Херсоні ради від 29.04.2021 року встановлено, що на засіданні комісії з питань захисту прав дитини Суворовської районної у м. Херсоні ради, яке відбулося 05.01.2021 року, заслухано малолітнього ОСОБА_3 , де він, у присутності батька, мав можливість висловити свою думку. Бесіда з дитиною проводилася за участю представників служби у справах дітей, органу Національної поліції, педагога, фахівця із соціальної роботи Херсонського міського центру соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді, лікаря та інших осіб членів комісії з питань захисту прав дитини Суворовської районної у м. Херсоні ради, в присутності та за згодою батька дитини. Особистий погляд дитини був врахований у висновках органу опіки та піклування, які долучено до матеріалів справи. Вказано, що відповідно до п. 14 порядку забезпечення соціального захисту дітей, які перебувають у складних життєвих обставинах, у тому числі дітей, які постраждали від жорстокого поводження, затвердженого постановою КМУ від 1 червня 2020 року №585, в інтересах дитини для мінімізації негативного впливу на її емоційний стан та психічне здоров`я, а також з метою недопущення її повторної психологічної травматизації, бесіда з дитиною проводиться один раз. У разі потреби повторна бесіда проводиться, як правило, одними і тими самими особами.

Отже, суд першої інстанції врахував положення статті 171 СК України та статті 12 Конвенції, надав можливість дитині ОСОБА_3 висловити свою думку.

Разом з тим, хоча думка дитина у вирішенні спору про позбавлення батьківських прав є важливою, проте вона не може бути визначальною, і така думка не є свідченням того, що позбавлення батьківських прав у спірному випадку має на меті забезпечення якнайкращих інтересів дитини.

Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги позову, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд свої процесуальні дії належним чином обґрунтував, врахувавши при цьому, що доказування не може ґрунтуватися виключно на припущеннях.

Колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, на законність ухваленого судового рішення не впливають. Інші доводи заявника спрямовані на зміну оцінки доказів, здійсненої судом.

ЄСПЛ зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Враховуючи наведене, апеляційний суд зробив висновок, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін.

Керуючись статтями 367, 374, 375,382 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , які діють в інтересах малолітніх ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , від імені яких діє ОСОБА_5 , залишити без задоволення, а рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 01 липня 2021 року без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий Т.Г.Чорна

Судді: Л.В.Пузанова

І.В.Склярська

Повний текст постанови складено 20 грудня 2021 року

Суддя Т.Г. Чорна