Справа № 567/1350/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 грудня 2021 року м. Острог

Острозький районний суд Рівненської області у складі:

головуючий суддя - Назарук В.А.

при секретарі - Гічиновська Я.В.

з участю

представника позивача адвоката Чернова В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернулась в Острозький районний суд Рівненської області з позовом до ОСОБА_2 про стягнення безпідставно набутих коштів, обґрунтовуючи позов тим, що в червні 2021 року між нею та ОСОБА_2 було досягнуто усної домовленості щодо позики грошових коштів і на виконання зазначених домовленостей нею на картковий рахунок відповідача було перераховано 12060 грн. 14.06.2021 та 13065 грн. 17.06.2021, але в подальшому, в ході численних перемовин з відповідачем щодо написання розписки на підтвердження укладення договору позики, відповідач запевняв, що таку розписку напише, а кошти поверне у домовлені строки, однак від написання розписки ухилився, а грошові кошти повернув частково, а саме 18.07.2021 повернув лише 5000 грн.

Позивач, вказуючи на те, що вказані кошти отримані відповідачем без достатніх правових підстав, посилаючись на норми ст.1212 ЦК України, та зазначаючи про те, що розмір її збитків від інфляції, у зв`язку з заборгованістю відповідача перед нею, становить 226,37 грн., а розмір трьох відсотків річних від простроченої суми становить 270,03 грн., просить стягнути зазначені кошти та основний борг з відповідача.

Ухвалою суду від 03.11.2021 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження з викликом сторін, роз`яснено відповідачу право подати заяву із запереченнями проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження та відзив на позов протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі.

Відповідач правом подати відзив на позовну заяву не скористався.

Заяв із запереченнями проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження учасники справи не подавали.

Суд, визначивши юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, дослідивши подані письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, дійшов до висновку про задоволення позову, виходячи з наступного.

В судовому засіданні представник позивачки позов підтримав в повному об`ємі, посилаючись на обставини викладені в позовній заяві.

Пояснив, що між сторонами було досягнуто домовленості про те, що позивачка надасть відповідачу грошові кошти з умовою їх повернення і зазначені домовленості між ними були досягнуті шляхом переписки в мобільному додатку «Вайбер», докази чого надані суду, та шляхом телефонних переговорів.

Зазначив, що оскільки відповідач запевнив позивачку в тому, що кошти їй поверне, то позивачка надала йому 12060 грн. 14.06.2021 та 13065 грн. 17.06.2021, а всього 25125 грн., шляхом перерахування коштів зі свого банківського рахунку на банківський рахунок відповідача і після численних нагадувань та звернення до керівника подрозділу поліції, де на той час працював відповідач, ним для позивачки було повернуто 18.07.2021 лише 5000 грн.

Відповідач в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений у встановленому законом порядку, про причини неявки суд не повідомив.

Заслухавши пояснення представника позивачки, з`ясувавши всі обставини справи, наявні докази в їх сукупності та взаємозв`язку, суд встановив наступні фактичні обставини.

В судовому засіданні встановлено, що 14.06.2021 ОСОБА_2 за допомогою мобільного додатку «Вайбер» шляхом надсилання письмових повідомлень, а в подальшому шляхом проведення телефонної розмови, звернувся до ОСОБА_1 з проханням позичити йому 12060 грн. та запевнивши позивачку, що поверне зазначені кошти, для чого надав для неї номер своєї картки НОМЕР_1 .

Того ж дня позивачка перерахувала йому вказану суму, що підтверджується скріншотом з телефону позивачки, який вона в мережі «Вайбер» надіслала на адресу відповідача та копією виписки витрат по рахунку НОМЕР_2 .

З наданої позивачкою переписки з мобільного додатку «Вайбер» вбачається, що 17.06.2021 відповідач знову звернувся до позивачки з проханням позичити йому 13000 грн., запевняючи її, що поверне зазначені кошти, про що напише їй розписку, посилаючись при цьому і на те, що в разі неповернення боргу, позивачка зможе звернутись з заявою до його керівника, який заставить його повернути кошти.

Водночас, з зазначеного доказу вбачається, що в той же час відповідач також телефонував до позивачки та мав з нею телефонну розмову.

З копії виписки витрат по рахунку НОМЕР_2 вбачається, що того ж дня позивачка перерахувала відповідачу 5025 грн.

З копії виписки витрат по рахунку НОМЕР_3 вбачається, що 17.06.2021 позивачка перерахувала відповідачу 8040 грн.

Водночас, з наданої позивачкою переписки з мобільного додатку «Вайбер» вбачається, що відповідач 23.06.2021 пообіцяв позивачці повернути їй цього ж дня кошти для чого позивачка повідомила йому номер своєї банківської картки.

З наданих позивачкою доказів вбачається, що відповідач своїх зобов`язань не виконав, у зв`язку з чим 25.06.2021, 29.06.2021, 30.06.2021, 01.07.2021, 02.07.2021, 06.07.2021, 07.07.2021, 08.07.2021, 11.07.2021, 13.07.2021, 15.07.2021, 16.07.2021 позивачка зверталась до відповідача з вимогою про повернення коштів, в тому числі зазначаючи загальну суму боргу, та при цьому відповідач борг не оспорював та обіцяв кошти повернути і лише 18.07.2021 повернув 5000 грн.

З копії виписки витрат по рахунку НОМЕР_4 вбачається, що 18.07.2021 відповідач дійсно перерахував позивачці 5000 грн.

Відповідно до повідомлення на адресу позивачки від начальника відділу поліцейської діяльності №1 Шепетівського районного управління поліції ГУНП в Хмельницькій області від 25.08.2021 вбачається, що 26.07.2021 та 16.08.2021 ОСОБА_1 зверталась до відділу поліцейської діяльності №1 Шепетівського районного управління поліції ГУНП в Хмельницькій області з заявами щодо дій ОСОБА_2 у зв`язку з чим проводилась перевірка за результатами якої їй рекомендовано звернутися до суду у зв`язку з наявністю цивільно-правових відносин з ОСОБА_2 .

Загальні підстави для виникнення зобов`язання у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України.

Стаття 1212 ЦК України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав.

Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок іншої особи, в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).

Об`єктивними умовами виникнення зобов`язань із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або незбiльшення майна у іншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна на стороні набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого; 4) відсутність правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб.

За змістом частини першої статті 1212 ЦК України безпідставно набутим майном є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.

Отже, сутність зобов`язання із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави полягає у вилученні в особи - набувача частини її майна, що набута поза межами правової підстави, у випадку якщо правова підстава переходу відпала згодом, або взагалі без неї - якщо майновий перехід не ґрунтувався на правовій підставі від самого початку правовідношення, та передання майна тій особі - потерпілому, яка має належний правовий титул на нього.

Відповідно до частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частин першої та другої статті 509 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, належать договори та інші правочини. Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Зобов`язання повинно виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за вiдсутноcтi таких умов та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із частиною першою статті 177 ЦК України об`єктами цивільних прав є, зокрема, речі, у тому числі гроші.

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення i його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Частиною першою статті 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно із частинами першою та другою статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

Приписами частини першої статті 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Системний аналіз положень частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частини першої статті 177, частини першої статті 202, частин першої та другої статті 205, частини першої статті 207, частини першої статті 1212 ЦК України дає можливість дійти висновку про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей).

Отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню iншiй стороні на пiдставi статті 1212 ЦК України тільки за наявності ознаки безпідставності такого набуття.

Якщо ж зобов`язання не припиняється з підстав, передбачених статтями 11, 600, 601, 604-607, 609 ЦК України, до моменту його виконання, таке виконання має правові підстави (підстави, за яких виникло це зобов`язання). Набуття однією зі сторін зобов`язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов`язання не є безпідставним.

Тобто у разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 ЦК України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.

Конструкція статті 1212 ЦК, як і загалом норм глави 83 ЦК, свідчить про необхідність установлення так званої "абсолютної" безпідставності набуття (збереження) майна не лише в момент його набуття (збереження), а й станом на час розгляду спору.

Таким чином, права особи, яка вважає себе власником майна, підлягають захисту шляхом задоволення позову до володільця, з використанням правового механізму, установленого статтею 1212 ЦК України у разі наявності правових відносин речово-правового характеру безпосередньо між власником та володільцем майна.

Такий спосіб захисту можливий шляхом застосування кондиційного позову, якщо для цього існують підстави, передбачені статтею 1212 ЦК України, які дають право витребувати в набувача це майно.

Відповідно до змісту ст.1212 ЦК України зазначена норма закону застосовується лише в тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуто з допомогою інших, спеціальних способів захисту. Зокрема, у разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень частини першої статті 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов`язання повернути майно потерпілому.

Як встановлено в судовому засіданні, відповідач набув грошові кошти у спосіб, що суперечить цивільному законодавству, оскільки зазначені кошти набуті не за договором позики (ст.1046 ЦК України).

Відповідно до ч.1 ст.509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно із ст.526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтями 525, 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору і одностороння відмова від зобов`язання не допускається.

Відповідно до ст.610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно ст.638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Відповідно до ст.1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості, а статтею 1047 ЦК України визначено, що договір позики укладається у письмовій формі.

В судовому засіданні встановлено, що письмового договору позики між сторонами не укладалось.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми (ч.2 ст.1047 ЦК України).

Верховний Суд у постановах від 30.01.2018 у справі №303/5407/15-ц та від 27.05.2019 у справі №633/444/17 розглянув значення «інший документ …» та дійшов висновку, що за ст.1047 ЦК України, письмовий договір та розписка це єдиний доказ укладення договору позики.

Квитанція не є доказом виникнення між сторонами боргових зобов`язань (постанова Верховного Суду від 27.05.2019 у справі №633/444/17).

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч.2 ст.78 ЦПК України).

Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому ст.6 ЄКПЛ принципу справедливості розгляду справи судом.

Відтак, квитанція про переказ коштів не підтверджує укладення договору позики, а тому суд приходить до висновку про те, що кошти позивачки відповідачем було отримано безпідставно, а отже відповідач зобов`язаний повернути позивачу 20125 грн., як безпідставно набуті кошти і оскільки такого обов`язку ним не виконано, то 20125 грн. слід стягнути з відповідача на користь позивачки.

При вирішенні спору позивачка просить стягнути з відповідача збитки від інфляції та три відсотки річних від простроченої суми.

Частиною 2 ст.625 ЦК України визначено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Оскільки відповідач прострочив виконання грошового зобов`язання, то з нього на користь ОСОБА_1 слід стягнути 3% річних від простроченої суми в розмірі 270,03 грн., а також борг з урахуванням встановленого індексу інфляції, що становить 226,37 грн.

При визначенні розміру інфляційних втрат суд виходить з наступних розрахунків:

у період з 01.07.2021 по 17.07.2021 індексація на суму 25125 грн. (сума боргу) ? 100,100% (сукупний індекс інфляції) / 100% - 25125 грн. (сума боргу) = 25,12 грн. (за період з 18.06.2021 по 17.07.2021)

у період з 01.08.2021 по 19.10.2021 індексація на суму 20125 грн. (сума боргу) ? 101,907% (сукупний індекс інфляції) / 100% - 20125 грн. (сума боргу) = 383,70 грн. (за період з 18.07.2021 по 19.10.2021)

Оскільки відповідно до ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, то з відповідача слід стягнути 226,37 грн. в рахунок втрат внаслідок інфляції в межах позовних вимог.

При визначенні розміру 3% річних суд виходить з наступних розрахунків:

12060 грн. (сума боргу) ? 3% (процентна ставка) / 100% ? 3 (кількість днів) / 365 (днів у році) = 2,97 грн. (за період з 15.06.2021 по 17.06.2021)

25125 грн. (сума боргу) ? 3% (процентна ставка) / 100% ? 30 (кількість днів) / 365 (днів у році) = 61,95 грн. (за період з 18.07.2021 по 19.10.2021)

20125 грн. (сума боргу) ? 3% (процентна ставка) / 100% ? 94 (кількість днів) / 365 (днів у році) = 155,49 грн. (за період з 18.07.2021 по 19.10.2021)

Позивачка, відповідно до пункту 10 частини 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір» є звільненою від сплати судового збору, а тому за правилами ч.6 ст.141 ЦПК України, якою визначено, що якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, з відповідача на користь держави слід стягнути 908 грн. судового збору.

Керуючись статтями 5, 12, 13, 141, 211, 258, 263-265, 273 Цивільного процесуального кодексу України, суд, -

в и р і ш и в:

позов ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_5 ) до ОСОБА_2 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_6 ) про стягнення коштів задоволити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 20125 грн. боргу, 226,37 грн. в рахунок втрат внаслідок інфляції та 207,03 грн. в рахунок 3 процентів річних від простроченої суми.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави 908 грн. судового збору.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Рівненського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 17.12.2021.

Суддя Острозького районного судуНазарук В.А.