П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 лютого 2021 року

м. Рівне

Справа № 569/20717/20

Провадження № 22-ц/4815/284/21

Головуючий у Рівненському міському суді

Рівненської області: суддя Харечко С.П.

Ухвалу суду першої інстанції постановлено

поза межами судового засідання

14 грудня 2020 року в м. Рівне

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючий суддя: Хилевич С.В.

судді: Ковальчук Н.М., Шимків С.С.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Рівненського міського суду Рівненської області від 14 грудня 2020 року в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Лайм Кепітел" про захист прав споживача та визнання недійсним кредитного договору,

в с т а н о в и в:

У грудні 2020 року в суд звернулася ОСОБА_1 з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Лайм Кепітел" (далі - ТзОВ "Лайм Кепітел") про захист прав споживача та визнання недійсним кредитного договору, де просила визнати недійним укладений між сторонами кредитний договір ЛЛ-00566464 від 08 липня 2020 року та застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину, виключивши інформацію про грошові зобов`язання перед товариством з усіх реєстрів боргових зобов`язань, що діють на території України.

Ухвалою Рівненського міського суду Рівненської області від 14 грудня 2020 року цивільну справу направлено за підсудністю до Миколаївського районного суду Миколаївської області.

Постановляючи свою ухвалу, суд першої інстанції виходив із того, що відповідно до узагальнень судової практики розгляду цивільних справ, які виникають з кредитних правовідносин, застосування Закону України "Про захист прав споживачів" (надалі також - Закон) до спорів, які виникають з кредитних правовідносин, можливе в тому разі, якщо предметом і підставою позову є питання надання інформації споживачеві про умови отримання кредиту, типи відсоткової ставки, валютні ризики, процедура виконання договору тощо, які передують укладенню договору. Місцевий суд вказав, що після укладення договору між сторонами виникають кредитні правовідносини, тому до спорів щодо виконання цього договору цей Закон не може застосовуватись, а застосуванню підлягає спеціальне законодавство в системі кредитування. Тому врахувавши вимоги ч.2 ст.27 ЦПК України та місце реєстрації відповідача по АДРЕСА_1 , суд дійшов висновку про передачу справи за підсудністю до Миколаївського районного суду Миколаївської області.

На рішення суду позивачем подано апеляційну скаргу, де вона покликалась на його незаконність та необґрунтованість, які полягали в порушенні норм процесуального права.

В обґрунтування допущених судом порушень зазначала, що між сторонами укладено договір про надання саме фінансової послуги, а за умовами договору ці кредитні кошти надані відповідно до Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринку фінансових послуг". Вважала, що підставно скористалася своїм правом на альтернативну підсудність, оскільки правовідносини, що виникли між сторонами, є нічим іншим як надання послуг, що підпадає під дію норм Закону України "Про захист прав споживачів".

З наведених спонукань просила оскаржуване судове рішення скасувати, а справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи позивача, колегія суддів прийшла до висновку про задоволення апеляційної скарги.

Як з`ясовано матеріалами справи, 08 липня 2020 року в м. Миколаїв між ТзОВ "Лайм Кепітел" (кредитодавець) та ОСОБА_1 (позичальник) було укладено кредитний договір ЛЛ-00566464, де, зокрема, зазначено, що невід`ємною частиною договору є правила, з якими позичальник ознайомлений, повністю розуміє, погоджується і зобов`язується неухильно дотримуватись, текст яких розміщений на сайті кредитодавця в мережі Інтернет.

Звертаючись до суду з позовом про захист прав споживачів та визнання кредитного договору недійсним, ОСОБА_1 обґрунтовувала свої вимоги тим, що кредитний договір вона не підписувала.

Для визначення підсудності спору суду необхідно з`ясувати коло цивільних справ, які компетентний вирішувати по суті даний суд.

Підсудність - це розподіл підвідомчих загальним судам цивільних справ між різними судами першої інстанції залежно від роду (характеру) справ, що підлягають розгляду, і від території, на яку поширюється юрисдикція того чи іншого суду (ст.19 ЦПК України).

Територіальна підсудність (юрисдикція) - це підсудність цивільної справи загальному суду в залежності від території, на яку поширюється юрисдикція даного суду. За її допомогою вирішується питання, яким з однорідних судів підсудна для розгляду відповідна справа.

Так, за загальними правилами підсудності позови до юридичних осіб пред`являються в суд за їхнім місцезнаходженням згідно з Єдиним державним реєстром юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань (ч.2 ст.27 ЦПК України).

Стаття 28 ЦПК України передбачає підсудність справ за вибором позивача.

Зокрема, згідно із ч. 5 ст. 28 ЦПК України позови про захист прав споживачів можуть пред`являтися також за зареєстрованим місцем проживання чи перебування споживача або за місцем заподіяння шкоди чи виконання договору.

Відповідно до ч.3 п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 19 квітня 1996 року № 5 "Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів" споживачем, права якого захищаються на підставі Закону, є лише громадянин (фізична особа), котрий придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити товари (роботи, послуги) для власних потреб. Закон регулює відносини споживача підприємством, установою, організацією чи громадянином - підприємцем, які виготовляють та продають товари, виконують роботи і надають послуги, незалежно від форм власності та організаційних форм підприємства.

Абзацом другим п. 2 цієї постанови Пленуму встановлено, що оскільки Закон не визначає певних меж своєї дії, судам слід мати на увазі, що до відносин, які ним регулюються, належать, зокрема ті, що виникають із договорів про надання фінансово кредитних послуг для задоволення власних побутових потреб громадян (у тому числі про надання кредитів, відкриття і ведення рахунків, проведення розрахункових операцій, приймання і зберігання цінних паперів, надання консультаційних послуг).

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 у справі щодо офіційного тлумачення положень пп. 22, 23 ст.1, ст.11, ч. 8 ст.18, ч. 3 ст. 22 Закону у взаємозв`язку з положеннями ч. 4 ст. 42 Конституції України (справа про захист прав споживачів кредитних послуг), дія цього Закону поширюється і на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем за договором про надання споживчого кредиту), що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Так, з дати набрання чинності спеціального Закону України "Про споживче кредитування", а саме з 10 червня 2017 року, відносини між кредитодавцями, кредитними посередниками та споживачами під час надання послуг споживчого кредитування регулюються спеціальним Законом України "Про споживче кредитування".

Положеннями ст.3 Закону України "Про споживче кредитування" визначено, що він регулює відносини між кредитодавцями, кредитними посередниками та споживачами під час надання послуг споживчого кредитування.

Між тим, згідно з преамбулою Закону України "Про захист прав споживачів" цей закон регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів.

На час укладення оспорюваного договору стаття 11 Закону викладена в такій редакції: цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України "Про споживче кредитування".

Заразом, відповідно до ст. 3 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" відносини, що виникають у зв`язку з функціонуванням фінансових ринків та наданням фінансових послуг клієнтам, регулюються Конституцією України, цим Законом, іншими законами України з питань регулювання ринків фінансових послуг, а також прийнятими згідно з цими законами нормативно-правовими актами. Відносини, що виникають у зв`язку із захистом прав споживачів фінансових послуг, регулюються законодавством про захист прав споживачів з урахуванням особливостей, передбачених цим Законом.

За Рішенням Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року у справі №1-26/2011 держава сприяє забезпеченню споживання населенням якісних товарів (робіт, послуг), зростанню добробуту громадян та загального рівня довіри в суспільстві. Разом з тим споживачу, як правило, об`єктивно бракує знань, необхідних для здійснення правильного вибору товарів (робіт, послуг) із запропонованих на ринку, а також для оцінки договорів щодо їх придбання, які нерідко мають вид формуляра або іншу стандартну форму (ч.1 ст. 634 ЦК України). Отже, для споживача існує ризик помилково чи навіть унаслідок уведення його в оману придбати не потрібні йому кредитні послуги. Тому держава забезпечує особливий захист більш слабкого суб`єкта економічних відносин, а також фактичну, а не формальну рівність сторін у цивільно-правових відносинах, шляхом визначення особливостей договірних правовідносин у сфері споживчого кредитування та обмеження дії принципу свободи цивільного договору. Це здійснюється через встановлення особливого порядку укладення цивільних договорів споживчого кредиту, їх оспорювання, контролю за змістом та розподілу відповідальності між сторонами договору. Тим самим держава одночасно убезпечує добросовісного продавця товарів (робіт, послуг) від можливих зловживань з боку споживачів.

Отже, є очевидним, що до спірних правовідносин застосовуються положення Закону України "Про захист прав споживачів", оскільки ним регулюються відносини між споживачами товарів і послуг та продавцями товарів і надавачами послуг, визначається механізм захисту прав споживачів товарів і послуг, а при вирішенні спорів, що виникають між учасниками таких правовідносин, цей Закон підлягає застосуванню нарівні з іншими актами цивільного законодавства України, що регулюють ті самі питання.

Відтак, позивач, як споживач фінансових послуг, визначивши на власний розсуд місце пред`явлення позову в цивільній справі про захист прав споживачів, пов`язаних із укладенням кредитного договору, а саме пред`явивши позов за місцем проживання, скористалася своїм абсолютним правом, передбаченим ст.28 ЦПК України.

Постановляючи ухвалу, суд першої інстанції на зазначене не звернув уваги та дійшов помилкового висновку про передачу позовної заяви до Миколаївського районного суду Миколаївської області для розгляду за підсудністю у зв`язку з непідсудністю справи Рівненському міському суду Рівненської області.

Хоча ст. 12 ЦПК України зобов`язує суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, сприяти учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом, суд підійшов до вирішення цього питання формально та безпідставно передав за територіальною підсудністю справу на розгляд іншому суду.

Колегія суддів зважає на те, що право на звернення до суду, одним з аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним; воно може бути обмеженим. Право на суд покриває надзвичайно широке поле різноманітних категорій - воно стосується як інституційних та організаційних аспектів, так і особливостей здійснення окремих судових процедур. Європейський суд з прав людини надаючи тлумачення принципу верховенства права в світлі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зазначав, що формальності не можуть бути підставами для виправдання несправедливості.

Підставою для скасування ухвали суду, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції відповідно до п. п. 1,4 ст. 379 ЦПК України є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

Керуючись ст.ст. 374, 379, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Рівненського міського суду Рівненської області від 14 грудня 2020 року скасувати, а справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова апеляційного суду є остаточною і касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий: С.В. Хилевич

Судді: Н.М. Ковальчук

С.С.Шимків