ЗОЛОТОНІСЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 695/1695/21
номер провадження 6/695/121/21
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 вересня 2021 рокум. Золотоноша

Золотоніський міськрайонний суд Черкаської області в складі:

головуючого судді Степченка М.Ю.

за участю секретаря с/з Розпутньої І.Г., Варданян Л.А.

розглянувши заяву ОСОБА_1 про скасування тимчасового обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України, -

ВСТАНОВИВ

ОСОБА_1 звернувся до Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області з заявою про скасування тимчасового обмеження у праві виїзду за кордон.

В обґрунтування заяви зазначає, що 01.07.2010 р. ухвалою Золотоніського міськрайонного суду за поданням ДВС Золотоніського МРУЮ його було обмежено у праві виїзду за кордон. Про існування даного обмеження йому стало відомо у 2020 році. Для встановлення причин обмеження ним було здійснено запит до Державної прикордонної служби України, яка листом від 05.03.2021 р. роз`яснила підстави накладення такого обмеження. Обмеження накладено задля виконання судового наказу Золотоніського міськрайонного суду від 22.06.2009 р. про стягнення заборгованості за кредитним договором № CSXRF710711380 від 08.02.2008 р. у сумі 9287,22 грн. Від ДВС заявник дізнався, що у період з 15.07.2011 р. по 26.09.2011 р. у Золотоніському ВДВС перебувало виконавче провадження№27594363 з примусового виконання судового наказу №2-н-67 від 22.06.2011 р. про стягнення з заявника на користь ПАТ КБ «Приватбанк» боргу в сумі 9287,22 грн та 90,19 грн. судових витрат. Дане виконавче провадження завершено на підставі п.2 ч.1 ст.47 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції від 21.04.1999 р.), передано до архіву, де зберігалося протягом 3 років, після чого було знищене. Однак ухвала суду про тимчасове обмеження продовжує діяти, що порушує конституційні права заявника.

Оскільки виконавче провадження завершено з виконання судового наказу № 2-н-67, а сам виконавчий документ більше десяти років до виконання не пред`являвся, тому заявник вважає, що є підстави для скасування тимчасового обмеження в праві виїзду його за кордон.

У судовому засіданні заявник та його представник ОСОБА_2 наполягали на задоволенні заяви в повному обсязі та зазначили, що виконавчий документ (судовий наказ) не підлягає виконанню, оскільки пропущено строк звернення його до примусового виконання. Виконавче провадження з примусового його виконання завершено. Заявником було зазначено, що заборгованість по кредитному договору, на підставі якого було видано судовий наказ, ним не погашена. З нього двічі стягнуто судом заборгованість по даному кредитному договору - судовим наказом №2-н-67/2009 від 22.06.2009 р. та рішенням суду №695/700/13-ц від 05.04.2013 р. Ні судовий наказ , ні вказане рішення суду на виконанні в ДВС не перебувають.

Представник Золотоніського МРВ ДВС ЦМУ (м. Київ) та АТ КБ «Приватбанк» у судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, причини неявки суду не повідомили.

Суд, вислухавши доводи заявника та його представника, вивчивши матеріали справи, приходить до висновку, що заява не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ч.6 ст.441 ЦПК України суд розглядає заяву про скасування тимчасового обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України у десятиденний строк з дня її надходження у судовому засіданні з повідомленням сторін та інших заінтересованих осіб за обов`язкової участі державного (приватного) виконавця.

Статтею 1 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» передбачено, що громадянин України має право виїхати з України, крім випадків, передбачених цим законом та в`їхати в Україну.

Як вбачається з матеріалів справи, 22.06.2009 р. Золотоніським міськрайонним судом Черкаської області винесено судовий наказ №2-н-67/2009 про стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приватбанк» заборгованості за кредитним договором №CSXRF710711380 від 08.02.2008 р. у сумі 9287,22 грн., судового збору в сумі 16,44 грн., витрат на ІТЗ в сумі 43,75 грн. Даний судовий наказ набрав законної сили 16.07.2009 р.

Ухвалою Золотоніського міськрайонного суду №6ц-46/2010/2306 від 01.07.2010 р., було задоволено подання старшого державного виконавця ВДВС Золотоніського МРУЮ та тимчасово обмежено боржника ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України до виконання ним своїх зобов`язань згідно судового наказу Золотоніського міськрайонного суду від 22.06.2009 р. про стягнення заборгованості за кредитним договором №CSXRF710711380 від 08.02.2008 р. у сумі 9287,22 грн.

З листа Управління забезпечення примусового виконання рішень у Черкаській області ЦМУ МЮ (м. Київ) від 21.04.2021 р. №ПІ-С-114-13/209 встановлено, що у період з 15.07.2011 р. по 26.09.2011 р. у Золотоніському ВДВС перебувало виконавче провадження№27594363 з примусового виконання судового наказу №2-н-67 від 22.06.2011 р. про стягнення з заявника на користь ПАТ КБ «Приватбанк» боргу в сумі 9287,22 грн та 90,19 грн. судових витрат, яке було завершено на підставі п.2 ч.1 ст.47 ЗУ «Про виконавче провадження» (в редакції 21.04.2021 р.).

Частини 5, 8 ст.441 ЦПК України передбачають, що суд може скасувати тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України за вмотивованою заявою боржника. Відмова у скасуванні тимчасового обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України не перешкоджає повторному зверненню з такою самою заявою у разі виникнення нових обставин, що обґрунтовують необхідність скасування тимчасового обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України.

Тобто, вирішуючи питання про скасування тимчасового обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України суд повинен з`ясувати наявність обставин, що обґрунтовують необхідність скасування тимчасового обмеження фізичної особи в праві виїзду за межі України.

Заяву про скасування тимчасового обмеження в праві виїзду за межі України, заявник обґрунтовує тим, що виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа судового наказу №2-н-67 від 22.06.2011 р. завершене, а виконавче провадження знищене за терміном зберігання. Виконавчий документ повторно не пред`явлений до виконання та на теперішній час у Золотоніському МРВ ДВС відсутнє виконавче провадження з примусового його виконання; строк пред`явлення виконавчого листа був пропущений і судом відмовлено стягувачу в поновленні цього строку; з заявника відбувається подвійне стягнення заборгованості, оскільки рішенням суду від 05.04.2013 р. стягується також сума боргу за кредитним договором, стягнутого судовим наказом від 22.06.2009 р.

Разом із тим суд вважає, що вищезазначені доводи заяви не є передбаченими ч.5 ст.441 ЦПК України підставами для скасування судом тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України.

Відповідно до ч.3 ст.12, ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Матеріали справи не містять відомостей про те, що судовий наказ, у рамках якого тимчасово обмежено боржника ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України виконаний. Боржником не надано суду доказів підтвердження його виконання, а навпаки стверджено ним, що заборгованість по кредитному договору не погашена.

Згідно з вимогами ч.2 ст.6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» від 21.01.1994 р. № 3857-XII (у редакції на момент обмеження виїзду) громадянинові України, який має паспорт, може бути тимчасово відмовлено у виїзді за кордон у випадках, передбачених пунктами 1-9 частини першої цієї статті.

Згідно із п.18 ч.3 ст.11 Закону України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 р. № 606-XIV (у редакції на момент тимчасового обмеження) державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має право: у разі ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи або керівника боржника - юридичної особи за межі України - до виконання зобов`язань за рішенням.

Ухвала про обмеження виїзду заявника за межі України ним не оскаржувалася в апеляційному та касаційному порядку.

Статтею 49 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції, що діяла на момент завершення виконавчого провадження) визначені підстави закінчення виконавчого провадження.

Стаття 50 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції, що діяла на момент завершення виконавчого провадження) передбачала наслідки завершення виконавчого провадження.

Так, у разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій), повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, арешт, накладений на майно боржника, знімається, скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв`язку із завершенням виконавчого провадження. Завершене виконавче провадження не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом.

У разі якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем накладено арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, державний виконавець зазначає про зняття арешту, накладеного на майно боржника.

За заявою боржника державний виконавець видає йому додаткові копії постанови, зазначеної в частині другій цієї статті, для їх пред`явлення до органів, що здійснюють реєстрацію майна або ведуть реєстр заборони на його відчуження, для зняття арешту, накладеного на майно.

Згідно із п.2 ч.1 ст.47 Закону України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 р. № 606-XIV (саме на цій підставі повернутий документ стягувачеві) у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернуто стягнення, а здійснені державним виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними.

Згідно ч.5 ст.47 Закону України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 р. № 606-XIV повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених цією статтею, не позбавляє його права повторно пред`явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених статтею 22 цього Закону.

Однак, як свідчать матеріали справи, в боржника наявна заборгованість, судовий наказ не було виконано в примусовому порядку, а виконавче провадження було завершене, а не закінчене.

Суд звертає увагу, що згідно із вимогами Закону України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 р. №606-XIV виконавче провадження закінчується у разі такого повернення виконавчого документа без виконання як: на вимогу суду або іншого органу (посадової особи), який видав виконавчий документ (п.9 ст.49 Закону); до суду чи іншого органу (посадової особи), який його видав, у випадку, передбаченому частиною третьою статті 75 цього Закону (п.11 ст.49 Закону).

У той час, як повернення виконавчого документа стягувачеві на підставі п.2 ч.1 ст.47 Закону (у боржника відсутнє майно) не є закінченням виконавчого провадження у розумінні ст.47 Закону) і згідно з ч.5 ст.47 Закону України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 р. №606-XIV повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених цією статтею, не позбавляє права стягувача повторно пред`явити виконавчий документ до виконання.

Боржником рішення суду не виконане, що ним не заперечується, і до того ж підтверджується поверненням виконавчого документа стягувачу на підставі п.2 ч.1 ст.47 Закону України «Про виконавче провадження».

При цьому, таке повернення виконавчого документа не припиняє тимчасове обмеження у виїзді за кордон, як захід примусового виконання рішення суду, а стягувач має право повторно пред`явити виконавчий документ до виконання.

Як встановлено судом, виконавче провадження було завершено, однак не закінчено.

Відповідно до пункту 4 Розділу XIII Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої Наказ Міністерства юстиції України від 02.04.2012 р. №512/5 (у редакції наказу Міністерства юстиції України 29.09.2016 № 2832/5) (в редакції на час звернення заявника до суду із цією заявою) тимчасове обмеження в праві виїзду за межі України особи знімається у разі винесення виконавцем постанови про: закінчення виконавчого провадження на підставі пунктів 1-3, 5-7, 9-12, 14, 15 частини першої статті 39 Закону; скасування тимчасового обмеження у праві виїзду особи з України - у разі погашення заборгованості зі сплати періодичних платежів у повному обсязі.

Заявник помилково ототожнює поняття «завершення виконавчого провадження» і «закінчення виконавчого провадження», які регулюються різними статтями Закону України «Про виконавче провадження» і мають різні юридичні наслідки.

Отже, підстав для зняття (скасування) тимчасового обмеження боржника у праві виїзду за межі України не існує на час розгляду цієї заяви.

Аналогічна позиція відображена в ухвалі Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30.08.2019 р. по справі № 335/6675/13-ц (провадження № 61-15563ск19).

Крім того, звертаючись до суду із заявою відповідно до частини 5 ст.441 ЦПК України ОСОБА_1 просить скасувати застосовані судом обмеження, мотивуючи відсутністю виконавчого провадження, що не є передбаченими ч.5 ст.441 ЦПК України підставами для скасування судом тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України.

Також суд вважає, що пропуск строку подачі виконавчого документа до виконання, як і наявність рішення суду 05.04.2013 р. (яке боржником не оскаржувалося) не являються підставами для скасування обмеження у праві виїзду за межі України.

Скасування застосованих судом обмежень може мати місце в разі, якщо відпали підстави для застосування таких заходів, зокрема, досягнення переслідуваної мети гарантування повернення боргу, або виявлено обставини, які спростовували б критерій співмірності цілі втручання застосованим обмежувальним заходам, або інші обставини, які дають підстави для висновку про наявність на тепер таких факторів, що порушують справедливий баланс між правами людини та публічним інтересом, хоча при застосуванні таких заходів існувала обґрунтована виправданість втручання в здійснення особою права на свободу пересування.

Враховуючи вище викладене, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні заяви ОСОБА_1 про скасування тимчасового обмеження у праві виїзду за кордон.

Керуючись ст.ст. 259, 260, 441 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

У задоволенні заяви ОСОБА_1 про скасування тимчасового обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України - відмовити.

Ухвала може бути оскаржена до Черкаського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом п`ятнадцяти днів.

Суддя М.Ю. Степченко

Повний текст ухвали виготовлений 13 вересня 2021 року.