Провадження № 2/643/15/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.02.2021 року Московський районний суд м. Харкова у складі:

головуючого - судді Довготько Т.М.

за участю секретаря судового засідання - Хотян К.В.

представника позивача за первісним позовом - Селезень С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк», треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання кредитного договору, договору іпотеки та договорів поруки недійсними, зустрічним позовом Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з вищевказаним позовом, в якому після уточнення позовних вимог просить: визнати недійсним кредитний Договір №0 від 14 травня 2008 року, укладений між ОСОБА_1 та АКІБ «УкрСиббанк»; визнати недійсним Договір іпотеки №1185 від 14 травня 2008 року укладений між ОСОБА_1 та АКІБ «УкрСиббанк» і посвідчений нотаріально приватним нотаріусам Харківського міського нотаріального округу Жамойда Т.М., зареєстрований в реєстрі за №1185 від 14 травня 2008 року; зобов`язати приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Жамойда Г.М. виключити з реєстру іпотеку та заборонити відчуження запису про іпотеку та заборону відчуження нерухомого майна, яке було передано у іпотеку за Договором іпотеки укладеним між ОСОБА_1 та АКІБ «УкрСиббанк» 14 травня 2008 року, а саме нерухоме майно - однокімнатну квартиру, загальною площею 32 кв.м, житловою площею 16,1 кв.м., яка знаходиться у АДРЕСА_1 , та на даний час використовується її сім`єю; визнати недійсним Договір поруки №П1/0 від 14 травня 2008 року укладений між ОСОБА_2 та АКІБ «УкрСиббанк»; визнати недійсним Договір поруки №П2/0 від 14 травня 2008 року укладений між ОСОБА_4 та АКІБ «УкрСиббанк»; визнати недійсним Договір поруки №П/0 від 16 травня 2008 року укладений між ОСОБА_3 та АКІБ «УкрСиббанк».

В обґрунтування позову позивач ОСОБА_1 зазначила, що 14 травня 2008 року між нею (Позичальником), та АКІБ «УкрСиббанк» (Банком) було підписано Договір про надання споживчого кредиту №0. Відповідно до п.1.1 кредитного договору Банк зобов`язався надати Позичальникові однією сумою кредит (грошові кошти) в іноземній валюті в сумі 45000, 00 доларів США, що дорівнює сумі еквіваленту 227250,00 грн., за курсом Національного банку України на день укладення Договору, а вона зобов`язалася прийняти, належним чином використати та повернути кредит в сумі 45 000,00 доларів США, а також сплатити проценти за користування кредитом в розмірі 12% річних в порядку, на умовах та в строки, визначені кредитним договором до 14.05.2029 року. Відповідно до п. 1.2.2 позичальник зобов`язується повертати суму кредиту та сплачувати проценти шляхом сплати ануїтетних платежів у розмірі 490,00 доларів США 00 цнт. в день сплати ануїтетних платежів. Відповідно до п.1.5 кредит надається шляхом зарахування коштів на поточний рахунок позичальника № НОМЕР_1 у Банку для подальшого використання за цільовим призначенням. Кредитний договір укладався задля купівлі житла для неї і її сім`ї. В якості забезпечення виконання боргових зобов`язань за кредитним Договором №0 від 14 травня 2008 року між позивачем та Банком було укладено: договір іпотеки за №1185 від 14 травня 2008 року, відповідно до умов вказаного договору іпотеки, вона передала Банку в іпотеку нерухоме майно - однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 ; Договір поруки №П1/0 від 14 травня 2008 року укладений між ОСОБА_2 та АКІБ «УкрСиббанк»; Договір поруки №П2/0 від 14 травня 2008 року укладений між ОСОБА_4 та АКІБ «УкрСиббанк»; Договір поруки №П/0 від 16 травня 2008 року укладений між ОСОБА_3 та АКІБ «УкрСиббанк». З аналізу та вивчення матеріалів кредитного Договору №0 від 14 травня 2008 року, вбачається, що в його змісті є відсутніми встановлені законодавством обов`язкові умови, які необхідні для його укладення, а саме відповідач, при укладанні спірного кредитного договору з позичальником: не здійснив детальний, достовірний та об`єктивний розпис сукупної вартості кредиту для споживача (у процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов`язаних з одержанням, обслуговуванням, погашенням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту згідно вимог п.2 ч.4 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» та п.3 «Правила надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту»; не визначив належно реальну процентну ставку в порушення вимоги п.3.3 Правил; не визначив та не вказав належне про абсолютне значення подорожчання кредиту в грошовому вигляді, згідно вимоги п.3.3 «Правил», шляхом підсумовування всіх платежів здійснених споживачем як на користь банку, так і на користь третіх осіб під час отримання, обслуговування та погашення кредиту; в порушення вимоги п. 3.8 «Правил», Банк не встановив застереження, щодо попередження позичальника про настання валютних ризиків; всупереч вимоги п.3.4 «Правил», не зазначив про всі суми коштів, які споживач має сплатити за договором банківського рахунку у зв`язку з отриманням кредиту, його обслуговування і погашенням. Отже, оскільки вище вказані обов`язкові відомості не були встановлені та не розкриті відповідачем в кредитному договорі, вважає, що кредитний договір не відповідає вимогам чинного законодавства України, а його сторонами, в належній формі не було досягнуто згоди щодо істотних умов договору, передбачених законодавцем. Відповідно до умов п. 1.1. кредитного Договору вбачається, що відповідач, в порядку та на умовах визначених цим Договором, взяв на себе зобов`язання надати позичальнику кредит (грошові кошти) на споживчі цілі в сумі 45000,00 доларів США, з оплатою Позичальником за користування кредитними коштами в розмірі 12 процентів річних. Постановою Правління НБУ № 168 від 10.05.2007 року "Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту", які розроблені у відповідності до ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів", затверджено форму детального розпису сукупної вартості кредиту та Правила надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту (надалі - Правила). У даних Правилах вказані обов`язкові умови із числа інших обов`язкових умов договору, на які міститься посилання в ст.11 Закону України "Про захист прав споживачів", необхідність яких випливає із суті та умов договору, які є істотними та які можуть вплинути на рішення споживача про необхідність придбання послуги з надання кредиту. Витрати, що складають сукупну вартість кредиту, законодавцем визначено у частині д). п.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», згідно якої сукупна вартість кредиту включає перелік усіх витрат, пов`язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо. Внаслідок документального недотримання «Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту» (затверджених Постановою Правління НБУ №168 від 10.05.2007р.) кредитний договір №0 від 14 травня 2008 року та додатки до нього не містять розрахунку щодо реальної процентної ставки (у процентах річних) та абсолютного значення подорожчання кредиту (у грошовому виразі). Також, в Графіку у колонці №5 зазначена комісія за надання кредиту, згідно діючих тарифів банку у розмірі - 3408,75 грн. Згідно з положеннями ч. 5 ст. 11, ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів укладених із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Відповідно до п. 3.6 постанови НБУ № 168 від 10.07.2007 р. «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо) або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, унесення до нього змін, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо. Відповідно до п.3.8. Правил- у разі надання кредиту в іноземній валюті банки зобов`язані під час укладення кредитного договору попередити споживача, що валютні ризики під час виконання зобов`язань за кредитним договором несе споживач, та надати інформацію щодо методики, яка використовується банком для визначення валютного курсу, строків і комісій, пов`язаних з конвертацією валюти платежу у валюту зобов`язання під час погашення заборгованості за кредитом та процентами за користування ним. Ця інформація не була надана. Вважає, що під час укладання договору, банк приховав від позичальника повну та об`єктивну інформацію щодо кінцевої сукупної вартості кредиту, чим ввів позичальника в оману, щодо реальної відсоткової ставки та кінцевої загальної суми кредиту, яку сплатив би позичальник банку, погашаючи кредит у порядку, визначеному графіком погашення заборгованості. Отже, виходячи з положень ст.ст. 203, 215, 230, 548 ЦК України, в момент підписання кредитного договору між сторонами, позивач був введений в оману відповідачем щодо істотних умов договору, ціни та відсоткової ставки, загальної сукупної вартості та абсолютного значення подорожчання кредиту.

В свою чергу представник ПАТ «УкрСиббанк» звернувся до суду із зустріним позовом, в якому після збільшення позовних вимог просить суд стягнути солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_4 на користь Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» заборгованість за Договором про надання споживчого кредиту №0 від 14.05.2008 року в сумі 54 255,82 доларів США, а також пеню в сумі 110 172,59 грн.; стягнути солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_3 на користь Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» заборгованість за Договором про надання споживчого кредиту №0 від 14.05.2008 року в сумі 54 255,82 доларів США, а також пеню в сумі 110 172,59 грн.; стягнути солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» заборгованість за Договором про надання споживчого кредиту №0 від 14.05.2008 року в сумі 54 255,82 доларів США, а також пеню в сумі 110 172,59 грн.; стягнути з ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» сплачений судовий збір в сумі 22 968,18 гри., по 5 742 грн. 05 коп. з кожного.

В обґрунтування зустрічного позову зазначено, що 14.05.2008року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 укладено договір про надання споживчого кредиту №, відповідно до якого Банк надав ОСОБА_1 кредит у сумі 45 000, 00 доларів США, а відповідач ОСОБА_1 зобов`язалася повернути кредит у повному обсязі в термін та розмірах, що встановлені графіком погашення кредиту, але не пізніше 14.05.2029року, та сплачувати протягом перших 30 календарних днів, рахуючи з дати видачі кредиту, проценти за користування кредитом у розмірі 12,00 % річних. За користування кредитними коштами понад встановлений договором термін банк автоматично нараховує проценти на прострочену суму основного боргу у подвійному розмірі (п.1.2.1 кредитного договору). Згідно п.8.1 кредитного договору у випадку порушення термінів погашення будь-яких грошових зобов`язань, відповідач ОСОБА_1 сплачує Банку пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від гривневого еквіваленту суми простроченого платежу, сума якого (еквіваленту) розраховується за офіційним обмінним курсом НБУ гривні до валюти заборгованості станом на дату нарахування такої пені. В забезпечення виконання кредитних зобов`язань позичальника по кредитному договору між Банком та ОСОБА_4 укладено договір поруки №П2/0 від 14.05.2008року, між Банком та ОСОБА_3 - договір поруки №П/0 від 16.05.2008року, між Банком та ОСОБА_2 - договір поруки №П1/0 від 14.05.2017року. Банк взяті на себе зобов`язання за кредитним договором виконав в повному обсязі, зарахувавши відповідно до п.1.5 Кредитного договору, 14.05.2008р. кредитні кошти на поточний рахунок позичальника. Всупереч умов Кредитного договору ОСОБА_1 не здійснює своєчасних платежів у повному обсязі для погашення суми заборгованості по кредиту та процентам за користування ним протягом тривалого часу. 18.01.2017рокцу Банком надіслано відповідачам вимоги про погашення заборгованості. Станом на 04.05.2018 року заборгованість за Договором про надання споживчого кредиту №0 від 14.05.2008 року становить 54 255,82 доларів, з яких: 39 734,25 доларів США - заборгованість за наданим кредитом; 14 521,57 доларів США - заборгованість за відсотками за користування кредитом. А також пеня, нарахована в порядку п. 8.1. кредитного договору в сумі 110 172,59 грн., з яких: 22 712,73 грн. - пеня за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом; 87 459,86 грн. - пеня за несвоєчасне погашення заборгованості по відсоткам за користування кредитом.

Представником ПАТ «УкрСиббанк» Левченко І.К. подано заяву про застосування до позовної заяви ОСОБА_1 строків позовної давності, оскільки позовна заява подана із пропущенням строку, встановленого ст.257 ЦК України.

Представником ПАТ «УкрСиббанк» подано відзив на первісний позов ОСОБА_1 , в якому представник зазначає наступне. Твердження ОСОБА_1 про те, що кредитний договір не містить усіх законодавчо встановлених обов`язкових умов, що, відповідно до ст.203, ч.1 ст.215 ЦК України, свідчить про його недійсність є безпідставним, оскільки Додаток № 1 до кредитного договору «Графік платежів, визначення сукупної і кредиту», кожну сторінку якого підписано ОСОБА_1 власноручно містить детальну інформацію щодо місячних платежів позичальника за основним боргом та процентами за користування кредитними коштами - у процентному та грошовому значеннях (колонки 3, 4), а також - відомості щодо платежів ОСОБА_1 третім особам - страховику, нотаріусу, суб`єкту оціночної діяльності (колонки 6.1 - 6.4). Останній рядок цього Додатку № 1 містить значення реальної процентної ставки та абсолютного подорожчання кредиту (колонки 7, 8). Отже, кредитний договір містить докладну та зрозумілу інформацію щодо сукупної вартості кредиту, а відтак, вимоги розділу 3 Постанови НБУ № 168, Банком дотримано повністю. Твердження ОСОБА_1 про порушення при укладенні кредитного договору вимог п.3.8 Постанови НБУ № 168, оскільки, на думку представника ОСОБА_1 , банк не попередив її при укладенні кредитного договору про можливість настання валютних ризиків та не надав інформації щодо методики, яка використовується банком для визначення валютного курсу при здійсненні ОСОБА_1 погашень за кредитним договором не відповідає дійсності та матеріалам справи, оскільки відповідно до копії Інформаційного листа, власноручно підписаного ОСОБА_1 , вона була належним чином попереджена про те, що валютні ризики під час виконання зобов`язань за кредитним договором покладаються на неї. Також банк повідомив ОСОБА_1 в Інформаційному листі про порядок обміну валют для здійснення погашень кредитної заборгованості (абз.2, 3 останньої сторінки Інформаційного листа).Тож, ОСОБА_1 була повідомлена про можливість настання валютних ризиків й, відтак, вимоги п.3.8 Постанови НБУ № 168 з боку АТ «УкрСиббанк» порушено не було. Твердження ОСОБА_1 про те, що всупереч вимогам п.3.4 Постанови НБУ № 168 ОСОБА_1 не було повідомлено про витрати, які вона має понести за відкритим на її ім`я поточним рахунком, шляхом зарахування на який згідно з п.1.5 кредитного договору ОСОБА_1 надано кредит дійсності не відповідає. Так, між АТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 13.05.2008 року укладено договір банківського рахунку, відповідно до якого їй відкрито поточний рахунок № НОМЕР_1 у доларах США та у гривні, обслуговування за яким згідно з п.2.6 здійснюється на платній основі у відповідності з діючими у банку тарифами, з якими клієнт є ознайомленим; згідно з п.2.6.1 вказаного договору про ознайомлення ОСОБА_1 з тарифами за розрахунково-касове обслуговування свідчить Додаток № 1 до цього договору та/або додаткова угода до нього. Отже, з платежами за розрахунково-касове обслуговування ОСОБА_1 , уклавши договір про відкриття поточного рахунку № НОМЕР_1 , була ознайомленою, про що свідчить п.2.6.1 договору банківського рахунку 13.05.2008 року, Додаток № 1 до нього та Додаткова угода № 1 від 27.05.2008 р. ОСОБА_1 повністю погодилася з запропонованими їй умовами договору, про що свідчить п. 10.13 кредитного договору, відповідно до якого його підписанням позичальник підтверджує, що всі умови йому цілком зрозумілі, і він вважає їх справедливими до себе. Крім того, ОСОБА_1 стверджує про порушення умовами кредитного договору вимог ч.1 ст. 1056-1 ЦК України, за якою процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Дане твердження спростовується тим, що статтею 1056-1 Цивільний Кодекс України доповнено Законом України N 661-VI від 12.12.2008 г., який набрав чинності 10.01.2009 р. Тож, під час укладення спірного кредитного договору стаття 1056-1 в ЦК України була відсутньою. Інформаційним листом, наданим банком ОСОБА_1 у відповідності до вимог розд.2 Постанови НБУ № 168, встановлено застосування фіксованої процентної ставки за кредитним договором. ОСОБА_1 стверджує про те, що у кредитний договір, а саме - у колонку 5 Додатку № 1 «Графік платежів, визначення сукупної вартості кредиту» включено несправедливу умову - платіж ОСОБА_1 по комісії за надання кредиту в сумі 3 408,75 грн., що є порушенням, на її думку, вимог п.3.6 Постанови НБУ № 168, за якою «Банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо) або їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, унесення до нього змін. прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо». Вважає, що жодній з перелічених в п.3.6 Постанови НБУ № 168 ознак платежів, які банки не мають права встановлювати у кредитному договорі, комісія за надання кредиту, сплачена ОСОБА_1 в сумі 3 408,75 грн., не відповідає.Спірний кредитний договір умов про зміни у витратах щодо плати за обслуговування кредиту та плати за дострокове його погашення не містить. Крім того, сплата комісії позичальником передбачена п.1.3.4 кредитного договору та Додатком № 2 до нього «Тарифи банку»; розмір комісії дорівнює 1,5% від суми кредиту; сплачується у гривні по курсу НБУ на день нарахування комісії та має чітко сформульовану послугу, за яку комісія сплачується. У Додатку № 2 до кредитного договору призначення комісії, яка сплачується позичальником у день отримання кредиту, визначено; це - комісія за надання кредиту, тобто - за проведення підготовчої роботи та зарахування кредиту на належний ОСОБА_1 поточний рахунок, зазначений в п.1.5 кредитного договору. Таким чином, сплата ОСОБА_1 комісії в сумі 3 408,75 грн. здійснена у відповідності з умовами кредитного договору та без порушення п.3.6 Постанови НБУ № 168. Також твердження ОСОБА_1 про те, що банк приховав від неї істотні умови договору - реальну процентну ставку, значення абсолютного подорожчання кредиту, які є складовими частинами сукупної вартості кредиту, не відповідає дійсності, оскільки Додаток № 1 до кредитного договору «Графік платежів, визначення сукупної вартості кредиту», як зазначено вище, матеріали справи містять. А твердження про введення її в оману з підстави «заниження» процентної ставки, вказаної в кредитному договорі порівняльно з реальною процентною ставкою, та суми кредиту, про яку сторони домовилися у п.1.1 кредитного договору, зі значенням абсолютного подорожчання кредиту, суму якого ОСОБА_1 , начебто, мала б сплатити банку у відповідності з графіком погашення заборгованості, є підміною понять та вільним тлумаченням ОСОБА_1 норм права, якими регулюються спірні відносини, зокрема, розділу 3 Постанови НБУ № 168. Таким чином, позовна заява ОСОБА_1 є безпідставною, її доводи є надуманими та такими, що нормам матеріального права, якими регулюються спірні відносини, не відповідають.

Представником позивача за первісним позовом ОСОБА_1 - ОСОБА_5 надано заперечення на зустрічний позов в якому остання зазначає, що у справі відсутні належні і допустимі докази на підтвердження розміру заборгованості відповідача за зустрічним позовом. Розрахунок заборгованості за договором належить до аналітичних документів, який був складений Банком в односторонньому порядку, і не є документом первинного бухгалтерського обліку, який був складений під час здійснення господарської операції і містить про неї відповідні відомості та підтверджує її здійснення, що вимагається вказаною нормою ст. 9 Законом України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні». Крім того, вважає, що строк позовної давності щодо позовних вимог про стягнення пені за несвоєчасне повернення кредиту за договором кредиту вже сплинув відповідно до вимог ст.258 ЦК України. Оскільки, як зазначено у наданому Банком розрахунку, останній платіж за кредитним договором було внесено відповідачем за зустрічним позовом 14.05.2015рокуроку. У подальшому, починаючи з червня 2015 року будь-яке погашення кредиту не здійснювалося. Таким чином, момент виникнення заборгованості слід рахувати з 15.06.2015 року. Із позовними вимогами про стягнення заборгованості за кредитом позивач звернувся до суду 28.02.2017 року, тобто після спливу майже 1 року 8 місяців. Крім того, 15.09.2015року Банк направив ОСОБА_1 письмове повідомлення з вимогою про дострокове погашення всієї суми заборгованості, чим змінив строк виконання зобов`язання за кредитним договором з 14.05.2029 року по 15.09.2015р. Таким чином, вважають позовні вимоги банку про стягнення заборгованості за відсотками у розмір 14 521,57 доларів США є безпідставними та незаконними, та такими що не підлягають задоволенню.

Ухвалою судді Московського районного суду м.Харкова Ференчук О.В. від 11.08.2015року було відкрито провадження по справі за позовом ОСОБА_1 .

Ухвалою судді Московського районного суду м.Харкова Ференчук О.В. від 20.08.2015року справу було призначено до судового розгляду.

Ухвалою судді Московського районного суду м.Харкова Ференчук О.В. від 23.02.2016 року по справі було призначено судову бухгалтерсько-економічну експертизу, провадження по справі до проведення експертизи зупинено.

Ухвалою судді Московського районного суду м.Харкова Ференчук О.В. від 18.05.2017 року прийнято до спільного розгляду з первісним позовом, зустрічну позовну заяву Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, та об`єднано ці вимоги в одне провадження.

Розпорядженням №01-08/499 від 07.10.2019 року призначено повторний автоматизований розподіл справ судді Московського районного суду м.Харкова Ференчук О.В.

Відповідно до протоколу потворного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 07.10.2019року справа розподілена судді Довготько Т.М.

Ухвалою суду від 18.10.2019року цивільну справу прийнято до провадження та призначено по справі підготовче засідання.

Ухвалою суду від 16.09.2020року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.

Представник позивача за первісним позовом Селезень С.В. в судовому засіданні вимоги первісного позову підтримала та просила задовольнити з підстав викладених у позовній заяві. Проти задоволення зустрічного позову заперечувала, та просила у його задоволенні відмовити з підстав викладених у запереченнях.

Представник відповідача за первісним позовом ПАТ «УкрСиббанк» Тітаренко І.А. в судове засідання не з`явився, надав до суду заяву, в якій просить провести судове засідання без його участі, позовні вимоги зустрічного позову АТ «УкрСиббанк» підтримує в повному обсязі. Проти позовних вимог первісного позову ОСОБА_1 заперечує в повному обсязі.

Треті особи за первісним позовом та відповідачі за зустрічним позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 в судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлялися у встановленому законом порядку.

Суд, заслухавши представника позивача за первісним позовом, дослідивши матеріали справи приходить до наступного.

Судом встановлено, що 14.05.2008року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 укладено договір про надання споживчого кредиту №, відповідно до якого Банк надав ОСОБА_1 кредит у сумі 45 000, 00 доларів США, а відповідач ОСОБА_1 зобов`язалася повернути кредит у повному обсязі в термін та розмірах, що встановлені графіком погашення кредиту, але не пізніше 14.05.2029року, та сплачувати протягом перших 30 календарних днів, рахуючи з дати видачі кредиту, проценти за користування кредитом у розмірі 12,00 % річних /Том 1, а.с.27-36/.

За користування кредитними коштами понад встановлений договором термін банк автоматично нараховує проценти на прострочену суму основного боргу у подвійному розмірі (п.1.3.1 кредитного договору).

Згідно п.8.1 кредитного договору у випадку порушення термінів погашення будь-яких грошових зобов`язань, позичальник сплачує Банку пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від гривневого еквіваленту суми простроченого платежу, сума якого (еквіваленту) розраховується за офіційним обмінним курсом НБУ гривні до валюти заборгованості станом на дату нарахування такої пені.

Додатком №1 до кредитного договору встановлено «Графік платежів, визначення сукупної вартості кредиту» /Том 1, а.с.141-144/.

Банк взяті на себе зобов`язання за кредитним договором виконав в повному обсязі, зарахувавши відповідно до п.1.5 Кредитного договору, 14.05.2008р. кредитні кошти на поточний рахунок позичальника, та видано готівку, що підтверджується заявою на видачу готівки меморіальним ордером від 14.05.2008 року /Том 2, а.с.148, 149/.

В забезпечення кредитного договору, 14.05.2008року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 було укладено договір Іпотеки посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Жамойда Г.М. та зареєстрований в реєстрі №1184. Відповідно до якого ОСОБА_1 передала в іпотеку однокімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_1 /Том 1 , а.с.24,25/.

Крім того, в забезпечення виконання кредитних зобов`язань ОСОБА_1 по кредитному договору № від 14.05.2008року, між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_4 укладено договір поруки №П2/0 від 14.05.2008року, між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_3 укладено договір поруки №П/0 від 16.05.2008року, між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_2 укладено договір поруки №П1/0 від 14.05.2017року / Том 1, а.с.117-122/.

Також, між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 13.05.2008 року укладено договір банківського рахунку, відповідно до якого ОСОБА_1 відкрито поточний рахунок № НОМЕР_1 у доларах США та у гривні, обслуговування за яким згідно з п.2.6 здійснюється на платній основі у відповідності з діючими у банку тарифами, з якими клієнт є ознайомленим; згідно з п.2.6.1 вказаного договору. Факт ознайомлення з тарифами за розрахунково-касове обслуговування свідчить Додаток № 1 до цього договору та/або додаткова угода до нього. Отже, з платежами за розрахунково-касове обслуговування ОСОБА_1 , уклавши договір про відкриття поточного рахунку № НОМЕР_1 , була ознайомленою, про що свідчить п.2.6.1 договору банківського рахунку 13.05.2008 року, Додаток № 1 до нього та Додаткова угода № 1 від 27.05.2008 р. /Том 2, а.с.195-200/.

Пунктом 10.13 Кредитного договору передбачено те, що позичальником отримано від ПАТ «Укрсиббанк» Інформаційний лист відповідно до п.2 ст.11 ЗУ «Про захист прав споживачів».

Згідно копії Інформаційного листа від 14.05.2008року ОСОБА_1 була належним чином повідомлена про те, що валютні ризики під час виконання зобов`язань за кредитним договором покладаються на неї, як на споживача /Том 1, а.с.79-80/.

15.09.2015 року Банком надіслано ОСОБА_1 вимогу про погашення простроченої заборгованості /Том 2, а.с.238/.

18.01.2017року Банком надіслано ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 вимоги про погашення заборгованості /Том 1, а.с.198-202/.

На підтвердження сплати коштів за Договором про надання споживчого кредиту №0 від 14.05.2008 року представником ОСОБА_1 було надано копії квитанцій /Том 2, а.с.13-89/.

В свою чергу представником ПАТ «Укрсиббанк» було надано суду виписку по рахунку № НОМЕР_1 за період з 14.05.2008року по 14.05.2015року, а також виписку за кредитним договором за період з 14.05.2008 р. по 03.07.2018р. які відображають проведені операції за рахунком ОСОБА_1 /Том 2, а.с. 150, 151-181/.

Як вбачається з наданого ПАТ «Укрсиббанк» розрахунку, станом на 04.05.2018 року заборгованість за Договором про надання споживчого кредиту №0 від 14.05.2008 року становить 54 255,82 доларів, з яких: 39 734,25 доларів США - заборгованість за наданим кредитом; 14 521,57 доларів США - заборгованість за відсотками за користування кредитом. А також пеня, нарахована в порядку п. 8.1. кредитного договору в сумі 110 172,59 грн., з яких: 22 712,73 грн. - пеня за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом; 87 459,86 грн. - пеня за несвоєчасне погашення заборгованості по відсоткам за користування кредитом /Том 2, а.с.111-122/.

Відповідно до висновку судової економічної експертизи №6405 від 15.11.2016року встановлено: 1) в обсязі наданих матеріалів, розмір щомісячного ануїтетного платежу, розрахований виходячи з умов кредитування (сума кредиту, відсоткова ставка, строк кредитування), визначених договором про надання споживчого кредиту №0 від 14.05.2008року, становить 489,91 дол. США.; 2) В обсязі наданих матеріалів, виходячи з проведених розрахунків, зазначена у додатку №1 (Графік платежів, визначення сукупної вартості кредиту) до договору про надання споживчого кредиту №0 від 14.05.2008року сума нарахованих відсотків не відповідає умовам вказаного кредитного договору (з урахуванням розрахованого за умовами договору щомісячного ануїтетного платежу); 3) В обсязі наданих матеріалів, розраховані відповідно до вимог Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління НБУ від 10.05.2007року №168, згідно з умовами договору про надання споживчого кредиту №0 від 14.05.2008року, показники сукупної вартості кредиту становлять: 1) реальна процентна ставка (у процентному значенні) - 13,88 %; 2) абсолютне значення подорожчання кредиту (у грошовому виразі) - 83891,97 дол. США.; 4) Оскільки згідно з Правилами надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління НБУ від 10.05.2007року №168, при розрахунку реальної процентної ставки крім процентів за користування кредитом враховуються також інші платежі, пов`язані з отриманням та обслуговуванням кредиту (комісії, страхові та інші платежі), значення реальної процентної ставки, за наявності таких платежів, не можуть дорівнювати значенню відсоткової ставки за користування кредитом, вказаному у п.1.3.1 кредитного договору. Розраховане значення реальної процентної ставки не впливає на значення процентної ставки, вказане у п.1.3.1 кредитного договору. Оскільки згідно з Правилами надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління НБУ від 10.05.2007року №168, при розрахунку абсолютного значення подорожчання кредиту (комісії, страхові та інші платежі), сума абсолютного значення подорожчання кредиту не може дорівнювати сумі кредиту, вказаній у п.п.1.1 кредитного договору. Числове значення сукупної вартості кредиту у грошовому виразі (абсолютного значення подорожчання кредиту) не впливає на суму кредиту, вказану у п.1.1 кредитного договору /том 1, а.с.156-170/.

Звертаючись до суду з позовом про визнання кредитного договору недійсним, визнання недійсним договору іпотеки та визнання договорів поруки недійсними ОСОБА_1 посилалася на положення статті 230 ЦПК України (правові наслідки вчинення правочину під впливом обману), а також статей 11, 18, 19, 21 Закону України «Про захист прав споживачів» (визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача).

Згідно з частинами першою-третьою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до вимог частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Правові наслідки вчинення правочину під впливом обману передбачені статтею 230 ЦК України.

Тлумачення статті 230 ЦК України свідчить, що під обманом розуміється умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення. Тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі - вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення, тобто природи правочину, прав та обов`язків сторін, властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням.

Обман, що стосується обставин, які мають істотне значення, має доводитися позивачем як стороною, яка діяла під впливом обману. Отже, стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести: по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по-третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину.

Тобто, правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину.

Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку, - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення.

Лише в разі встановлення цих обставин норми частини першої статті 230 та статті 203 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими.

За положеннями статей 626-628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Згідно з частиною другою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов`язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов`язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов`язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. У разі ненадання зазначеної інформації суб`єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 цього Закону.

Відповідно до статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», яка регулює визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача, продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача.

Несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема, щодо плати за обслуговування кредиту та плати за дострокове його погашення, і це є підставою для визнання таких положень недійсними (окремих положень, а не договору в цілому).

Відповідно до частини п`ятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими: 1) для надання кредиту необхідно передати як забезпечення повну суму або частину суми кредиту чи використати її повністю або частково для покладення на депозит, або викупу цінних паперів, або інших фінансових інструментів, крім випадків, коли споживач одержує за таким депозитом, такими цінними паперами чи іншими фінансовими інструментами таку ж або більшу відсоткову ставку, як і ставка за його кредитом; 2) споживач зобов`язаний під час укладення договору укласти інший договір з кредитодавцем або третьою особою, визначеною кредитодавцем, крім випадків, коли укладення такого договору вимагається законодавством та/або коли витрати за таким договором прямо передбачені у складі сукупної вартості кредиту для споживача; 3) передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки; 4) встановлюються дискримінаційні стосовно споживача правила зміни відсоткової ставки.

Правила надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджені постановою Правління Національного банку України від 12 листопада 2007 року № 168, встановлюють надання банками споживачу повної, необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про сукупну вартість споживчого кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов`язань споживача, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням та погашенням кредиту і мають бути оплачені споживачем згідно з вимогами законодавства України.

Відповідно до статті 217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

Нормами цивільного законодавства передбачено як визнання правочину недійсним в цілому, так і визнання недійсним окремих його положень, а також передбачено можливість визнання правочину недійсним в цілому, якщо недійсність окремих його положень тягне за собою недійсність інших його частин і недійсність правочину в цілому.

У разі встановлення, що позичальнику не була надана повна та достовірна інформація про умови кредитування і сукупну вартість кредиту та визнання недійсними окремих умов про встановлення несправедливих платежів та комісій: за дії, які банк вчиняє на власну користь; які не є послугою в розумінні Закону України «Про захист прав споживачів», при відсутності достатніх даних для визнання решти умов і договору в цілому несправедливими, відсутності достатніх даних щодо нечесної підприємницької практики чи введення позивача в оману, відсутні правові підстави для визнання кредитного договору недійсним у цілому.

Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, тобто дії банку, які передують укладенню договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Таких підстав позивачами за первісним позовом не наведено. З часу укладення кредитного договору, такий ОСОБА_1 виконувався, що свідчить про те, що вона погодилася з усіма умовами підписаного нею договору.

Враховуючи наведене, суд вважає, що обставини, на які посилається позивач за первісним позовом ОСОБА_1 у позовній заяві про визнання кредитного договору недійсним, визнання недійсним договору іпотеки, можуть слугувати підставою лише для визнання недійсними окремих частин правочинів - кредитного договору від 14.05.2008року № 0, а не визнання таких правочинів недійсними в цілому, а відтак у задоволенні позовної заяви в частині визнання недійсним кредитного договору та Договору іпотеки недійсними слід відмовити за її безпідставністю.

Що стосується позовної вимоги ОСОБА_1 про зобов`язання приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Жамойда Г.М. виключити з реєстру іпотеку та заборону відчуження нерухомого майна, яке було передано у іпотеку за Договором іпотеки укладеним між ОСОБА_1 та АКІБ «УкрСиббанк» 14 травня 2008 року, то вона є похідною від вимоги про визнання Договору іпотеки недійсним, а тому також не підлягає задоволенню.

Вирішуючи позов в частині вимог про визнання недійсними договорів поруки укладених між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 то суд зазначає наступне.

Відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм, правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні (правова позиція, висловлена Верховним Судом України в постанові від 25 грудня 2013 року, справа № 6-94цс13).

Статтями 215, 216 ЦК України визначено загальні підстави визнання недійсними угод і настання відповідних наслідків.

За змістом статті 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися, зокрема, порукою.

Відповідно до статей 553, 554 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Отже договір поруки укладається кредитором і поручителем в забезпечення виконання боржником основного зобов`язання.

Що ж до позивача за первісним позовом ОСОБА_1 , то вона стороною договорів поруки не виступає, а є учасником у зобов`язанні, забезпеченому порукою. Обов`язок кредитора або поручителя за договором поруки одержувати згоду боржника на укладення такого договору законодавством не передбачений та не випливає зі змісту правовідносин поруки.

Відсутність порушення оспорюваним договором прав та інтересів особи, яка не є його стороною, є підставою для відмови в позові про визнання його недійсним (стаття 215, 216 ЦК України).

Таким чином, суд приходить до висновку, що укладення договорів поруки жодним чином не порушують законні права та інтереси ОСОБА_1 , як учасника у зобов`язанні забезпеченому порукою, а тому у задоволенні позову в частині визнання договорів поруки недійсними слід відмовити.

Оскільки суд прийшов до висновку про відмову у задоволенні первісного позову ОСОБА_1 , то суд не вбачає підстав для застосування строків позовної давності встановлених ст.257 ЦК України до первісного позову.

Що стосується зустрічного позову АТ «УкрСиббанк» про стягнення заборгованості за кредитним договором, то суд зазначає наступне.

Звертаючись до суду із зустрічним позовом про стягнення кредитної заборгованості з боржника та поручителів в солідарному порядку, банк посилався на неналежне виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором, у результаті чого утворилася заборгованість, що підтверджується розрахунком заборгованості.

Відповідно до частин першої - четвертої статті 1056-1 ЦК України процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору. Фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено кредитором в односторонньому порядку. Умова договору щодо права кредитора змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною. У разі застосування змінюваної процентної ставки кредитор самостійно, з визначеною у кредитному договорі періодичністю, має право збільшувати та зобов`язаний зменшувати процентну ставку відповідно до умов і в порядку, встановлених кредитним договором. Кредитодавець зобов`язаний письмово повідомити позичальника, поручителя та інших зобов`язаних за договором осіб про зміну процентної ставки не пізніш як за 15 календарних днів до дати, з якої застосовуватиметься нова ставка. У кредитному договорі встановлюється порядок розрахунку змінюваної процентної ставки із застосуванням погодженого сторонами індексу. Порядок розрахунку змінюваної процентної ставки повинен дозволяти точно визначити розмір процентної ставки за кредитом на будь-який момент часу протягом строку дії кредитного договору. Кредитор не має права змінювати встановлений кредитним договором порядок розрахунку змінюваної процентної ставки без згоди позичальника.

Як вбачається з висновку судової економічної експертизи №6405 від 15.11.2016року, в обсязі наданих матеріалів, розраховані відповідно до вимог Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління НБУ від 10.05.2007року №168, згідно з умовами договору про надання споживчого кредиту №0 від 14.05.2008року, реальна процентна ставка (у процентному значенні)становить 13,88 %, а не 12% як узгоджено кредитним договором.

У разі підвищення банком процентної ставки з`ясуванню підлягає визначена договором процедура підвищення процентної ставки (повідомлення позичальника чи підписання додаткової угоди тощо); дії позичальника щодо прийняття пропозиції кредитора тощо.

Боржник вважається належно повідомленим про збільшення розміру процентної ставки за користування кредитом в односторонньому порядку в тому разі, якщо банк не лише відправив на адресу такого боржника листа про зміну умов кредитного договору, а й довів факт його вручення адресатові під розписку.

Так, з урахуванням висновку судово-економічної експертизи, суд виходить із того, що не надається можливим визначити реальний розмір заборгованості за кредитним договором, оскільки відсутні дані на підтвердження підвищення відсоткової ставки до 13,88 %, клопотання про призначення додаткової експертизи не заявлялися.

Крім того, звертаючись до ОСОБА_1 15.09.2015 року з вимогою про погашення простроченої заборгованості, Банком було змінено строк виконання основного зобов`язання.

Припис абзацу другого частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики в разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

Тобто право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Вказаний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року в справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18) міститься висновок про те, що право кредитодавця нараховувати обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України.

Як зазначено вище, строк виконання основного зобов`язання згідно з умовами кредитного договору було змінено на 15.09.2015 року, тому після зазначеної дати банк не мав правових підстав для нарахування відсотків, а отже, і пені за несвоєчасне повернення кредиту та пені за несвоєчасне повернення відсотків, а тому такі вимоги є безпідставними.

Відповідно до вимог статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (статі76,77 ЦПК України).

Згідно вимог статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Положення вищезазначених процесуальних норм передбачають, що під час розгляду справ у порядку цивільного судочинства обов`язок доказування покладається як на позивача, так і на відповідача.

Оскільки Банком не надано доказів на підтвердження належного розміру заборгованості відповідачів по кредитному договору, а наявний у матеріалах справи розрахунок не може бути прийнято до уваги через те, що зазначений у ньому розмір заборгованості містить в собі складові, які не відповідають вимогам закону, частина розміру заборгованості за кредитом, відсотками та пенею була нарахована поза межами строку дії кредитного договору, а також із розрахунку неможливо встановити яка відсоткова ставка була наразована Банком, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні зустрічних позовних вимог Банку, оскільки доводи позивача щодо розміру заборгованості по кредитному договору не підтверджені належними доказами, а суд не має процесуальної можливості самостійно визначити розмір дійсної заборгованості, оскільки такі дії потребують спеціальних знань.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи, що в задоволенні первісного та зустрічного позову відмовлено в повному обсязі, судові витрати не підлягають стягненню з відповідача та відшкодуванню позивачу.

Керуючись ст. 10, 12, 13, 81, 89, 141, 258, 263-265, 268 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 / АДРЕСА_1 / до Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» /м. Київ, вул.Андріївська, 2/12/, треті особи: ОСОБА_2 / АДРЕСА_4 /, ОСОБА_3 / АДРЕСА_5 /, ОСОБА_4 / АДРЕСА_6 / про визнання кредитного договору, договору іпотеки та договорів поруки недійсними залишити без задоволення.

Позовні вимоги за зустрічним позовом Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» /м. Київ, вул.Андріївська, 2/12/ до ОСОБА_1 / АДРЕСА_1 /, ОСОБА_4 / АДРЕСА_6 /, ОСОБА_3 / АДРЕСА_5 /, ОСОБА_2 / АДРЕСА_4 / про стягнення заборгованості за кредитним договором залишити без задоволення.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Харківського апеляційного суду, протягом тридцяти днів, з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення виготовлено 25.02.2021 року.

Суддя - Т.М.Довготько