ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/877/21 Справа № 205/2480/19 Суддя у 1-й інстанції - Приходченко О. С. Суддя у 2-й інстанції - Лаченкова О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 лютого 2021 року Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - Лаченкової О.В.

суддів - Городничої В.С., Петешенкової М.Ю.

при секретарі - Кравченко Р.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпрі

апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2

на рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 27 травня 2020 року

по справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "ОТП Факторинг Україна" до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про звернення стягнення на предмет іпотеки,-

ВСТАНОВИЛА:

В березні 2019 року до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська надійшов позов Товариства з обмеженою відповідальністю "ОТП Факторинг Україна" до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Рішенням Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 27 травня 2020 року позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "ОТП Факторинг Україна" до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про звернення стягнення на предмет іпотеки задоволено частково.

Звернуто стягнення на нерухоме майно, яке складається з квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 62,8 кв.м., житловою площею 43,1 кв.м., яка належить ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 ) та ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 ) по Ѕ частині, в рахунок погашення боргу перед Товариством з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» (, юридична адреса: 04210, м. Київ, вул. Фізкультурна, буд. 28-Д, адреса для листування: 49100, м. Дніпро, вул. Центральна, буд. 12) за кредитним договором № CNL-300/0014/2007 від 15 січня 2007 року у розмірі 354 265 гривень 66 коп., з яких заборгованість за кредитом у розмірі 305 376 гривень 46 коп., заборгованість за процентами у сумі 48 889 гривень 18 коп., шляхом її продажу в процедурі виконавчого провадження за ціною, що буде визначена під час проведення виконавчих дій.

У задоволенні інших позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» (, юридична адреса: 04210, м. Київ, вул. Фізкультурна, буд. 28-Д, адреса для листування: 49100, м. Дніпро, вул. Центральна, буд. 12) судовий збір у розмірі 960 (дев`ятсот шістдесят) гривень 50 коп.

Стягнуто з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» (, юридична адреса: 04210, м. Київ, вул. Фізкультурна, буд. 28-Д, адреса для листування: 49100, м. Дніпро, вул. Центральна, буд. 12) судовий збір у розмірі 960 (дев`ятсот шістдесят) гривень 50 коп.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 27 травня 2020 року і ухвалити нове, яким в позові відмовити повністю.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 27 травня 2020 року по цивільній справі №205/2480/19 та ухвалити нове рішення, яким відмовити в позові ТОВ ОТП Факторинг Україна повністю.

У відзиві ТОВ ОТП Факторинг Україна на апеляційні скарги ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 27 травня 2020 року просить відмовити ОСОБА_2 та ОСОБА_1 у задоволенні апеляційних скарг на рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 27 травня 2020 року та рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 27 травня 2020 року залишити без змін.

Вислухавши доповідь судді, пояснення осіб, які з`явилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи частково позовні вимоги ТОВ ОТП Факторинг Україна суд першої інстанції дійшов до правильного та обґрунтованого висновку, що банк набув право звернення стягнення на іпотечне майно, оскільки ОСОБА_1 свої зобов`язання з повернення кредиту не виконувала належним чином.

Судом першої інстанції встановлено, що 15 січня 2007 року між ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк», і ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № CNL-300/0014/2007, відповідно до умов якого позивач надає позичальникові кредитні кошти у розмірі 42 000 доларів США на споживчі цілі зі сплатою 13,99 % річних, зі строком повернення 15 січня 2017 року, а позичальник зобов`язується повернути одержаний кредит у повному обсязі у встановлений строк згідно з графіком повернення кредиту та сплати відсотків (а.с. 66-77 т.1).

15 січня 2007 року між ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк», і ОСОБА_1 з метою забезпечення кредитного договору №CNL-300/0014/2007 від 15 січня 2007 року, укладено договір іпотеки № PCL-300/0012/2007, відповідно до умов якого іпотекодавець передала в іпотеку банкові квартиру АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Кошляк Н.Е. (а.с. 72-74 т.1).

Відповідачем ОСОБА_2 15 січня 2007 року надано згоду, посвідчену приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Кошляк Н.Е. і зареєстровану в реєстрі за № 229, на укладення іпотечного договору ОСОБА_1 квартири АДРЕСА_1 (а.с. 182 т.1).

Згідно з п. 6.2 договору іпотеки № PCL-300/0012/2007 від 15 січня 2007 року, укладеного між ПАТ «ОТП Факторинг Україна» і ОСОБА_1 , іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за цим договором у випадку: несплати іпотекодавцем іпотекодержателю будь-якої суми у такому розмірі, у такій валюті, у такий строк і в такому порядку, як встановлено у кредитному договорі; порушенням іпотекодавцем будь-якого із його зобов`язань; інших обставин, передбачених чинним законодавством України, кредитним договором та договором іпотеки.

12 листопада 2010 року між ПАТ «ОТП Банк» і ПАТ «ОТП Факторинг Україна» було укладено договір відступлення права вимоги (а.с. 75-84), у тому числі і за кредитним договором № CNL-300/0014/2007 від 15 січня 2007 року (а.с. 85 т.1).

Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 08 квітня 2013 року стягнуто солідарно з ОСОБА_1 і ОСОБА_3 на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» заборгованість за кредитним договором №CNL-300/0014/2007 від 15 січня 2007 року заборгованість у розмірі 354 265 гривень 66 коп.; стягнуто з ОСОБА_1 на користь позивача заборгованість за кредитним договором № 300/91/07/1 у розмірі 3 767 гривень 17 коп.; вирішено питання про розподіл судових витрат (а.с. 102-104 т.1).

19 лютого 2002 року шлюб між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 було розірвано, про що ВРАГС Ленінського районного управління юстиції м.Дніпропетровська зроблено актовий запис № 75 (а.с. 140 т.1).

Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 24 червня 2005 року визнано за ОСОБА_2 право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 (а.с. 141-142 т.1).

Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 06 березня 2013 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 24 травня 2013 року, виключено з опису і звільнено з-під арешту, накладеного державним виконавцем Ленінського ВДВС Дніпропетровського МУЮ на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 (а.с. 146-148, 149-151 т.1).

Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 14 листопада 2014 року виключено з акту опису та звільнено з-під арешту, накладеного постановою державного виконавця Ленінського ВДВС ДМУЮ від 31 липня 2009 року, на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 (а.с. 152-155 т.1).

06 листопада 2017 року право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за ОСОБА_2 (а.с. 157 т.1).

Відповідно до довідки № 6309, виданої 07 червня 2019 року Департаментом адміністративних послуг і дозвільних процедур Дніпровської міської ради у квартирі АДРЕСА_1 зареєстровано відповідачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та третіх осіб ОСОБА_3 і ОСОБА_4 (а.с. 158т. 1).

ОСОБА_5 є інвалідом дитинства 1 групи (а.с. 160 т.1).

ОСОБА_6 27 серпня 2016 року зареєструвала шлюб з ОСОБА_7 і змінила прізвище на ОСОБА_8 (а.с. 162 т.1).

Ухвалою ВССУ від 30 березня 2016 року ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 12 листопада 2015 року скасовано, ухвалу Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 02 вересня 2015 року, якою ОСОБА_1 було відмовлено у задоволенні скарги на дії державного виконавця, залишено в силі (а.с. 179-181 т.1).

Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 20 червня 2011 року, яке залишено без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 09 квітня 2012 року, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про визнання договору іпотеки № PCL-300/0012/2007 від 15 січня 2007 року недійсним відмовлено (а.с. 183-186 т.1).

Згідно з ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог, відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно зі ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банківський кредит, будь-яке зобов`язання банку надати певну суму грошей, будь-яка гарантія, будь-яке зобов`язання придбати право вимоги боргу, будь-яке продовження строку погашення боргу, яке надано в обмін на зобов`язання боржника щодо повернення заборгованої суми, а також на зобов`язання на сплату процентів та інших зборів з такої суми.

Згідно зі ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

На підставі ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно з ч. 4 ст. 3 ЗУ «Про іпотеку» іпотекою може бути забезпечене виконання дійсного зобов`язання або задоволення вимоги, яка може виникнути в майбутньому на підставі договору, що набрав чинності.

На підставі ч. 1 ст. 7 Закону України «Про іпотеку» за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання.

Отже, при укладенні договору іпотеки № PCL-300/0012/2007 від 15 січня 2007 року позивач та ОСОБА_1 , погодили, що вартість предмета іпотеки складає 302 999 гривень 00 коп. (а.с. 73 т.1).

Спірна квартира належить на праві спільної часткової власності ОСОБА_1 і ОСОБА_2 по Ѕ частини кожному.

Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 33 ЗУ «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених ст. 12 цього Закону. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Як вбачається з матеріалів справи, право власності на Ѕ частину спірної квартири у встановленому законом порядку зареєстровано за ОСОБА_2 06 листопада 2017 року, який не є боржником за кредитним договором № CNL-300/0014/2007 від 15 січня 2007 року, поручителем також не виступає та договір іпотеки з позикодавцем не укладав, проте, відповідно до ч. 4 ст. 334 ЦК України права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону, тобто, таке право виникло у відповідача ОСОБА_2 вже після укладення договору іпотеки.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 23 ЗУ «Про іпотеку» у разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов`язки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки.

Колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції, що ОСОБА_2 набув статусу іпотекодавця, так як при укладенні договору іпотеки № PCL-300/0012/2007 від 15 січня 2007 року обом відповідачам було відомо про наявність рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 24 червня 2005 року, яким квартиру АДРЕСА_1 було визнано правом спільної сумісної власності подружжя та визнано за ОСОБА_2 право власності на Ѕ частину спірної квартири.

Отже, оскільки боржником ОСОБА_1 зобов`язання за кредитним договором не виконуються, рішенням Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 08 квітня 2013 року з ОСОБА_1 і ОСОБА_3 на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» стягнуто солідарно заборгованість за кредитним договором, добровільно боржниками рішення суду не виконано, а одностороння відмова від виконання зобов`язань не допускається, тому позовні вимоги ТОВ «ОТП Факторинг Україна» є обґрунтованими та підлягають задоволенню шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки квартиру АДРЕСА_1 , що належить на праві спільної часткової власності відповідачам по Ѕ частини кожному.

Щодо позовних вимог про передачу в управління ТОВ «ОТП Факторинг Україна» предмету іпотеки необхідно зазначити наступне.

Відповідно до ст. 34 Закону України «Про іпотеку» після прийняття рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки і з метою отримання продукції, плодів та доходів, забезпечення належного господарського використання переданого в іпотеку нерухомого майна згідно з його цільовим призначенням предмет іпотеки на підставі договору між іпотекодавцем і іпотекодержателем або рішення суду може бути переданий іпотекодержателю або іншій особі в управління на період до його реалізації у порядку, встановленому цим Законом. Управління майном здійснюється відповідно до законодавства та умов, визначених договором чи рішенням суду. Продукція, плоди і доходи, отримані в результаті управління предметом іпотеки, спрямовуються на задоволення забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя, якщо інше не встановлено договором або рішенням суду.

Зі змісту вказаної правової норми вбачається, що право іпотекодержателя на передачу йому в управління предмета іпотеки може виникати лише за наявності необхідних обставин, а саме: після прийняття рішення про звернення стягнення на предмета іпотеки, а також за умови відповідного цільового призначення предмета іпотеки пов`язаного із можливістю його господарського використання з метою отримання продукції, плодів та доходів.

Крім цього, така передача можлива лише для забезпечення належного господарського використання, отримання продукції, плодів та доходів для задоволення забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя.

Аналізуючи зазначене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позовні вимоги в частині передачі в управління позивачеві іпотечного майна не підлягають задоволенню, оскільки позивачем не надано суду доказів наявності необхідних обставин.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 про те, що суд першої інстанції помилково вважає, що ОСОБА_2 набув права іпотекодавця після укладення ОСОБА_1 договору іпотеки, оскільки апелянт став власником 1/2 частки квартири значно раніше, ще до укладення договору іпотеки, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки відповідно до Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 10.12.2018 року №148801417, право власності у ОСОБА_2 виникло лише 06.11.2017 року, тобто з моменту державної реєстрації.

Отже, оскільки рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 24.06.2005 року, яким за ОСОБА_2 було визнано право власності на 1/2 частину квартири, всупереч вимогам ч. 1 ст. 182 ЦК Ураїни та ч.2 ст. 131 ЦК України не було зареєстроване в КП БТІ, тому в даному випадку позивач за рахунок предмета іпотеки може задовольнити всі боргові зобов`язання передбачені п.б.1 іпотечного договору.

Крім того, 15.01.2017 року ОСОБА_2 особисто, в нотаріальній конторі надав згоду на передачу спірної квартири в іпотеку. Підпис на заяві засвідчено ПН ДМНО Кошляк Н.К. за реєстровим №229.

Таким чином, ТОВ «ОТП Факторинг Україна» має безсумнівне право на звернення стягнення на предмет іпотеки.

Доводи ОСОБА_2 в апеляційній скарзі, що члени сім`ї власника житлового будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, колегія суддів вважає необґрунтованими з огляду на наступне.

Статтею 35 Закону України Про іпотеку передбачено, що іпотекодержатель має право звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду у встановленому законом порядку.

Відповідно до ст. 7 Закону України Про іпотеку, за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором.

Отже, ТОВ «ОТП Факторинг Україна» має право на звернення стягнення на предмет іпотеки з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Також відповідно до правового висновку Верховного Суду викладеного у постанові від 02.03.2016 року у праві №6-1356цс15 встановлено, що поняття мораторій у цивільному законодавстві визначається як відстрочення виконання зобов`язання.

Установлений Законом мораторій не передбачає втрату кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов`язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусове стягнення на майно (відчуження без згоди власника).

Крім того, протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм.

Оскільки Закон України Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті; не зупиняє дії решти нормативно-правових актів, що регулюють забезпечення зобов`язань, то він не може бути мотивом для відмови у позові, а є правовою підставою, що не дає змоги органам і посадовим особам, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнень на предмет іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії, вживати заходи, спрямовані на примусове виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підпадають під дію цього Закону на період його чинності, з урахуванням положень ст. 109 ЖК Української РСР,

Отже, Закон України Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті не є підставою для відмови у даному позові, а є лише засобом відстрочення виконання рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Посилання ОСОБА_2 в апеляційній скарзі, що позивачем пропущений строк позовної давності із зверненням до суду з такими позовними вимогами, а тому суд першої інстанції незаконно не застосував строк позовної давності, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки наявність судового рішення про стягнення з боржника на користь кредитора заборгованості за кредитним договором не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання грошових сум шляхом звернення стягнення на передане в іпотеку нерухоме майно.

Також, колегія суддів вважає необґрунтованими належними доказами доводи ОСОБА_1 стосовного того, що позивачем не доведено факту переходу права вимоги за договором про іпотечний кредит №PCL-300/0012/2007 від 15 січня 2007 року та те, що позивач не висував належних досудових вимог відповідачу, оскільки суперечать наявним в матеріалах справи доказам.

Будь-яких доказів на спростування наданого товариством розрахунку заборгованості відповідачами суду не надано, як і клопотання про призначення по справі експертизи.

Приведені в апеляційній скарзі інші доводи про те, що суд не дав оцінки наданих ним доказам не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці, та особистого тлумачення апелянтом норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст.89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Порушень норм матеріального та процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни рішення в оскарженій частині не встановлено, а тому апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду без змін.

Відповідно до ст.141 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишаючи рішення суду без змін не змінює розподіл судових витрат.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 27 травня 2020 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя О.В.Лаченкова

Судді В.С.Городнича

М.Ю.Петешенкова