ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.09.2021 року м. Одеса

Єдиний унікальний номер справи №947/31400/19

Апеляційне провадження № 22-ц/813/7080/21

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого - Колеснікова Г.Я. (суддя-доповідач),

суддів - Вадовської Л.М., Сєвєрової Є.С.,

за участю секретаря -Кузьмук А.В.

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника Главацького Юрія Анатолійовича в інтересах товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Алькор Інвест» на рішення Київського районного суду м.Одеси від 27 січня 2021 року, ухвалене під головуванням судді Калініченко Л.В.,

ВСТАНОВИВ

Короткий зміст позовної заяви та відзиву на неї

У грудні 2019 року товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Алькор Інвест» (далі - ТОВ «ФК «Алькор Інвест», товариство) звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа - Служба у справах дітей Одеської міської ради, про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, зняття з реєстрації місця проживання та виселення.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначав, що 23 квітня 2019 року між ТОВ «ФК «Алькор Інвест» та ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» було укладено договір відступлення прав вимоги за кредитним договором від 26 березня 2007 року та договором іпотеки від 26 березня 2007 року, укладеними між ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» та ОСОБА_1 . У квітні 2019 року товариство направило відповідачам лист-вимогу про погашення наявної заборгованості за кредитним договором та звільнення житлового приміщення, який залишився без реагування, тому товариство задовольнило свої вимоги за рахунок заставного майна, зареєструвавши в позасудовому порядку на себе право власності на квартиру АДРЕСА_1 . Відповідачі в добровільному порядку не звільняють житлове приміщення, чим порушують право власності позивача.

На підставі наведеного позивач просив суд усунути перешкоди товариству у реалізації права власності шляхом визнання ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 такими, що втратили право користуванням квартирою за адресою: АДРЕСА_2 , зняти їх з реєстрації місця проживання та виселити (а.с.1-4,76-81).

У відзиві на позов відповідачка ОСОБА_2 , посилаючись на необґрунтованість та недоведеність позовних вимог, просила суд відмовити у задоволенні позову. Зазначала, що з огляду на положення ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», вимога про зняття з реєстрації місця проживання при наявності вимоги про позбавлення права користування житловим приміщенням є зайвою, так як підставою для зняття з реєстрації є рішення суду про позбавлення права користування житловим приміщенням. Позивачем не надано суду жодного доказу, що в спірній квартирі проживають відповідачі. Вказувала на неточності в позовній заяві щодо номеру розділу договору іпотеки та дати його укладення. Зазначала про наявність правових підстав для закриття провадження у справі з огляду на рішення Київського районного суду м.Одеси від 27 березня 2017 року, що набрало законної сили, яким відмовлено ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» у задоволенні позову до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , яка є законним представником малолітніх ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на предмет іпотеки та виселення. Зауважила, що квартира була придбана 28 травня 2004 року, тобто задовго до укладення кредитного договору від 26 березня 2007 року і не за рахунок отриманих кредитних коштів, тому виселення без надання іншого житлового приміщення неможливе. Позивач безпідставно послався на вимоги ст.156 ЖК УРСР та ст.405 ЦК України, які не регулюють виниклі між сторонами правовідносини (а.с.57-61).

У відповіді на відзив товариство просило суд усунути перешкоди у користуванні власністю шляхом визнання відповідачів такими, що втратили право користування нерухомим майном та виселити. При цьому, позивач зазначив про необґрунтованість доводів відзиву на апеляційну скаргу, допущення описки у позовній заяві щодо номеру розділу та дати іпотечного договору. Щодо наявних судових рішень, зауважив на різницю підстав звернення та сторін у справах. Звернув увагу, що 26 вересня 2019 року відповідач ОСОБА_1 знятий з реєстрації за адресою проживання, тому члени його сім`ї втратили право та підстави для перебування у квартирі, оскільки право членів сім`ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вони є, із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї, що відповідає правовій позиції ВСУ, викладеній у постанові від 05 листопада 2014 року у справі № 6-158цс14 (а.с.113-116).

Служба у справах дітей Одеської міської ради просила суд під час розгляду справи враховувати найвищі інтереси дітей та розгляд справи провести за відсутності їх представника (а.с.66-68).

Короткий зміст оскаржуваного судового рішення

Рішенням Київського районного суду м.Одеси від 27 січня 2021 року в задоволенні позову відмовлено (а.с.134,135-138).

Судове рішення мотивовано тим, що виселення відповідачів із іпотечного майна, придбаного не за рахунок кредиту та забезпеченого іпотекою цього житла, на яке позивач звернув стягнення, не можливе без надання іншого постійного жилого приміщення, яке відповідно до вимог ст.109 ЖК УРСР має бути надане особам одночасно з їхнім виселенням. Також суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову про визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням, у зв`язку з переходом права власності до кредитора, як на іпотечне майно, оскільки відповідачі фактично залишаються проживати у квартирі, підстави для їх виселення відсутні. У зв`язку із відсутністю підстав для визнання відповідачів такими, що втратили право користування квартирою, не підлягають задоволенню й вимоги про зняття відповідачів з реєстрації у квартирі.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та відзиву на апеляційну скаргу

В апеляційній скарзі представник Главацький Ю.А. в інтересах ТОВ «ФК «Алькор Інвест», посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення про задоволення позову (а.с.143-149).

В обґрунтування скарги зазначив, що судом не враховано таке:

- товариство є законним власником квартири за адресою: АДРЕСА_2 , тому відповідно до вимог ст.391 ЦК України має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном;

- з огляду на положення п.26 постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Правил реєстрації місця проживання та Порядку передачі органами реєстрації інформації до Єдиного державного демографічного реєстру» №207 від 02 березня 2016 року товариство, звертаючись до суду з позовом про усунення перешкод шляхом виселення, не зобов`язано надавати відповідачам інше постійне жиле приміщення;

- аналіз положень ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», ст.156 ЖК УРСР та ст.405 ЦК України дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника будинку користуватись цим житловим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї.

Відповідачі та третя особа не скористались правом відзиву на апеляційну скаргу.

Позиція апеляційного суду

Заслухавши суддю-доповідача, представника Главацького Ю.А. в інтересах ТОВ «ФК «Алькор Інвест», представника ОСОБА_7. в інтересах ОСОБА_2 , відповідача ОСОБА_2 , дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Встановлені судом фактичні обставини справи

26 березня 2007 року між ТОВ «Банк «Фінанси та кредит» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 4к-70, за умовами якого останній отримав 95 000 доларів США зі сплатою відсотків на рівні 14,5% річних на строк до 28 березня 2022 року (а.с.17-22).

Додатковою угодою від 01 листопада 2008 року відсоткова ставка підвищена до 20 % річних (а.с.23).

У рахунок забезпечення належного виконання боржником взятих на себе зобов`язань за кредитним договором 26 березня 2007 року між товариством та ОСОБА_1 укладено іпотечний договір, за умовами якого останній передав в іпотеку квартиру АДРЕСА_1 , яка належала йому ( ОСОБА_1 ) на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від 28 травня 2004 року (а.с.24-25).

23 квітня 2019 року між ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» та ТОВ «ФК «Алькор Інвест» укладено договори про відступлення прав вимоги за кредитним та іпотечними договорами від 26 березня 2007 року (а.с.10-16).

26 квітня 2019 року ТОВ «ФК «Алькор Інвест» направило ОСОБА_1 лист-вимогу про негайне погашення наявної заборгованості за кредитним договором у розмірі 252 025,26 доларів США та за неустойкою - 8 034 091,93 грн. та негайне у 30-денний термін з дня отримання вимоги звільнення (виселитись, знятись з реєстрації місця проживання/перебування) разом з іншими членами сім`ї з квартири АДРЕСА_1 (а.с.26). Лист отриманий 06 травня 2019 року (а.с.27-28).

У зв`язку з невиконанням умов кредитного договору, іпотекодержателем ТОВ «ФК «Алькор Інвест» здійснено звернення стягнення на предмет іпотеки - вищезазначену квартиру шляхом набуття її у власність у позасудовий спосіб.

Так, з витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за №182452744 від 26 вересня 2019 року вбачається, що 26 вересня 2019 року за ТОВ «Фінансова компанія «Алькор Інвест» зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_3 на підставі: повідомлення за №278, виданого 02 травня 2019 року Укрпошта; листа-вимоги ТОВ «ФК «Алькор Інвест» від 26 квітня 2019 року за №48; звіту про оцінку, складеного 11 червня 2019 року ТОВ «Експертна оцінка майнових прав»; іпотечного договору від 26 березня 2007 року реєстраційний номер №3023 (а.с.29).

Стверджуючи, що відповідачі зареєстровані та мешкають у вказаній квартирі, яка належить позивачеві на праві власності, чим перешкоджають позивачу у розпорядженні власністю, позивач при подачі позову не надав суду відповідних доказів реєстрації та проживання відповідачів.

Судом першої інстанції під час вирішення питання про відкриття провадження по справі у відповідності до ч.6 ст.187 ЦПК України встановлено, що місце мешкання ОСОБА_2 з 06 серпня 2004 року зареєстровано за адресою: АДРЕСА_2 , за якою також був зареєстрований ОСОБА_1 , якого 26 вересня 2019 року знято з реєстрації (а.с.34,36). При цьому, ОСОБА_1 знято з реєстрації у зв`язку з втратою права користування житловим приміщенням (а.с.117).

Під час розгляду справи сторона відповідачів не спростовувала доводів позивача про те, що вони (відповідачі) разом з неповнолітніми дітьми мешкають у вказаній квартирі.

01 жовтня 2019 року позивачем направлено на адресу відповідачів листи-вимоги про негайне виселення із спірного житлового приміщення (а.с.118,119).

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

Відповідно до ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Згідно зі ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належить право володіння, користування і розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства (ч.ч.1,2 ст.319 ЦК України).

У ч.1 ст.383 ЦК України визначено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном (ст.391 ЦК України).

Судами установлено, що ТОВ «ФК «Алькор Інвест» є новим власником квартири АДРЕСА_1 , який 23 вересня 2019 року набув право власності на вказане житло в порядку звернення стягнення на предмет іпотеки в позасудовому порядку.

Заперечуючи проти задоволення позовних вимог, ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітніх дітей, зазначала, що квартира, яку набув у власність позивач та яка була предметом іпотечного договору від 26 березня 2007 року, належала ОСОБА_1 на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від 28 травня 2004 року, тобто придбана не за рахунок отриманих кредитних коштів.

Відповідно до ч.ч.4,5 ст. 9 ЖК УРСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Згідно з ч.1 ст.40 Закону України «Про іпотеку» у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

При цьому, слід зазначити, що вимога про визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням, у разі її задоволення, має фактичним наслідком позбавлення відповідачів права на житло та, відповідно, їх виселення. Проте таке позбавлення права має ґрунтуватися не лише на вимогах закону, але й бути виправданим, необхідним для захисту прав позивача та співмірним із тим тягарем, який у зв`язку із втратою житла покладається на сторону відповідача, оскільки позбавлення житла будь-якої особи є крайнім заходом втручання у права на житло.

Визнання втратившим право користування жилим приміщенням є фактично позбавленням особи права на житло, тобто виселення її без надання іншого жилого приміщення.

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 14 липня 2021 року у справі № 753/11246/17 (провадження № 61-11292св20).

Статтею 109 ЖК УРСР визначено порядок виселення із займаного жилого приміщення.

Так у ч.ч.1,2 ст.109 ЖК УРСР у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, зазначено, що виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Допускається виселення в адміністративному порядку з санкції прокурора лише осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення або проживають у будинках, що загрожують обвалом. Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Отже, ч.2 ст.109 ЖК УРСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

За змістом ч.2 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Аналогічні норми містяться в ч.3 ст.109 ЖК УРСР у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин.

Визначальним при вирішенні питання про те, чи є підстави для виселення осіб, які проживають у жилому приміщенні, яке було передано в іпотеку з метою забезпечення виконання зобов`язань за валютним кредитом, є встановлення за які кошти придбано іпотечне майно. Якщо іпотечне майно, придбано за особисті кошти позичальника, а не за рахунок кредиту, то виселення таких громадян можливе лише з одночасним наданням іншого постійного житла.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців при зверненні стягнення на жиле приміщення застосовуються як ст.40 Закону України «Про іпотеку», так і ст.109 ЖК УРСР у редакціях, чинних на час виникнення спірних правовідносин.

Аналогічний висновок викладено і в постанові Верховного Суду України від 21 грудня 2016 року у справі № 6-1731цс16, постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 753/12729/15-ц та у постанові Верховного Суду від 31 березня 2021 року у справі № 753/72/17.

Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, зобов`язана їх довести, надавши суду докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про такі обставини. В іншому разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення по справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

Оскільки право власності на іпотечне майно було зареєстроване за ОСОБА_1 до укладення кредитного договору, тобто квартира придбана не за кредитні кошти, тому до спірних правовідносин слід застосовувати положення ст.109 ЖК УРСР щодо заборони виселення без надання іншого жилого приміщення.

При вирішенні спорів щодо права користування колишніми власниками та членами їх сімей іпотечним майном, судам, керуючись ч.4 ст.263 ЦПК України, потрібно враховувати висновки Верховного Суду України, від яких Верховний Суд не відступав, у цій категорії справ.

Верховний Суд України у постанові від 22 червня 2016 року у справі № 6-197цс16 сформулював правовий висновок, від якого Верховний Суд не відступав, згідно з яким за ч.2 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» та ч.3 ст.109 ЖК Української РСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05 червня 2019 року у справі № 643/18788/15-ц (провадження № 14-93цс19) дійшла висновку, що до правовідносин між власником, який набув жиле приміщення за результатами звернення стягнення на предмет іпотеки, та особами, які мають право користування таким приміщенням, підлягають застосуванню положення ст.40 Закону України «Про іпотеку» та положення ст.109 ЖК Української РСР.

Отже, обмеження права власника, який набув жиле приміщення за результатами звернення стягнення на предмет іпотеки, на підставі ст.109 ЖК УРСР та ст.40 Закону України «Про іпотеку», є передбачуваними. Тлумачення ч.2 ст.109 ЖК УРСР з урахуванням глави 26 ЦК України та положень ст.379 ЦК України свідчить, що виселення без надання іншого жилого приміщення відбувається у тому разі, якщо саме це жиле приміщення було придбане за кредитні кошти. У разі якщо предмет іпотеки набувався іпотекодавцем не за рахунок отриманих кредитних коштів, то виселення з вказаного житлового приміщення без надання іншого жилого приміщення не допускається.

Правильність такого висновку підтверджується правовими висновками, сформульованими у постановах Верховного Суду від 10 жовтня 2019 року у справі № 295/4514/16 та від 12 квітня 2021 року у справі № 310/2950/18.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 753/12729/15-ц зазначила, що вважає правовий висновок Верховного Суду України про належне застосування ст.40 Закону України «Про іпотеку» та ст. 109 ЖК УРСР, викладений у постановах від 22 червня 2016 року у справі № 6-197цс16 та від 21 грудня 2016 року у справі № 6-1731цс16, законним та обґрунтованим, цей висновок враховує вимоги як вітчизняного, так і міжнародного законодавства про дотримання положень ст.1 Першого протоколу до Конвенції та практики ЄСПЛ, а також ураховує, що такі обмеження неволодіючого власника встановлені законом, вони є необхідними в демократичному суспільстві та застосовуються з дотриманням балансу інтересів сторін спірних правовідносин, оскільки наявні інші ефективні способи захисту прав неволодіючого власника.

При звернення стягнення на предмет іпотеки в позасудовому порядку ТОВ «ФК Алькор Інвест» було обізнано про наявність обтяжень житла, яке належало на праві власності іпотекодавцю ОСОБА_1 , зокрема і про наявність відповідних речових прав осіб, які зареєстровані та проживають у жилому приміщенні, тобто мало можливість виявити ризики, пов`язані з набуттям права власності на спірну нерухомість у зв`язку із невиконанням кредитних зобов`язань, забезпечених іпотекою.

Наявність права осіб, місце проживання яких зареєстровано у набутій позивачем квартирі, обмежує право останнього на користування майном.

Частина 2 ст.109 ЖК УРСР на час укладення правочину щодо відчуження іпотечного майна вже містила заборону виселення осіб без надання іншого жилого приміщення у випадку, якщо квартира придбана не за рахунок коштів, отриманих у позику.

Отже новий власник спірної квартири мав об`єктивну можливість знати про наявність прав відповідачів на користування спірним житлом і при набутті права власності мав усвідомлювати, що відповідачі мають зареєстроване місце проживання у квартирі.

З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність підстав для визнання відповідачів такими, що втратили право користування жилим приміщенням, на підставі положень ст.391 ЦК України.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Обраний позивачем спосіб захисту має бути направлений на припинення оспорювання або порушення суб`єктивних цивільних прав та усунення наслідків такого порушення, відповідати матеріально-правовим способам захисту права.

Звертаючись до суду з цим позовом, як на підставу позовних вимог позивач посилався на те, що після набуття ним права власності на квартиру відповідачі добровільно відмовляються звільнити житло та знятися з реєстраційного обліку, у зв`язку з чим просив визнати відповідачів, що втратили право користування жилим приміщенням.

Проте, оскільки гарантії захисту порушених прав іпотекодержателя врегульовано ст.ст.37,40 Закону України «Про іпотеку», саме з цих підстав товариство до суду не звертався, тому обраний ним спосіб захисту права шляхом пред`явлення позову про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням, є неефективним, оскільки не призводить до відновлення порушеного права.

Судом апеляційної інстанції враховано, що відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції», заяви № 7151/75 та № 7152/75, будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Правова позиція ЄСПЛ відповідно до п.1 ст.8 Конвенції гарантує кожній особі, крім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення ЄСПЛ у справі Гіллоу проти Сполученого Королівства від 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення ЄСПЛ у справі Ларкос проти Кіпру від 18 лютого 1999 року).

Будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку.

Дійсна сутність відповідних позовних вимог має оцінюватись судом виходячи з правових та фактичних підстав позову, наведених у позовній заяві, а не лише тільки з формулювань її прохальної частини, які можуть бути недосконалими.

У всякому разі неможливість для власника здійснювати фактичне користування житлом (як і будь-яким нерухомим майном) через його зайняття іншими особами не означає втрату власником володіння такою нерухомістю.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 серпня 2019 року у справі № 569/4373/16-ц (провадження № 61-33530св18) сформулювала правові висновки, що виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену п.2 ст.8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів ст.8 Конвенції.

При цьому Велика Палата Верховного Суду вважала, що не є підставою для виселення членів сім`ї власника, у тому числі й колишніх, сам факт переходу права власності на це майно до іншої особи без оцінки законності такого виселення, яке по факту є втручанням у право на житло у розумінні ст.8 Конвенції, на предмет пропорційності у контексті відповідної практики ЄСПЛ.

Права членів сім`ї власника житла також підлягають захисту, і позбавлення права на житло не лише має ґрунтуватися на вимогах закону, а й таке втручання повинно бути виправданим, необхідним для захисту прав позивача та не покладати надмірний тягар на відповідача.

Отже, всяке позбавлення права на житло є втручанням в право особи і без дослідження пропорційності і з`ясування балансу інтересів неможливо вирішити спір.

Право власності позивача лише певним чином обмежене законним правом проживання відповідачів, проте позивач на захист такого обмеження вимагає саме позбавлення права ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_6 та ОСОБА_4 на житло, що не є пропорційним втручанням та не свідчить про легітимність мети позову.

Разом з тим, слід звернути увагу, що 26 вересня 2019 року ОСОБА_1 знятий з реєстрації у зв`язку з втратою права користування (а.с.117). Тому позовні вимоги у відношенні нього про визнання його таким, що втратив право користування та зняття його з реєстрації є безпідставними.

Оскільки судом не встановлено підстав для позбавлення відповідачів права користування спірним житловим приміщенням, то відповідно до положень ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місяця проживання в Україні» відсутні підстави для зняття з реєстрації місця проживання відповідачів.

Ураховуючи викладене та беручи до уваги вимоги як міжнародних договорів, так і національного законодавства, поведінку учасників правовідносин, позицію, висловлену Великою Палатою Верховного Суду, дотримуючись балансу прав та інтересів сторін спірних правовідносин, у задоволенні позовних вимог із урахуванням гарантій, передбачених ч.2 ст. 109 ЖК УРСР, за відсутності відомостей про інше постійне жиле приміщення, яке підлягає наданню відповідачам у зв`язку з визнанням їх такими, що втратили право користування спірним жилим приміщенням і як наслідок виселення, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відмову у задоволенні позову.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

Враховуючи викладене, висновки суду першої інстанції ґрунтуються на правильному застосуванні норм матеріального права та зроблені з дотриманням норм процесуального права.

Доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження в суді апеляційної інстанції.

Зважаючи на вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, а судове рішення підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст.ст.368,374,375,381-384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника Главацького Юрія Анатолійовича в інтересах товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Алькор Інвест» залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м.Одеси від 27 січня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанова може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 16 вересня 2021 року.

Головуючий:

Судді :