Ухвала

24 лютого 2021року

м. Київ

справа № 201/2661/19-ц

провадження № 61-16407св20

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Ступак О. В. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , Товарна біржа «Іннекс», Публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «Актив-Банк»,

третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Бочкарьова Алла Володимирівна,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Дніпровського апеляційного суду від 07 жовтня 2020року у складі колегії суддів: Городничої В. С., Варенко О. П., Лаченкової О. В.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і рішень судів першої та апеляційної інстанцій

У березні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , Товарної біржі «Іннекс», Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Актив-Банк» (далі - ПАТ «КБ «Актив-Банк»), третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Бочкарьова А. В., про визнання недійсними результатів електронних торгів (аукціону), протоколу проведення електронних торгів і акта проведення електронних торгів, скасування протоколу і акта проведення електронних торгів, визнання недійсним договору купівлі-продажу майна.

Свої вимоги позивач обґрунтовувала тим, що вона уклала кредитний та іпотечний договори, взяла кошти, придбала нерухоме майно, але не розрахувалася з банком, і рішенням суду в рахунок погашення її заборгованості, звернуто стягнення на предмет іпотеки, рішення набрало законної сили. Відповідачами проведено аукціон, відбулися електронні торги з продажу її майна. Вважає, що вказані торги і аукціон, протокол і договори відбулися з порушенням закону і її прав, оскільки вона була позбавлена можливості приймати участь у аукціоні та викупі належного їй нерухомого майна. Вказані договори є нікчемними, а торги - протиправними, обставини їх проведення та укладання є сумнівними. Отже, відповідачі при проведенні торгів і укладанні вказаних договорів діяли недобросовісно, не виказавши своїх дійсних намірів, а ТОВ «Іннекс» взагалі не є фінансовою установою. Дії відповідачів із проведення торгів і укладання спірних договорів є неправомірними.

Посилаючись на викладене, позивач просила визнати такими, що не відбулися, електронні публічні торги, визнати недійсними протокол електронних торгів, договір купівлі-продажу спірного майна за результатами цих торгів.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 10 березня 2020року позов ОСОБА_1 задоволено. Визнано недійсними із застосуванням наслідків недійсності правочину електронні торги з реалізації майна, а саме: фізкультурно-оздоровчого комплексу літ. «Е-2», загальною площею 549,6 кв. м, що розташований на АДРЕСА_1 , оформлені протоколом електронних торгів від 18 грудня 2017 року № UА-ЕА-2017-12-05-000039-b. Визнано недійсним протокол електронних торгів від 18 грудня 2017 року № UА-ЕА-2017-12-05-000039-b із реалізації майна, а саме: фізкультурно-оздоровчого комплексу літ. «Е-2», загальною площею 549,6 кв. м, розташований на АДРЕСА_1 . Визнано недійсним договір купівлі-продажу від 21 грудня 2017 року, укладений між ПАТ «КБ «Актив-Банк» та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бочкарьовою А. В. за реєстровим № 2094. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що право власності у банку на спірне майно, що реалізовано на торгах, набуто з порушенням законодавства України, оскільки у договорі купівлі-продажу майна, укладеного за результатами аукціону, зазначено, що майно належить на праві власності банку на підставі рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська (пункт 1.2 договору), але право власності не може виникати на підставі рішення суду в порядку звернення стягнення на предмет іпотеки (див. висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 березня 2018 року). Крім того, апеляційний суд ухвалою від 11 жовтня 2016 року залишив без змін рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 26 липня 2016 року, а потім прийняв апеляційну скаргу від іншої особи, яка не брала участь у розгляді справи, за результатами розгляду якої лише постановою від 02 квітня 2019 року рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 26 липня 2016 року залишено без змін. Тобто вказане рішення остаточно набрало законної сили лише 02 квітня 2019 року, а електронні торги пройшли у грудні 2017 року, тобто до набрання законної сили рішенням суду. Вказане рішення і постанова апеляційного суду оскаржуються в касаційному порядку, а, отже, питання щодо законності набуття права власності на майно, що є предметом спору, досі не вирішено, і у випадку задоволення касаційної скарги може стати підставою для визнання торгів недійсними.

Відповідно до протоколу електронних торгів, щодо продажу спірного майна, крок аукціону становить 10 745,31 грн. Положенням, щодо організації продажу активів банків, що ліквідуються (банк у справі знаходиться у стадії ліквідації з 2015 року) крок аукціону це - надбавка (дисконт), на яку під час відкритих торгів здійснюється підвищення/зниження початкової (стартової) та кожної наступної ціни оголошеного до продажу лота. Переможцем аукціону визнано ОСОБА_2 , яким майно придбано за суму у розмірі 1 402 001,00 грн. Різниця між сумою, за яку придбано майно і сумою, що запропонував інший учасник торгів, що приймав участь у торгах становила одну гривню, що є меншим кроку аукціону, відповідно порушенням умов його проведення.

Ціна, за якою реалізовано майно відповідно до протоколу проведення торгів, склала 1 402 001,00 грн, у той час, як оціночна вартість майна за рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 26 липня 2016 року при вирішенні питання про звернення стягнення на майно, становила 3 212 000,00 грн. На сайті Ргоzогrо продажі, що є обов`язковим майданчиком при реалізації майна неплатіжеспроможних банків, зазначено, що спірне майно реалізувалося зі знижкою у 70 % та за початковою вартістю становило 3 581 768,33 грн. Причина такого дисконту на перших же торгах ніде не зазначена, тобто фактично майно реалізовано не за ринковою вартістю. Продаж майна за такою необґрунтованою вартістю порушує її права, як особи, у якої це майно стягнуто за рішенням суду, що оскаржується, і в результаті такої реалізації за заниженою вартістю, сума боргу, що залишиться до сплати позивачу, як боржнику за кредитом перед банком майже не зменшилася, хоча майно за договором іпотеки повинно було повністю забезпечувати кредит.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 07 жовтня 2020 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 .

Скасовуючи рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходив із того, що на момент проведення електронних торгів (аукціону) 18 грудня 2017 року власником спірного об`єкта нерухомого майна був ПАТ «КБ «Актив-Банк», та жодних судових справ щодо цього майна не розглядалось. Проте суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні помилково зазначає, що на момент проведення електронних торгів, рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 26 липня 2016 року в справі № 201/10874/15-ц, не набрало законної сили.Дніпропетровський апеляційний суд у своїй постанові від 02 квітня 2019 року у цивільній справі № 201/10874/15-ц зазначив: «При цьому, колегія суддів виходить з того, що рішення, яке набрало законної сили не може бути поставлено під сумнів (принцип res judicata), а здійснення перегляду цього рішення з виходом за межі доводів апеляційної скарги не є виправданим та обґрунтованим, оскільки має наслідком порушення прав інших осіб, які покладаються на чинність рішення, здійснюючи свої права та обов`язки протягом усього часу чинності цього рішення.». Ця постанова набрала законної сили та не скасована. Тобто, рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 26 липня 2016 року на момент проведення електронних торгів було чинним. Крім того, суд першої інстанції, вийшовши за межі своїх повноважень та в порушення вимог процесуальних норм, в оскаржуваному рішенні встановив обставини щодо правомірності набуття права власності на предмет іпотеки (здійснив їх переоцінку), які встановлені рішеннями судів, що набрали законної сили.

Суд першої інстанції не взяв до уваги «Регламент роботи електронної торгової системи щодо організації та проведення відкритих торгів (аукціонів) з продажу активів (майна) банків, що виводяться з ринку та банків, що ліквідуються», який розроблено відповідно до вимог чинного законодавства (текст регламенту знаходиться у відкритому доступі на сайті https://prozorro.sale/majdanchikam). А наявні начебто порушення при проведенні електронних торгів (аукціону) ґрунтуються лише на Положенні щодо організації продажу активів (майна) банків, що ліквідуються, який затверджено Рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб 24 березня 2016 року № 388 (у редакції рішення виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб 05 травня 2017 року № 1872). При цьому, метою цього Положення є визначення порядку організації продажу активів (майна), що включені до ліквідаційної маси банку, що ліквідується, у тому числі визначення принципів та критеріїв черговості продажу активів (майна) банків, що ліквідуються, які застосовуються при формуванні як планів продажу активів (майна) на рівні банків, що ліквідуються, так і пропозицій з продажу окремих активів/пулів активів, а не проведення самих торгів.

Кожен учасник має право збільшити свою попередню цінову пропозицію не менш ніж на один крок аукціону. Крок аукціону - 10 745,31 грн. Як вбачається з протоколу електронних торгів від 18 грудня 2017 року № UA-EA-2017-12-05-000039-b ОСОБА_2 зроблено цінову пропозицію у трьох раундах: 1 раунд - 1 105 567,00 грн, 2 раунд - 1 258 000,00 грн, 3 раунд - 1 402 001,00 грн. Таким чином, ОСОБА_2 та іншими учасниками зроблено пропозицію більше ніж на один крок аукціону, а отже, відсутні порушення порядку проведення торгів. Крім того, суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні зазначає, що на сайті Prozorro продажі зазначено, що спірне майно реалізувалося зі знижкою у 70 %, початкова вартість становила 3 581 768,33 грн. В матеріалах справи є рішення виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 17 серпня 2017 року за № 3570, яким встановлено відсоток зниження початкової ціни реалізації зазначених активів (майна) на кожних наступних відкритих торгах (аукціоні) на 10 % від затвердженої Фондом початкової ціни реалізації, але сумарно не більше ніж на 70 % від затвердженої Фондом початкової ціни реалізації без необхідності повторного погодження цього питання з виконавчою дирекцією Фонду. На сайті Prozorro міститься інформація про те, що проведено вісім аукціонів з продажу спірного об`єкта нерухомого майна, при цьому, при проведенні першого аукціону (старт аукціону 23 серпня 2017 року) зазначено, що лот виставлено вперше, а отже, висновок суду щодо продажу фізкультурно-оздоровчого комплексу на першому аукціоні, який відбувся 18 грудня 2017 року не відповідає дійсності.

Короткий зміст та узагальнюючі доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справи

У листопаді 2020 року ОСОБА_1 подала до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Дніпровського апеляційного суду від 07 жовтня 2020 року, в якій просить скасувати судове рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права. Вказує на те, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні не врахував висновки щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі № 760/14438/15-ц, від 23 травня 2018 року у справі № 916/5073/15, від 07 листопада 2018 року у справі № 520/6819/14-ц, від 29 травня 2018 року у справі № 369/238/15-у, постановах Верховного Суду України від 22 березня 2017 року у справі № 6-2967цс16, від 12 жовтня 2016 року у справі № 6-1981цс16. Окремого договору між сторонами про задоволення вимог іпотекодержателя укладено не було, а договором іпотеки визначено лише загальне правило про таку можливість, а отже, не зазначивши в договорі всі умови переходу права власності на предмет іпотеки до іпотекодержателя, a зауваживши лише про загальну можливість цього, а тому, відсутні й підстави для перереєстрації права власності на предмет іпотеки. Суд апеляційної інстанції не надав належної оцінки, тим обставинам, що продаж майна відбувся за завідомо заниженій вартості та за заниженою оцінкою, що напряму порушує її права, як іпотекодавця та боржника, враховуючи висновки судів у справі № 201/10833/15-ц про стягнення заборгованості.

У січні 2021 року ОСОБА_2 подав відзив на касаційну скаргу, у якому вказував на те, що позивач у цій справі намагається переглянути законність прийнятого рішення у справі № 201/10874/15-ц щодо набуття права власності ПАТ «КБ Актив-Банк» на предмет іпотеки. Проте судові рішення, що набрали законної сили, не можуть бути поставлені під сумнів. Зниження вартості майна на аукціоні відбулося відповідно до вимог чинного законодавства. Заявниця не зазначила, у чому полягає її порушене право, адже банк виставив на торги свою власність, а не іпотечне майно.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 28 грудня 2020 року відкрито касаційне провадження у справі за на підставі пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України, а саме: суди в оскаржуваних судових рішеннях не урахували висновки щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі № 760/14438/15-ц, від 23 травня 2018 року у справі № 916/5073/15, від 07 листопада 2018 року у справі № 520/6819/14-ц, від 29 травня 2018 року у справі № 369/238/15-у, постановах Верховного Суду України від 22 березня 2017 року у справі № 6-2967цс16, від 12 жовтня 2016 року у справі № 6-1981цс16.

13 січня 2021 року справа надійшла до Верховного Суду.

Позиція Верховного Суду

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційне провадження у справі підлягає закриттю.

Нормативно-правове обґрунтування

Пунктом 8 частини другої статті 129 Конституції України передбачено, що однією із основних засад судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Згідно з частиною першою статті 17 ЦПК України, у редакції, чинній із 08 лютого 2020 року учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Відповідно до частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у випадках, передбачених цим Кодексом.

Висновки за результатами розгляду касаційних скарг

Так підставою для відкриття касаційного провадження у цій справі став пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України, а саме не урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі № 760/14438/15-ц, від 23 травня 2018 року у справі № 916/5073/15, від 07 листопада 2018 року у справі № 520/6819/14-ц, від 29 травня 2018 року у справі № 369/238/15-у, постановах Верховного Суду України від 22 березня 2017 року у справі № 6-2967цс16, від 12 жовтня 2016 року у справі № 6-1981цс16.

Проте зазначені підстави касаційного оскарження не знайшли свого підтвердження, оскільки правовідносини у зазначених як приклади справах, та у справі, яка переглядається не є подібними.

Верховний Суд зазначає, що подібність правовідносин означає, зокрема, тотожність об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм. Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності в різних рішеннях суду касаційної інстанції визначається обставинами кожної конкретної справи.

При цьому, під судовими рішеннями у справах зі спорів, що виникли з подібних правовідносин, необхідно розуміти, зокрема, такі, де аналогічними є предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних відносин.

У постановах Великої Палати Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі № 760/14438/15-ц (провадження № 14-38цс18), від 29 травня 2018 року у справі № 369/238/15-ц (провадження № 14-117цс18), від 23 травня 2018 року у справі № 916/5073/15, від 07 листопада 2018 року у справі № 520/6819/14-ц та у постанові Верховного Суду України від 22 березня 2017 року у справі № 6-2967цс16 сформульовано правовий висновок про те, що за змістом вказаних вище норм Закону України «Про іпотеку»для реалізації іпотекодержателем позасудового способу звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього за загальним правилом необхідні тільки воля та вчинення дій з боку іпотекодержателя, якщо договором не передбачено іншого порядку. При цьому, позивач не позбавлений відповідно до статей 38, 39 Закону України «Про іпотеку» можливості звернутися до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки в інший спосіб, ніж визнання права власності на нього. З огляду на зазначене, передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки відповідно до статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку» є способом позасудового врегулювання, який здійснюється за згодою сторін без звернення до суду. Застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом визнання права власності на предмет іпотеки - це виключно позасудовий спосіб урегулювання спору, який сторони встановлюють самостійно у договорі.З урахуванням вимог статей 328, 335, 392 ЦК України у контексті статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку» суди не наділені повноваженнями звертати стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього за іпотекодержателем.

Натомість, у цій справі предметом позову є визнання недійсними результатів електронних торгів (аукціону), протоколу проведення електронних торгів і акта проведення електронних торгів, скасування протоколу і акта проведення електронних торгів, визнання недійсним договору купівлі-продажу майна. На оспорюваному позивачем аукціоні проведено продаж активів банку, який перебуває у процесі ліквідації. Спірний об`єкт, який продано на оспорюваному позивачем аукціоні, раніше належав позивачу на праві власності, та був переданий позивачем в іпотеку банку, який ліквідується. Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська у справі № 201/10874/15-ц, яке набрало законної сили, задоволено позов банку та звернуто стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності.

За інформацією з Єдиного державного реєстру судових рішень, постановою Верховного Суду від 20 липня 2020 року у справі № 201/10874/15-ц, касаційну скаргу ОСОБА_3 залишено без задоволення, а рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 26 липня 2016 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 02 квітня 2019 року - без змін.

Тобто у іншій справі вирішено питання про звернення стягнення на предмет іпотеки, відповідно, відносини між позивачем як іпотекодавцем, та банком, як іпотекодержателем, які виникли на підставі іпотечного договору - припинились.

На оспорюваному аукціоні спірний об`єкт нерухомості продавався як майно банку, який перебуває у стані ліквідації, а не як предмет іпотеки.

Наведене дає підстави для висновку, що у цій справі відсутня подібність змісту та матеріально-правового регулювання спірних правовідносин зі справами, які наведені заявником як приклад неоднакового застосування норм матеріального права.

При цьому, та обставина, що фізкультурно-оздоровчий комплекс літ. «Е-2», розташований на АДРЕСА_1 , переданий на аукціон як майно банку, право власності на яке виникло на підставі рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 26 липня 2016 року у справі № 201/10874/15-ц, яким позов ПАТ «КБ «Актив-Банк» задоволено і в рахунок заборгованості ОСОБА_1 перед ПАТ КБ «Актив-Банк» за договором № 0305/02 від 05 березня 2008 року в сумі 8 959 733,54 грн звернуто стягнення на предмет іпотеки, шляхом визнання права власності на це майно, не є підставою для визнання недійсними оскаржуваних ОСОБА_1 електронних торгів з продажу цього майна, оскільки вказане рішення на момент проведення аукціону не було ніким оскаржене та набрало законної сили. Тобто, при розгляді цієї справи судами не може здійснюватися оцінка ухваленого судового рішення у справі № 201/10845/15-ц, оскільки одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення.

Рішення суду, за яким за ПАТ «КБ «Актив-Банк» визнано право власності на іпотечне майно, набрало законної сили, та є обов`язковим до виконання.

Таким чином, ОСОБА_1 , вказуючи на те, що Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська у справі № 201/10845/15-ц, порушив норми матеріального права та звернув стягнення на предмет іпотеки, шляхом визнання за ПАТ КБ «Актив-Банк» права власності на фізкультурно-оздоровчий комплекс літ. «Е-2», загальною площею 549,6 кв. м, розташований на АДРЕСА_1 , фактично намагається переглянути судове рішення в іншій справі, тоді як предметом спору у цій справі є виключно процедура проведення електронних торгів.

У своїй касаційній скарзі заявниця також вказує на не урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду України від 12 жовтня 2016 року у справі № 6-1981цс16.

Так, відповідно до правового висновку викладеного у цій постанові, підставою визнання прилюдних торгів недійсними є наявність не лише порушень вимог законупри проведенні прилюдних торгів, а й порушення прав і законних інтересів особи, яка їх оспорює. Отже, не лише недотримання норм закону під час проведення прилюдних торгів, а й порушення прав і законних інтересів особи, яка їх оспорює, є підставою для визнання прилюдних торгів недійсними. Тобто для застсування судом такого способу захисту як визнання електронних торгів недійсними, необхідним є сукупність двох умов: встановлення порушеного (невизнаного чи оспорюваного) права або інтересу особи, яка звернулася до суду за їх захистом; наявність підстав для визнання прилюдних торгів недійсними (порушення правил проведення електронних торгів).

Суд апеляційної інстанції не встановив порушених прав позивача у зв`язку із проведенням електронних торгів, що є самостійною підставою для відмови у позові, оскільки на оспорюваних торгах реалізовувалося майно, яке належало на праві власності ПАТ «КБ «Актив-Банк», а не ОСОБА_1 . Висновки апеляційного суду, щодо не встановлення порушень процедури проведення торгів - не мають правового значення для правильності вирішеного спору. Відповідно, доводи заявника про не урахування апеляційним судом висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду України від 12 жовтня 2016 року у справі № 6-1981цс16, є безпідставними.

Відповідно до пункту 5 частини першої статті 396 ЦПК України після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постановах Верховного Суду та на які посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.

За таких обставин, оскільки наведена скаржником підстава касаційного оскарження, передбачена у пункті 1 частини другої статті 389 ЦПК України не знайшли свого підтвердження, оскільки після відкриття касаційного провадження та перевірки доводів касаційної скарги за матеріалами справи встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними, тому відповідно до пункту 5 частини першої статті 396 ЦПК України касаційне провадження підлягає закриттю.

Керуючись статтею 396 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Дніпровського апеляційного суду від 07 жовтня 2020 року, відкрите на підставі пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України, закрити.

Ухвала суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:О. В. Ступак
І. Ю. Гулейков Г. І. Усик