Справа № 336/6943/17
Пр. № 2/336/23/2021
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 листопада 2021 року Шевченківський районний суд м. Запоріжжя у складі:

головуючого судді Щасливої О.В.,

при секретарі Морозовій В.М.,

з участю позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача - адвоката Степанової Н.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Туріченко Оксана Миколаївна, про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем, визнання недійсним заповіту та договору дарування, витребування майна з чужого володіння,

В С Т А Н О В И В:

4 грудня 2017 року позивач звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , розмір вимог по якому до початку судового розгляду збільшила, про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, про визнання заповіту, договору дарування житла в частині недійсними, витребування майна з чужого володіння.

В уточненому позові зазначила, що є донькою та спадкоємцем першої черги за законом ОСОБА_4 , чия смерть сталася ІНФОРМАЦІЯ_1 . За життя спадкоємець склав заповіт від 07.09.2012 року, посвідчений заступником сільського голови Михайлівської сільської ради за номером 81, яким все належне йому майно заповідав відповідачу в справі, що доводився заповідачу сином та є рідним братом позивачки. На момент складання заповіту батько, який до своєї смерті проживав разом з позивачем, хоча і був дієздатною особою, проте не міг розуміти значення своїх дій та керувати ними, оскільки протягом 2011 року переніс два ішемічних інсульти, з 20 червня 2011 року по 29 липня 2011 року перебував у відділенні гострих порушень мозкового крововиливу з діагнозом ішемічний інсульт в правій гемісфері головного мозку з геморагічним просочуванням крові в шлуночки та субанахроїдальний простір, набряк головного мозку, лівобічна геміплегія, гіпертонічна хвороба Ш ступеню. З історії хвороби № 4569 випливає, що у спадкоємця були наявні суттєві порушення когнітивних функцій, зниження критики та адекватності.

Перелічені хвороби позбавили батька здатності зріло розмірковувати; характер психічних розладів батька був таким, що він повністю не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Після другого інсульту батько постійно знаходився в ліжку, не міг самостійно пересуватися, підтримувати будь-яке конструктивне спілкування, розуміти значення адресованих до нього звернень, відповідати на елементарні питання, перебував у власному світі, потребував постійного стороннього догляду, який здійснювала позивач, проживаючи з батьками в одній садибі. Після смерті батька вона вважається такою, що прийняла спадщину, оскільки постійно проживала разом з ним на момент смерті. Так само прийняла спадщину і мати позивача ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 . За життя матері ані позивач, ані сама ОСОБА_5 оформленням спадщини не займалися з причини хворіб матері: гіпертонічної хвороби Ш ступеню з високим ризиком після гострого інфаркту, цукрового діабету, гастродуаденіту, панкреатиту, катаракти та ангіосклерозу судин ока, онкологічного захворювання, що супроводжувалось хірургічним втручанням.

Після смерті матері позивач звернулася до п`ятої Запорізької нотаріальної контори із заявою про отримання свідоцтва про право на спадщину, яка (заява) була направлена за належністю до приватного нотаріуса Вільнянського нотаріального округу за місцем реєстрації батька позивачки, де позивачка дізналась про наявність спадкової справи, відкритої за заявою відповідача. Свідоцтва про право на спадщину ОСОБА_2 не отримав через пропуск строку звернення до нотаріуса, тому подав до Вільнянскього районного суду Запорізької області позов про визнання права власності в порядку спадкування, де відповідачем визначив Михайлівську сільську раду Вільнянського району, а не позивачку. Рішенням Вільнянського районного суду Запорізької області від 20.12.2016 року за ОСОБА_2 в порядку спадкування після смерті ОСОБА_5 визнано право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 , земельну ділянку під вказаним нерухомим майном, земельну ділянку площею 4,5 га на території Михайлівської сільської ради Вільнянського району для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, гараж за адресою: АДРЕСА_2 , земельну ділянку площею 0,0075 га за вказаною адресою для розташування гаража. Вказане рішення скасовано судом апеляційної інстанції 31 січня 2018 року, а в задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

20 листопада 2013 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , з одного боку, та ОСОБА_2 , - з другого, - укладений договір дарування квартири АДРЕСА_3 , відповідно до якого ОСОБА_4 та ОСОБА_5 подарували, а ОСОБА_2 отримав в дар квартиру АДРЕСА_3 . Вказаний договір є недійсним в частині 1/2 частини, що належала ОСОБА_4 , так як дарувальник на момент вчинення вказаного правочину в силу свого хворобливого стану не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Вказану нерухомість ОСОБА_2 продав ОСОБА_3 на підставі договору купівля-продажу від 28.07.2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Туріченко О.М.

Так як наступні правочини щодо відчуження майна, що були вчинені після недійсного правочину, не підлягають визнанню недійсними, то способом захисту порушеного права в такому випадку має бути подання віндикаційного позову. Оскільки їй як спадкоємцю, що здійснила право на спадкування, належить право вимоги про витребування майна від недобросовісного набувача, а також від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі, просить про витребування однієї другої частини спірної квартири від ОСОБА_3 .

Так як позивач на момент смерті спадкодавця ОСОБА_5 постійно проживала разом з ним за адресою: АДРЕСА_4 , та здійснювала за ним догляд, проте спадкодавець був зареєстрований за іншою адресою, а саме: в будинку АДРЕСА_1 , що і унеможливило отримання нею свідоцтва про право на спадщину, просить встановити факт її постійного проживання разом із спадкодавцем ОСОБА_4 в будинку АДРЕСА_4 на момент відкриття спадщини, а саме: станом на 13 січня 2016 року (а. с. 234-239 т. 1).

22 грудня 2017 року ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Запоріжжя Карабак Л.Г. позов залишено без розгляду.

11 січня 2018 року у зв`язку із направленням у відрядження судді Карабак Л.Г. здійснено повторний автоматизований розподіл справи, внаслідок якого справу передано у провадження судді Щасливої О.В.

Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Запоріжжя Щасливої О.В. від 23.01.2018 року відкрито провадження в справі за правилами загального позовного провадження.

На підставі ухвали суду від 23.02.2018 року у приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Туріченко О.М. витребувано копію договору дарування квартири АДРЕСА_3 , у приватного нотаріуса Вільнянського нотаріального округу Коробки О.В. витребувано копію спадкової справи після смерті ОСОБА_5 , в Михайлівській сільській раді реєстр для реєстрації нотаріальних дій та журнал реєстрації заповітів.

Ухвалами суду від 27.02.2018 року залишені без задоволення клопотання представника позивача про витребування доказів та представника відповідачів про зупинення провадження в справі до розгляду справи за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту, що має значення.

31 січня 2020 року до участі в справі в якості третьої особи залучено приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Туріченко О.М.

Ухвалою суду від 13.03.2020 року підготовче провадження в справі закрито. Справу призначено до судового розгляду.

Ухвалою суду від 26.02.2020 року, яка скасована постановою Запорізького апеляційного суду від 06.05.2020 року, клопотання про забезпечення позову залишено без задоволення.

На підставі постанови Запорізького апеляційного суду від 06.05.2020 року забезпечено позов шляхом накладення арешту на належне спадкодавцю нерухоме майно.

13 березня 2020 року за клопотанням представника позивача з комунального некомерційного підприємства «Міська лікарня № 6» витребувано копії історій хворіб ОСОБА_5

28 серпня 2020 року в справі призначено посмертну судову психіатричну експертизу для визначення психічного стану ОСОБА_4 на день підписання заповіту від 07.09.2012 року та договору дарування від 20.11.2013 року. Провадження в справі зупинено.

19 січня 2021 року провадження в справі поновлено у зв`язку з завершенням експертного дослідження.

В судовому засіданні позивачка і її представник адвокат Степанова Н.Г. підтримали вимоги позову. Просять про його задоволення.

Зокрема, позивач пояснила, що до смерті батьків проживала з батьками в будинку АДРЕСА_4 . В садибі два будинка: в одному проживали батьки, в іншому вона зі своєю сім`єю, яка утворюється з неї, чоловіка та двох синів. В червні 2011 року батько переніс перший інсульт, був виписаний зі стаціонару медичного закладу в липні, а в серпні переніс другий інсульт, після якого вже не повернувся до самостійного життя та потребував постійної сторонньої допомоги через повну нездатність обслуговувати себе. Після вказаного захворювання батько вже не підводився на ноги, постійно лежав, через що у нього утворювалися пролежні, не міг навіть самостійно їсти та пити, постійно перебував у розсіяній свідомості, нерозбірливо розмовляв, переважно невлад. Він не міг не лише кудись від`їхати, а й навіть ходити по садибі. Вона доглядала за батьком до останніх днів його життя. В цьому в перші дні його хвороби їй допомагали медичні працівники. Після виписки батько виявляв ознаки психічного розладу, був повністю дезорієнтований в життєвих обставинах, був позбавлений можливості сформувати волевиявлення на складання заповіту та договору дарування.

У зв`язку з викладеним просить про задоволення позову.

Представник позивача підтримала вимоги своєї довірительки. Просить про ухвалення рішення на її користь.

Представник відповідачів, належним чином повідомлений про дату, час та місце вирішення спору, в судові засідання 3 та 10 листопада 2021 року не з`явився, що в силу ст. 223 ЦПК України зумовило ухвалення рішення у його відсутність.

Протягом судового розгляду заперечував проти задоволення позову, заявляючи про повну адекватність ОСОБА_2 під час вчинення оспорюваних правочинів.

Третя особа до суду не з`явилась, надавши письмове звернення, яке містить прохання про проведення судового розгляду без її участі.

За вказаних обставин суд у відповідності до ст. ст. 211, 223 ЦПК України ухвалив рішення у відсутність приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Туріченко О.М.

Вислухавши пояснення учасників справи, свідків ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , з`ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, суд знаходить позов таким, що підлягає частковому задоволенню, виходячи з таких міркувань.

Судом встановлено, що від імені ОСОБА_4 , чия смерть сталася ІНФОРМАЦІЯ_1 , 7 вересня 2012 року складений заповіт, яким заповідано все йому майно ОСОБА_2 (а. с. 221 т. 1).

Поняття та види правочинів встановлені статтею 202 ЦК України, відповідно до якої правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори), як випливає із змісту частини 2 статті 202 ЦК України.

Односторонній правочин, яким є дія однієї сторони, може створювати обов`язки лише для особи, яка його вчинила (ч. 3 ст. 202 ЦК України).

Поняття заповіту ввстановлено статтею 1233 ЦК України, згідно з якою заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Заповіт є одностороннім правочином в розумінні ч. 2 ст. 202 ЦК України.

До правовідносин, які виникли з односторонніх правочинів, застосовуються загальні положення про зобов`язання та про договори, якщо це не суперечить актам цивільного законодавства або суті одностороннього правочину, як випливає із змісту частини 5 статі 202 ЦК України.

Статтею 204 ЦК України встановлено презумпцію правомірності правочину, що означає правомірність правочину, якщо його недійсність прямо не встановлена законом (нікчемний правочин) або якщо він не визнаний судом недійсним.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, встановлені статтею 203 ЦК України.

Правові наслідки недодержання сторонами при вчиненні правочину вимог закону врегульовані параграфом 2 Глави 16 Розділу ІV ЦК України і зводяться до визнання правочину недійсним за позовом однієї із сторін правочину або іншої заінтересованої особи, підставою для чого є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 ЦК.

Як випливає із змісту частини 3 статті 203 ЦК, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його волі.

Недійсність заповіту встановлена також статтею 1257 ЦК України, за змістом якої за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Правові наслідки вчинення правочину дієздатною фізичною особою, яка у момент його вчинення не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, встановлені статтею 225 ЦК України.

В силу ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

У разі наступного визнання фізичної особи, яка вчинила правочин, недієздатною позов про визнання правочину недійсним може пред`явити її опікун.

Як випливає із змісту роз`яснень пункту 16 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» N 9 від 06.11.2009року, правила статті 225 ЦК поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо).

Виходячи із змісту наведеної норми цивільного закону і роз`яснень постанови Пленуму Верховного Суду України, для визнання правочину недійсним з мотивів, викладених в статті 225 ЦК України, суд має констатувати, що дієздатна фізична особа саме в момент вчинення оспорюваного правочину перебувала в стані тимчасового психічного розладу, а право оспорювати цей правочин за життя цієї особи належить самій цій особі.

Конструкція цього положення закону про недійсність правочину, з якої випливає, що саме особа, що вчинила правочин, має усвідомити, що в певний час вона в силу тимчасового психічного розладу не могла керувати своїми діями, тому саме їй надано право оспорити договір, дозволяє суду дійти висновку про те, що в цій нормі закону мова йдеться не про хронічне психічне захворювання, а про раптовий і тимчасовий розлад психіки, сплив якого, як зазначено, і має потягти за собою подання позову саме цією особою.

В той же час у разі смерті цієї особи такий правочин може бути визнаний недійсним за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені (ст. ст. 225, 1257 ЦК України).

Таким чином, предметом цього судового розгляду є встановлення такого психічного стану особи, який унеможливлював усвідомлення нею значення своїх дій та здатність керувати ними, саме в момент вчинення оспорюваного правочину.

Як слідує з роз`яснень пункту 16 Постанови Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правила статті 225 ЦК поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо).

Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів.

Проте в будь-якому випадку слід враховувати, що експертний висновок є не беззаперечним фактом, а одним із доказів, який повинен оцінюватись у сукупності з іншими доказами у справі.

Аналогічні висновки містяться як в узагальненні судової практики розгляду судами цивільних справ про визнання правочинів недійсними Верховного Суду України від 24.11.2008 року, так і в узагальненні практики розгляду районними судами м. Києва цивільних справ про визнання правочинів недійсними за друге півріччя 2008 року та перше півріччя 2009 року.

У спорах щодо правочинів, вчинених фізичними особами за межами цивільної дієздатності, необхідно розмежовувати підстави для визнання правочинів недійсними, які визначені ст. 225 та ст. 226 ЦК.

Правила ст. 225 ЦК поширюються на ті випадки, коли є дані про те, що в момент укладення правочину особа перебувала у такому стані, коли не могла розуміти значення своїх дій або керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове зворушення тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд призначає судово-психіатричну експертизу.

Розгляд вимог про визнання правочину недійсним з цих підстав здійснюється з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так й інших доказів, що підтверджують чи спростовують доводи позивача про те, що в момент його укладення він не розумів значення своїх дій і не міг керувати ними.

Оскільки у частині 1 статті 225 ЦК вживається термін "момент" вчинення правочину, то в разі призначення психіатричної експертизи слід ставити перед експертом запитання стосовно конкретно визначеного відрізку часу, оскільки протягом дня психічний стан особи може змінюватись.

Як випливає з постанови Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 17 вересня 2014 р. у справі № 6-131цс14, за змістом ч. 1 ст. 225 ЦК України правочин, вчинений дієздатною фізичною особою, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи в разі, якщо суд встановить, що в момент вчинення правочину вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними.

Передумовою для визнання правочину недійсним на підставі, яка передбачена зазначеною нормою, повинна бути встановлена судом неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Під час розгляду справи за клопотанням представника позивача було призначено судово-психіатричну експертизу для з`ясування питання, чи усвідомлював ОСОБА_5 значення своїх дій та чи міг він керувати ними при складанні 7 вересня 2012 року заповіту та при підписанні договору дарування 20 листопада 3013 року.

Як випливає з висновку судової психіатричної експертизи № 530 від 14.12.2020 року, ОСОБА_4 , 1939 року народження, на день підписання заповіту 7 вересня 2012 року та при підписанні договору дарування 20 листопада 3013 року виявляв ознаки психічного розладу у вигляді деменції внаслідок органічного ураження головного мозку (гіпертонічна хвороба, ішемічні інсульти у травні та вересні 2011 року), внаслідок чого на день підписання заповіту та на день підписання договору дарування не міг розуміти значення своїх дій та керувати ними (а. с. 99-100 т. 2).

Як зазначено, підставою для визнання правочину недійсним за статтею 225 ЦК України може бути лише неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними і в основу рішення суду про недійсність правочину не може покладатися висновок експертизи, який ґрунтується на припущеннях.

Означений висновок міститься в постанові Верховного Суду України від 29 лютого 2012 р. у справі № 6-9цс12.

Отже, за наслідками проведеної судово-психіатричної експертизи встановлено неспроможність ОСОБА_5 розуміти значення своїх дій та керувати ними на момент укладанні оспорюваних правочинів.

Підставою для визнання одностороннього правочину недійсним на підставі статті 225 ЦК України може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Такий висновок сформульований в постанові Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 10.04.2019 року в справі № 204/5127/16-ц і його в силу ст. 263 ЦПК України враховує суд при розв`язанні подібних правовідносин.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (ст.89 ЦПК України).

Зазначений висновок експертизи логічно поєднується з іншими фактичними даними, до яких відносяться пояснення позивача, показання свідків ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , що одностайно стверджують про хворобливий стан ОСОБА_5 на час складання заповіту та укладення договору дарування, його абсолютну нездатність висловлювати своє волевиявлення та керувати розумовою діяльністю.

Зокрема, означені свідки, які в силу різних обставин (як медики, що надавали медичну допомогу; особи, що допомагали здійснювати догляд за хворим; сусіди) були очевидцями вказаних подій, показали, що після другого інсульту ОСОБА_5 залишався прикутим до ліжка, не міг самостійно навіть приймати їжу, практично був позбавлений можливості застосовувати виразні засоби мови та інші засоби продуктивного спілкування, не впізнавав оточуючих, був позбавлений можливості керувати своїми розумовими процесами.

На користь зазначеного умовиводу суду свідчить і зміст експертного дослідження № 84/к від 29.03.2018 року, виконаного на замовлення представника позивача, відповідно до висновків якого з урахуванням того, що пацієнт ОСОБА_5 на момент наданого в розпорядження комісії медичного спостереження демонстрував порушення когнітивних функцій, критики, адекватності, рівня свідомості, за загалом досить стійкий характер проявів судинних та післяішемічних уражень головного мозку комісія вважає, що здатність ОСОБА_5 за станом свого здоров`я повністю (тобто, на нормальному рівні) усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, найбільш ймовірно, була порушена (а. с. 124-130 т. 1).

При ухваленні рішення в цій частині на користь позивачки, суд, керуючись наведеними правилами цивільного процесуального судочинства, враховує сукупність фактичних даних, досліджених в суді, які вказують на неспроможність особи віддавати собі звіт у своїх діях та керувати ними на момент вчинення означених правочинів, і лише сукупність цих даних оцінюється судом як об`єктивне підтвердження ґрунтовності позовних вимог.

З урахуванням викладеного суд доходить беззаперечного висновку про нездатність ОСОБА_5 усвідомлювати значення своїх дій на момент вчинення правочинів.

Вирішуючи вимогу про встановлення факту спільного проживання разом із спадкоємцем на момент відкриття спадщини, суд знаходить її ґрунтовною і такою, що підтверджена наданими позивачем фактичними даними, до яких відносяться, зокрема, показання згаданих судом свідків, які одностайно пояснили, що позивач і її родина на момент набуття ОСОБА_5 захворювань проживала разом з ним на території однієї садиби і здійснювала постійний догляд за батьком.

Штамп про реєстрацію позивача за тією ж адресою, де проживали до смерті її батьки, в паспорті громадянина України на ім`я ОСОБА_1 також свідчить на користь доведення факту спільного проживання разом із спадкодавцем.

На користь доведеності цього факту приймає суд і акт підтвердження фактичного проживання позивача разом із спадкодавцем (а. с. 250 т. 1).

При розв`язанні вимоги про витребування майна з чужого володіння, суд враховує таке.

12 листопада 2013 року ОСОБА_5 та ОСОБА_4 подарували, а ОСОБА_2 прийняв у дар належну дарувальникам на праві спільної сумісної власності квартиру АДРЕСА_3 (а. с. 138 т. 1).

Відповідно до ст. 355 ЦК України майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно.

Подароване житло набуте дарувальниками в порядку участі в приватизації державного житлового фонду, про що свідчить свідоцтво про право на житло № НОМЕР_1 , видане Шевченківською районною адміністрацією 18 березня 1999 року (а. с. 138 т. 1).

За змістом ст. 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Оскільки ані законом, ані договором не встановлено право спільної сумісної власності на житло, яке належить сторонам, тому їхню спільну власність на нерухомість можна вважати частковою.

Згідно із ст. 357 частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом.

У зв`язку з викладеним суд вважає, що частки ОСОБА_5 та ОСОБА_4 в праві спільної власності на подаровану квартиру є рівними і становлять Ѕ частину, що належала кожному з учасників спільної часткової власності.

Таким чином, частка ОСОБА_4 , що подарована ним ОСОБА_2 , становить Ѕ частину квартири.

Саме в цій частині договір дарування є недійсним як такий, що вчинено дієздатною фізичною особою у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними.

Право власника (спадкоємця власника) на захист свого права шляхом висування вимоги про витребування майна із чужого незаконного володіння та від добросовісного набувача внормоване ст. ст. 387, 388 ЦК України.

Фізична особа, яка в силу ст. 12 ЦК України є вільною у здійсненні своїх прав, вправі прийняти спадщину або не прийняти її (ч. 1 ст. 1268 ЦК України).

ОСОБА_1 , як зазначено судом, здійснила право на прийняття спадщини, і так як згідно із цивільним законодавством (ст. 1218 ЦК України) до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, то і особа, що прийняла спадщину, вправі витребувати спадкове майно від інших осіб.

Право власника на витребування майна із чужого незаконного володіння встановлено статтею 387 ЦК України, право власника на витребування майна від добросовісного набувача внормовано статтею 388 ЦК України.

Позивач набула вказане право, оскільки вона є спадкоємцем першої черги за законом після смерті ОСОБА_4 , яка постійно проживала разом із спадкодвавцем на момент відкриття спадщини, тому в розумінні ст. 1268 ЦК України вважається такою, що прийняла спадщину.

Майно, яке вибуло з володіння спадкоємця, на підставі кількох правочинів опинилося у особи, витребування з чийого володіння вимагає позивач.

Відповідно до положень частини першої статті 388 ЦК України власник має право витребувати своє майно із чужого незаконного володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі (було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння (1); було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння (2); вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом(3)).

Так як законом встановлено презумпцію правомірності набуття права власності (ст. ст. 12, 328 ЦК України), при вирішенні вимоги про витребування майна з чужого володіння суд вважає за необхідне застосувати положення ст. 388 ЦК України, виходячи з добросовісності набуття ОСОБА_3 спірного майна, оскільки інше не випливає прямо із закону і не встановлено судом.

Майно може бути витребувано від добросовісного набувача, яким є відповідач ОСОБА_3 , оскільки воно, будучи відчуженим особою за недійсним правочином, вибуло з володіння позивача не лише не з волі позивача, а й всупереч її волі.

Разом з тим суд не вбачає підстав для застосування обраного позивачем способу захисту її права, враховуючи таке.

Як встановлено судом, договір дарування є недійсним лише в частині отримання дару від ОСОБА_4 , тоді як ОСОБА_5 мала право відчужувати належну їй частку в праві спільної власності.

Як випливає із змісту ст. ст. 387, 388 ЦК України, витребування майна можливо у випадку, коли майно має ознаки відокремленого предмета матеріального світу, на що вказує семантика іменника «витребування», що означає отримання речі в натурі.

Оскільки витребувати можна лише індивідуально визначену річ, а не частку в праві спільної часткової власності, позов про витребування частки у нерухомому майні на підставі статей 387, 388 ЦК України не підлягає задоволенню, якщо матеріали справи не містять інформації про те, чи частка позивача у спірному нерухомому майні виділена в натурі.

Такий правовий висновок сформульований в постанові Касаційного цивільного суду Верховного суду від 02.06.2021 року в справі № 295/17812/18 і суд враховує його у відповідності до ст. 263 ЦПК України при розв`язанні подібних правовідносин.

Відомостей про виділення в натурі подарованої ОСОБА_5 ОСОБА_2 частки суду не надано, тому суд не вбачає підстав для ухвалення рішення в цій частині на користь позовних вимог.

Позивач просить стягнути з відповідача на її користь 11000 грн. витрат з отримання правничої допомоги, 14729 грн. витрат з проведення судових експертиз, 3044 грн. судового збору (а. с. 125 т. 2).

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд виходить з такого.

У відповідності до ст. 141 ЦПК України витрати, пов`язані з розглядом справи, до яких відносяться і витрати з отримання професійної правничої допомоги, покладаються на відповідача у разі задоволення позову.

Витрати на професійну правничу допомогу внормовані статтею 137 ЦПК України.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (частина 3 ст. 137 ЦПК).

У відповідності до ч. 4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг) (1); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг) (2); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт (3); ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (4).

Право на професійну правничу допомогу, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України у рішеннях від 16 листопада 2000 року № 13-рп/2000, від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009, гарантовано статтею 59 Конституції України.

При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Відповідно до статті 33 Правил адвокатської етики, єдиною допустимою формою отримання адвокатом винагороди за надання правової допомоги клієнту є гонорар.

Розмір гонорару та порядок його внесення мають бути чітко визначені в угоді про надання правової допомоги. Засади обчислення гонорару (фіксована сума, погодинна оплата, доплата гонорару за позитивний результат по справі тощо) визначаються за домовленістю між адвокатом та клієнтом і також мають бути закріплені в угоді.

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування в справі, що свідчить про те, що витрати на правову допомогу повинні бути обґрунтовані належними та допустимими доказами.

На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг, акти виконаних або отриманих послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

До складу витрат включаються лише фактично сплачені стороною або її представником (а не будь-ким) витрати, та їх сплата повинна бути підтверджена відповідними фінансовими документами.

Суд має вирішити питання про відшкодування стороні, на користь якої відбулося рішення, витрат на послуги адвоката, керуючись принципами справедливості, співмірності та верховенства права.

Верховний Суд у своїй постанові від 03 травня 2018 року в справі №372/1010/16-ц дійшов висновку, що якщо стороною буде документально доведено, що нею понесені витрати на правову допомогу, а саме, надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення.

Представником позивача до позовної заяви додано копію договору про надання правової допомоги від 30.11.2017 року № 301, акт прийому-передачі виконаних робіт від 10.11.2021 року, докази сплати позивачем послуг з надання правничої допомоги (а. с 122-124 т. 2).

Розмір понесених позивачем витрат на отримання правничої допомоги відповідає наведеним в частині 4 статті 137 ЦПК України чинникам.

І так як лише за клопотанням іншої сторони суд може зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонам у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті, між тим означеного клопотання до суду не надходило, з урахуванням співмірності розміру витрат вимогам частини 4 ст. 137 ЦПК суд вважає за можливе присудити вказані витрати позивачеві з відповідачів в рівних частках в розмірі, пропорційному розміру позовних вимог.

Судовий збір відповідно до правил цивільного процесуального законодавства належить стягнути з відповідачів на користь ОСОБА_1 , проте не в розмірі, зазначеному в позові, а в сумі, пропорційній розміру позовних вимог, а саме: в сумі 2283 грн.

Витрати з проведення судових експертиз в загальній сумі 14729 грн. (3750 грн. + 10979 грн.), також пред`явлені до стягнення, задоволенню не підлягають, оскільки всупереч вимог змагальності цивільного процесу суду не надано не лише доказів того, що позивач понесла ці видатки, а й навіть доказів щодо вартості кожного з експертних досліджень.

Керуючись ст. ст. 15, 16, 202, 203, 205, 225, 387, 388, 717, 1257, 1268 ЦК України, ст. ст. 2, 4, 5, 12, 13, 77-81, 256, 257, 263-265, 352, 354 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

Позов ОСОБА_1 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_4 , реєстраційний номер облікової картки платника податків, до ОСОБА_2 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_5 , реєстраційний номер облікової картки платника податків, ОСОБА_3 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_6 , реєстраційний номер облікової картки платника податків, задовольнити частково.

Встановити факт постійного проживання ОСОБА_1 зі спадкодавцем ОСОБА_4 на момент смерті останнього, яка мала місце ІНФОРМАЦІЯ_1 , в будинку АДРЕСА_4 .

Визнати недійсним заповіт ОСОБА_4 під номером 81, посвідчений 7 вересня 2012 року заступником сільського голови Михайлівської сільської ради Король А.М.

Визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_3 від 20.11.2013 року, укладений між ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , з одного боку, та ОСОБА_2 , - з другого, посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Туріченко О.М. під реєстровим номером 1938 р, в частині дарування Ѕ частини, належної ОСОБА_4 .

Стягнути з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 по 4125 грн. витрат на отримання професійної правничої допомоги, по 1141 грн. 50 коп. судового збору.

Решту вимог залишити без задоволення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржено до Запорізького апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення.

Повне рішення суду складено 15 грудня 2021 року.

Суддя О.В. Щаслива