Провадження № 2/643/477/21
09.02.2021 року м. Харків
Московський районний суд м. Харкова у складі:
головуючого судді Харченко А.М.
за участю секретарів - Галік А.Е., Тітової І.В., Аніщенко Ю.В.,
розглянувши в відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харкові за правилами спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , третя особа - Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради, про усунення перешкод в користуванні власністю та визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням,
22.11.2019 р. ОСОБА_1 звернувася до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , 2010 року народження, в якій просить усунути перешкоди у здійсненні ним права користуванні та розпорядженні своїм майном шляхом визнання ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , такими, що втратили право користування житловим приміщенням квартири АДРЕСА_1 . В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилався на ті обставини, що він є власником трикімнатної квартири АДРЕСА_1 на підставі договору дарування, укладеного 04.12.2009 року, зареєстрований в реєстрі за № 5-522 та посвідченого державним нотаріусом Одинадцятої Харківської державної нотаріальної контори та зареєстровано в реєстрі права власності на нерухоме майно 23.01.2010 року, між позивачем та ОСОБА_6 , який є батьком позивача. У вищезазначеній квартирі зареєстровані наступні особи: позивач ОСОБА_1 , ОСОБА_6 та відповідачі - ОСОБА_3 , ОСОБА_2 . Сторони зареєстрували шлюб 12 грудня 2009 року. В шлюбі народилася донька ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . За рішенням Московського районного суду м. Харкова від 17.03.2017 року шлюб між сторонами розірваний. З часу народження дитини, відповідач та донька мешкають в Республіці Латвія. Всі питання щодо утримання спільної дитини сторони вирішували спільно. Відповідач надає можливість спілкуватися з дитиною, позивач часто літає до Латвії. Після народження дитини, коли їй було більше двох років відповідач намагалася переїхати до м. Харкова. Однак фактично прожила тут не більше шести місяців і в подальшому ще кілька разів приїздила лише в гості. Позивач просив неодноразово колишню дружину знятися з реєстрації місця проживання разом з дитиною або надати довіреність, однак відповідач відмовляє, не зазначаючи підстав. Відповідачі фактично не мешкають у спірній квартирі з кінця 2012 року - початку 2013 року та перешкоджають позивачу у користуванні власністю.
Ухвалою суду від 13.12.2019 року відкрито провадження по справі та визначено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження.
Представник позивача - адвокат Терещенко К.І. в судовому засіданні підтримала позовні вимоги позивача, посилаючись на вищенаведене, та просила позов задовольнити. Крім того зазначила, що відповідачі не мешкають в місті Харкові у спірній квартирі з 2012 року. ОСОБА_2 є особою без громадянства. Спір щодо виховання дитини та сплати аліментів відсутній. Не заперечувала проти ухвалення заочного рішення у справі.
Представник третьої особи - Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради Сахно Є.В., яка діє на підставі виданої довіреності, направила суду клопотання, в якому просила розглядати справу за відсутності представника третьої особи. Рішення по справі просила прийняти з урахуванням наданого висновку Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради, яке діє від імені органу опіки та піклування.
Відповідачі про час та місце судового розгляду повідомлялися належним чином, зокрема через оголошення на офіційному сайті «Судової влади України», на неодноразові виклики до суду не з`явилися, причини неявки суду не повідомили. Зі згоди представника позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді, що відповідає вимогам ст. 280 ЦПК України.
Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини.
Матеріалами справи встановлено, що спірною є трикімнатна ізольована квартира АДРЕСА_1 .
Квартира належить позивачу ОСОБА_1 на праві приватної власності на підставі договору дарування, укладеного 04.12.2009 року, зареєстрований в реєстрі за № 5-522 та посвідченого державним нотаріусом Одинадцятої Харківської державної нотаріальної контори та зареєстровано в реєстрі права власності на нерухоме майно 23.01.2010 року, між позивачем та ОСОБА_6 , який є батьком позивача (а.с. 6-7, 8).
Сторони зареєстрували шлюб 12 грудня 2009 року. В шлюбі народилася донька ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . За рішенням Московського районного суду м. Харкова від 17.03.2017 року шлюб між сторонами розірваний.
З довідок ОСББ «Джерельна-5», копії яких знаходяться в матеріалах справи, вбачається, що в спірній квартирі зареєстровані: позивач ОСОБА_1 , ОСОБА_2 - дружина, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , - дочка, ОСОБА_6 - батько (а.с. 23,24,25).
З висновку Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради від 24.01.2020 № 13 вбачається, що як представник органу опіки та піклування, вважають недоцільним визнання малолітньої, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , такою, що втратила право користування житловим приміщенням в квартирі АДРЕСА_1 .
Згідно з інформацією КНП «Міська поліклініка № 11» ХМР від 02.10.2019, в електронній базі закладу охорони здоров`я відсутня інформація про звернення ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_2 , за медичною допомогою до КНП «МП № 11» Харківської міської ради (а.с.26).
Згідно з інформацією КНП «Міська дитяча поліклініка № 13» ХМР від 17.03.2020, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 , на обліку в поліклініці не перебуває, декларація для надання первинної медичної допомоги з лікарем педіатром не укладена.
Відповідно до листа Московського ВП ГУНП в Харківській області від 21.02.2020, інформація щодо перешкоджання ОСОБА_2 , 1974 року народження, або її малолітній дитині ОСОБА_3 , 2010 року народження, у праві користування житлом за адресою: АДРЕСА_2 , в період часу з 08.02.2019 по 21.02.2020 у відділ поліції не надходила.
Згідно з повідомленням Державної прикордонної служби України від 23.10.2019, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , перетинала державний кордон України на в`їзд 21.04.2017, та виїхала з України 25.04.2017. Іншої інформації немає (а.с.27).
Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_7 показав, що знайомий з позивачем ОСОБА_1 з 2007 року, разом працювали. ОСОБА_2 була дружиною ОСОБА_1 . Останній раз свідок бачив її приблизно в 2011 році. Дочку ОСОБА_1 бачив один раз після її народження. Колишня дружина та дочка товариша мешкають в Латвії. ОСОБА_1 їздить до дитини один раз на рік. На день народження дитини літав до Європи.
Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_8 показав, що з ОСОБА_1 разом працюють з 2006 року. Він буває у квартирі товариша приблизно раз на місяць, той мешкає сам. ОСОБА_2 - колишня дружина ОСОБА_1 . Востаннє він її бачив у 2012 році, вона з дитиною мешкає за кордоном.
Свідок ОСОБА_9 в судовому засіданні показав, що ОСОБА_1 його дядько. ОСОБА_2 його колишня дружина, а ОСОБА_3 дочка. В квартирі у дядька по АДРЕСА_3 він буває раз на місяць. Колишня дружина та ОСОБА_3 не мешкають там приблизно 5 років, оскільки знаходяться в Латвії. Дитяча кімната є в квартирі, але вона порожня. ОСОБА_2 народилася у Латвії та повернулася додому, оскільки мають кращі соціальні умови. Про те що колишня дружина ОСОБА_1 та дитина намагалися повернутися та їм чинили перешкоди, свідку не відомо.
Згідно з положеннями ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Частиною другою статті 405 ЦК України передбачено, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Пленум Верховного Суду України в частині 2 пункту 15 Постанови від 1 листопада 1996 року № 9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» роз`яснив, що при розгляді справи про право користування жилим приміщенням необхідно брати до уваги, що ст.33 Конституції гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування та вільний вибір місця проживання. Це означає, що наявність чи відсутність прописки самі по собі не можуть бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім`ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому.
Крім того, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши водночас одну із таких вимог: про позбавлення права власності на житлове приміщення; про позбавлення права користування житловим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. Така позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 16.01.2012 року (справа № 6-57цс11).
Проаналізувавши встановлені фактичні обставини по справі, оцінивши надані докази в їх сукупності та взаємозв`язку, суд дійшов висновку, що відповідач ОСОБА_2 відсутня в спірній квартирі понад встановлений законом строк без поважних причин, тому втратила право користування нею.
Що стосується позовних вимог в частині визнання такою, що втратила право на користування житловим приміщенням малолітньою ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , суд виходить з наступних норм чинного законодавства.
Статтею 47 Конституції України визначено право кожного на житло та передбачено, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Частиною третьою статті 29 ЦК України визначено, що місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна.
У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом.
Спір між сторонами щодо місця проживання їх малолітньої дитини відсутній.
За змістом зазначених норм матеріального права за умови встановлення місця проживання батьків (усиновлювачів) або одного з них, місця проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років є місце їх проживання, а відсутність або наявність факту реєстрації за цим місцем проживання сама по собі не впливає на реалізацію права на свободу вибору місця проживання (дана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 10 лютого 2016 року у справі № 6-1793цс1).
Згідно з ч.2 ст. 160 СК України, місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини.
Частиною першою статті 163 СК України передбачено, що батьки мають переважне право перед іншими особами на те, щоб малолітня дитина проживала з ними.
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду зазначив, що посилання відповідчки на те, що суди проігнорували висновок органу опіки і піклування, у якому зазначена рекомендація залишити дитину з матір`ю, не враховується судом з огляду на те, що відповідно до цивільно-процесуального законодавства жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Таким чином, зазначений висновок органу опіки і піклування не може мати переваги над іншими доказами (дана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у справі № 644/9094/16-ц від 06.09.2018).
Відповідно до статті 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Україною 27.02.1991 року, держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
Залишаючи за малолітньою дитиною ОСОБА_3 , 2010 року народження, право користування жилим приміщенням, а саме квартирою АДРЕСА_1 , і визнаючи матір малолітньої дитини такою, що втратила право користування жилим приміщенням, суд допустить порушення принципу 6 Декларації прав дитини від 20.11.1959 року, яким передбачено, що малолітня дитини не може бути розлучена з матір`ю, крім випадкових обставин.
Системний аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що малолітня дитина не має право вільно та самостійно обирати місце свого проживання, і набуває право користування житлом за місцем проживання батьків, або одного з батьків, з ким вона проживає.
Права малолітньої дитини є похідними від права батьків (або одного з них). Причини не проживання малолітньої дитини за місцем реєстрації не залежить від волі дитини, а тому неможливо встановити їх характер (поважні або неповажні) окремо для малолітньої дитини, незалежно від причин відсутності батьків.
Малолітня дитини не є самостійним суб`єктом житлових правовідносин, а набуття або втрата права користування житлом дитиною залежить від набуття або втрати такого права її батьками.
Факту порушення позивачем права відповідачів на проживання за вказаною адресою судом не встановлено. З зустрічною позовною заявою про поновлення їх порушеного права відповідач ОСОБА_2 ні в своїх інтересах, ні в інтересах неповнолітньої дитини не звернулася.
На підставі викладеного, суд вважає можливим задовольнити позов ОСОБА_1 та усунути перешкоди в користуванні квартирою ОСОБА_1 та визнати ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_1 .
Керуючись ст.ст. 12, 13, 81, 89, 258, 259, 264-265, 268, 274-279, 280-282, п.3 розділу ХІІ Прикінцеві положення ЦПК України, суд -
Позов ОСОБА_1 задовольнити.
Усунути перешкоди в користуванні квартирою ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_1 , та визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_1 .
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом 30 днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Суддя Харченко А.М.