Справа № 161/7608/21
Провадження № 2/161/2503/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 серпня 2021 року

Луцький міськрайонний суд Волинської області в складі:

головуючого судді Присяжнюк Л.М.,

за участю секретаря судового засідання Борсук К.П.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи фінанс», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача Публічне акціонерне товариство «Платинум Банк», про визнання зобов`язань за кредитним договором припиненими,

В С Т А Н О В И В:

26 квітня 2021 року ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи фінанс», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача Публічне акціонерне товариство «Платинум Банк», про визнання зобов`язань припиненими.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 01 листопада 2015 року між позивачем (позичальником) та Акціонерним товариством «Банк «Михайлівський» був укладений договір споживчого кредиту у формі договору приєднання, заявка №200372408, відповідно до умов якого позивач отримав кредит.

Також 18 липня 2016 року між позивачем та Публічним акціонерним товариством «Платинум Банк» був укладений кредитний договір №50/10969CLFK1AI12N2, відповідно до умов якого позивач отримав кредит у розмірі 9 437,74 грн., 8 038,96 грн. з яких позивач доручив перерахувати на користь АТ «Банк «Михайлівський».

В подальшому, право вимоги за кредитним договором від 01 листопада 2015 року №200372408 було передано відповідачу, який не визнає повного виконання умов договору з боку позичальника.

Позивач зазначає, що повністю виконав зобов`язання за кредитним договором, оскільки повністю перерахував суму кредиту на користь банку.

З цих підстав позивач просить суд визнати припиненими зобов`язання ОСОБА_1 перед ТОВ «Діджи Фінанс», які виникли на підставі кредитного договору №200372408 від 01 листопада 2015 року.

Ухвалою суду від 25 травня 2021 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито спрощене позовне провадження та призначено судове засідання.

Позивач у судове засідання не прибув, але його представник у письмовій заяві позовні вимоги підтримав, а розгляд справи просив здійснювати за його відсутності.

Відповідач у письмовому відзиві позов заперечив. В судове засідання свого представника не направив.

Дослідивши письмові матеріали справи, суд дійшов висновку, що у задоволенні позову слід відмовити, з таких підстав.

Судом встановлено, що 01 листопада 2015 року між позивачем (позичальником) та Акціонерним товариством «Банк «Михайлівський» був укладений договір споживчого кредиту у формі договору приєднання, заявка №200372408, відповідно до умов якого позивач отримав кредит у розмірі 13 064,96 грн. (а.с.5-6).

18 липня 2016 року між позивачем та Публічним акціонерним товариством «Платинум Банк» був укладений кредитний договір №50/10969CLFK1AI12N2, відповідно до умов якого позивач отримав кредит у розмірі 9 437,74 грн.

Одночасно, позивач 18 липня 2016 року уклав з відповідача Публічним акціонерним товариством «Платинум Банк» договір доручення №8536/1, згідно умов якого доручив перерахувати 8 038,96 грн. із суми отриманого кредиту ТОВ «Міра Фінанс» (а.с.20-25).

20 липня 2020 року, право вимоги за кредитним договором від 01 листопада 2015 року №200372408 було передано відповідачу (а.с.15-19).

Надаючи правову оцінку відносинам, що склалися між сторонами, суд зазначає таке.

У пунктах 56-65 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 січня 2021 року № 522/1528/15-ц зроблений наступний правовий висновок.

Визнання права як у позитивному значенні (визнання існуючого права), так і в негативному значенні (визнання відсутності права і кореспондуючого йому обов`язку) є способом захисту інтересу позивача у правовій визначеності.

Для належного захисту інтересу від юридичної невизначеності у певних правовідносинах особа може на підставі пункту 1 частини другої статті 16 ЦК України заявити вимогу про визнання відсутності як права вимоги в іншої особи, що вважає себе кредитором, так і свого кореспондуючого обов`язку, зокрема у таких випадках:

кредитор у таких правовідносинах без звернення до суду з відповідним позовом може звернути стягнення на майно особи, яку він вважає боржником, інших осіб або інакше одержати виконання поза волею цієї особи-боржника в позасудовому порядку;

особа не вважає себе боржником у відповідних правовідносинах і не може захистити її право у межах судового розгляду, зокрема, про стягнення з неї коштів на виконання зобов`язання, оскільки такий судовий розгляд кредитор не ініціював (наприклад, кредитор надсилає претензії, виставляє рахунки на оплату тощо особі, яку він вважає боржником).

Водночас, Велика Палата Верховного Суду звернула увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Спосіб захисту порушеного права або інтересу має бути таким, щоб у позивача не виникала необхідність повторного звернення до суду. Тому спосіб захисту інтересу, передбачений пунктом 1 частини другої статті 16 ЦК України, може застосовуватися лише в разі недоступності позивачу можливості захисту його права.

Задоволення позову про визнання відсутності права вимоги в особи, що вважає себе кредитором, і відсутності кореспондуючого обов`язку особи-боржника у відповідних правовідносинах є спрямованим на усунення правової невизначеності. Тобто, відповідне судове рішення має забезпечити, щоби обидві сторони правовідносин могли у майбутньому знати про права одна одної та діяти, не порушуючи їх. А тому такий спосіб захисту є виключно превентивним.

Якщо кредитор, який діяв в умовах правової невизначеності, у минулому порушив права особи, яку він вважає боржником, то для останнього ефективним способом захисту буде той, який спрямований на захист порушеного права, а не на превентивний захист інтересу. Тобто звернення з позовом для усунення правової невизначеності, яка існувала у минулому, в означеній ситуації не є ефективним способом захисту.

Зокрема, якщо суд розглядає справу про стягнення з боржника коштів, то останній має захищати свої права саме в цьому провадженні, заперечуючи проти позову та доводячи відсутність боргу, зокрема відсутність підстав для його нарахування, бо вирішення цього спору призведе до правової визначеності у правовідносинах сторін зобов`язання.

Наявність відповідного боргу чи його відсутність, як і відсутність підстав для нарахування боргу, є предметом доказування у спорі про стягнення з відповідача коштів незалежно від того, чи подав останній зустрічний позов про визнання відсутності права кредитора, зокрема про визнання поруки припиненою. Тому для захисту права відповідача у ситуації, коли кредитор вже звернувся з вказаним позовом про стягнення коштів, не потрібно заявляти зустрічний позов, а останній не може бути задоволений.

Аналогічно після звернення кредитора з позовом про стягнення коштів боржник не може заявляти окремий позов про визнання відсутності права вимоги в кредитора та кореспондуючого обов`язку боржника. Такий окремий позов теж не може бути задоволений, оскільки боржник має себе захищати у судовому процесі про стягнення з нього коштів, заперечуючи проти відповідного позову кредитора, наприклад, і з тих підстав, що порука припинилася.

Застосування боржником способу захисту інтересу, спрямованого на усунення правової невизначеності у відносинах із кредитором, є належним лише в разі, якщо така невизначеність триває, ініційований кредитором спір про захист його прав суд не вирішив і відповідне провадження не було відкрите.

У разі, якщо кредитор уже ініціював судовий процес, спрямований на захист порушеного, на його думку, права, або такий спір суд уже вирішив, звернення боржника з позовом про визнання відсутності права вимоги у кредитора та кореспондуючого обов`язку боржника не є належним способом захисту.

Використовуючи наведений вище правовий висновок до цієї справи, суд зазначає, що за даними Єдиного державного реєстру судових рішень, новий кредитор (ТОВ «Діджи Фінанс») або попередній кредитор (АТ «Банк «Михайлівський») не ініціювали жодних судових спорів щодо стягнення з боржника ( ОСОБА_1 ) заборгованості за кредитним договором №200372408 від 01 листопада 2015 року, при цьому, новий кредит продовжує наполягати на існуванні заборгованості, оскільки надсилає позивачу відповідні вимоги про сплату боргу (а.с.18, 39).

Позиція відповідача стосовно не визнання ним повного виконання зобов`язань за договором відображена також у його відзиві.

У зв`язку з вищенаведеним, а також відсутність судового процесу про стягнення з боржника заборгованості за кредитним договором, позивач обрав правильний спосіб захисту свого порушеного права та законного інтересу, і цей спір слід вирішити по суті, встановивши, чи дійсно продовжують існувати зобов`язання за спірним кредитним договором. З цього приводу суд зазначає таке.

Як вже зазначав суд, розмір отриманого позивачем кредиту становить 13 064,96 грн.

При цьому, в погодженому між сторонами графіці платежів до загальної суми кредиту включені також наступні суми:

1) 4 115,44 грн. на сплату комісії за обслуговування кредиту;

2) 480,00 грн. плата за підтвердження проведення платежів та стану заборгованості за кредитом за допомогою послуги SMS-сервіс.

Стосовно послуги SMS-інформування суд зауважує, що позивач самостійно погодився на неї у кредитному договорі, а отже вона обґрунтовано включена до загального розміру вимог до нього.

Однак, стосовно комісії за обслуговування кредиту, суд зазначає таке.

Частиною другою статті 638 Цивільного кодексу України (далі ЦК України), визначено, що договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Згідно із частинами першою, третьою статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, установлених договором, а позичальник повернути кредит та сплатити відсотки.

Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом.

Оскільки банк надав позичальнику кредит на споживчі цілі, особливості регулювання відносин сторін визначаються Законом України «Про захист прав споживачів».

За положеннями частини п`ятої статті 11, частин першої, другої, п`ятої, сьомої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки.

Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними.

Відповідно до частини восьмої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) нечіткі або двозначні положення договорів зі споживачами тлумачаться на користь споживача.

Крім того, відповідно до статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

З рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 вбачається, що положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168 (які діяли на момент укладення угоди), банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо).

У розглядуваному випадку, встановивши в кредитному договорі сплату щомісячної комісії за обслуговування кредиту, позивач не зазначив, які саме послуги за вказану комісію надаються відповідачу. При цьому позивач нараховував, а відповідач сплатив комісію за послуги, що супроводжують кредит, а саме за компенсацію сукупних послуг банку за рахунок позивача, що є незаконним.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року №6-1746цс16.

Отже, оскільки в пункті 2 кредитного договору банк встановив комісію за дії які він здійснює на власну користь (обслуговування кредитної заборгованості позичальника), що суперечить приписам статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», а також положенням п.3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, суд дійшов висновку, що вказаний пункт договору є нікчемним.

Одночасно, відповідно до частини другої статті 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.

Отже, в чинному законодавстві відсутній такий спосіб захисту порушеного права як визнання нікчемним правочину або його частини. В даному випадку суд констатує, що спірний підпункт угоди є нікчемним в силу закону та, відповідно, застосовує правові наслідки такої нікчемності.

У зв`язку з тим, умови пункту 2 кредитного договору від 01 листопада 2015 року №200372408 про встановлення комісії за обслуговування кредиту є нікчемними (недійсним в силу закону), що встановлено судом.

Отже, будь-які вимоги відповідача до позивача спрямовані на погашення сум комісії є незаконними, оскільки вони ґрунтуються на положеннях кредитного договору, які є нікчемними.

Таким чином, загальна сума вимог до позивача становила 13 544,96 грн.(13 064,96 грн. + 480,00 грн.), і саме з цієї суми суд виходить перевіряючи наявність чи відсутність заборгованості позивача за кредитним договором.

В рахунок погашення вищенаведеної суми суд зараховує наступні платіжні документи, надані позивачем:

1) квитанцію від 01 червня 2016 року на суму 750,00 грн.;

2) квитанцію від 01 липня 2016 року на суму 780,00 грн. (а.с.9);

3) квитанцію від 29 квітня 2016 року на суму 736,00 грн.(а.с.10);

4) квитанцію від 05 квітня 2016 року на суму 770,00 грн. (а.с.11);

5) квитанцію від 09 грудня 2015 року на суму 800,00 грн. (а.с.12);

6) квитанцію від 11 березня 2016 року на суму 300,00 грн. (а.с.13);

7) квитанцію від 14 березня 2016 року на суму 550,00 грн. (а.с.14);

Всього судом враховано платежі на суму 4 686,00 грн.

Що стосується договору доручення від 18 липня 2016 року №8536/1, який укладений між позивачем та ПАТ «Платинум Банк», то суд зауважує, що в ньому позивач самостійно розпорядився перерахувати отриманий в цього банку кредит на користь ТОВ «Міра Фінанс», яке не є учасником даних правовідносин, а також не було кредитором за договором позивача від 01 листопада 2015 року №200372408. Будь-яких доказів протилежного, зокрема отримання ним доказів переходу до нового кредитора прав у зобов`язанні, як це передбачено ч.2 ст.517 ЦК України, позивач суду не надав.

За таких умов, всі перерахування коштів позивачем на користь ТОВ «Міра Фінанс», ПАТ «Платинум Банк» не можливо вважати належним виконанням його кредитних зобов`язань за кредитним договором від 01 листопада 2015 року №200372408 (а.с.20-36).

У зв`язку з вищенаведеним, наразі, станом на день ухвалення цього рішення та згідно наданих позивачем платіжних документів, вимоги відповідача до нього є правомірними на суму 8 858,96 грн. (13 544,96 грн. визнаної судом суми вимог за кредитним договором - 4 686,00 грн. визнаних судом платежів на погашення боргу). Всі інші вимоги відповідача, що виникають з договору від 01 листопада 2015 року №200372408, є неправомірними, з наведених судом вище мотивів.

Отже, оскільки судом встановлена часткова обґрунтованість вимог відповідача до позивача про виконання ним зобов`язань за кредитним договором від 01 листопада 2015 року №200372408 на суму 8 858,96 грн., відсутні правові підстави для визнання зобов`язань за цим кредитним договором припиненими, а тому у задоволенні позову слід відмовити.

Керуючись ст.ст.141, 265 ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ:

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи фінанс», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача Публічне акціонерне товариство «Платинум Банк», про визнання зобов`язань за кредитним договором припиненими.

Рішення може бути оскаржене до Волинського апеляційного суду через Луцький міськрайонний суд шляхом подання апеляційної скарги на рішення суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду .

Позивачем у справі є ОСОБА_1 , АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 .

Відповідачем у справі є Товариство з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс», м. Київ, вул. Авіаконструктора І.Сікорського, 8, .

Третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача є Публічне акціонерне товариство «Платинум Банк», м. Київ, вул. Амосов, 12, .

Суддя Луцького міськрайонного суду

Волинської області Л.М. Присяжнюк