Справа № 163/846/21 Головуючий у 1 інстанції: Шеремета С. А.
Провадження № 22-ц/802/1224/21 Категорія: 37 Доповідач: Киця С. I.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 вересня 2021 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Киці С. І.,

суддів Данилюк В. А., Шевчук Л. Я.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного (письмового) провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Приватного акціонерного товариства «Українська транспортна страхова компанія» про стягнення страхового відшкодування, пені та трьох відсотків річних за апеляційною скаргою відповідача Приватного акціонерного товариства «Українська транспортна страхова компанія» на рішення Любомльського районного суду Волинської області від 08 липня 2021 року,

В С Т А Н О В И В:

Позивачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 09.04.2021 звернулися в суд з позовом до Приватного акціонерного товариства «Українська транспортна страхова компанія» (ПрАТ «УТСК») про стягнення страхового відшкодування, пені та трьох відсотків річних. Позов мотивовано тим, що 05 жовтня 2020 року на автодорозі М07 на 493 км + 700 м мала місце дорожньо-транспортна пригода, у якій водій вантажного автомобіля марки «Івеко», номерний знак НОМЕР_1 , з напівпричепом, номерний знак НОМЕР_2 , ОСОБА_3 здійснив наїзд на пішохода ОСОБА_4 , яка від отриманих травм померла на місці пригоди. По даному факту були внесені відомості у ЄРДР та розпочате досудове розслідування. Цивільно-правова відповідальність ОСОБА_3 , як володільця вказаного транспортного засобу, на момент ДТП була застрахована у ПрАТ «УТСК» згідно полісу № АО 04621107. Від імені позивачів, які загиблій у ДТП ОСОБА_4 доводяться дітьми, представником на адресу ПрАТ «УТСК» були надіслані заяви про виплату страхового відшкодування в загальній сумі 70040,00 гривень, з яких для ОСОБА_1 та ОСОБА_2 - по 30 000,00 гривень моральної шкоди та для ОСОБА_2 - ще 10 040,00 гривень витрат на поховання. Проте, ПрАТ «УТСК» здійснило виплату страхового відшкодування лише на 50% в загальній сумі 35 020,00 гривень, керуючись при прийнятті такого рішення п. 36.3 ст. 36 Закону № 1961-ІV «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників неземних транспортних засобів», який передбачає виплату страхового відшкодування шляхом поділу розміру заподіяної шкоди. Відмову ПрАТ «УТСК» у виплаті решти 50% страхового відшкодування вважає незаконною, оскільки п. 36.3 ст. 36 Закону № 1961-ІV застосовується при взаємодії кількох об`єктів підвищеної небезпеки, а пішохід не є джерелом підвищеної небезпеки, тому наявність чи відсутність його вини у настанні ДТП не може бути підставою для покладення на нього зобов`язання із відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки. Крім цього, у постанові про закриття кримінального провадження відсутні відомості щодо наявності у загиблої ОСОБА_4 умислу чи непереборної сили у настанні ДТП. У зв`язку із простроченням зобов`язання по виплаті страхового відшкодування у повному розмірі з вини ПрАТ «УТСК» через неправомірність прийнятого рішення стягненню з останнього також підлягають передбачені законом пеня та три відсотки річних від простроченої суми. Просять ухвалити рішення про стягнення з Приватного акціонерного товариства «Українська транспортна страхова компанія» в користь позивача ОСОБА_1 15 000,00 гривень страхового відшкодування, 128,22 гривень пені, 29,59 гривень трьох процентів річних та в користь позивача ОСОБА_5 20 020,00 гривень страхового відшкодування, 171,13 гривень пені, 39,49 гривень трьох процентів річних.

Рішенням Любомльського районного суду Волинської області від 08 липня 2021 року позов задоволено. Стягнуто з Приватного акціонерного товариства «Українська транспортна страхова компанія» в користь ОСОБА_1 15 000 (п`ятнадцять тисяч) гривень страхового відшкодування, 128 (сто двадцять вісім) гривень 22 копійки пені, 29 (двадцять дев`ять) гривень 59 копійок трьох відсотків річних. Стягнуто з Приватного акціонерного товариства «Українська транспортна страхова компанія» в користь ОСОБА_2 20 020 (двадцять тисяч двадцять) гривень страхового відшкодування, 171 (сто сімдесят одну) гривню 13 копійок пені, 39 (тридцять дев`ять) гривень 49 копійок трьох відсотків річних. Стягнуто Приватного акціонерного товариства «Українська транспортна страхова компанія» в користь держави 1 816 (одну тисячу вісімсот шістнадцять) гривень судового збору. Стягнуто з Приватного акціонерного товариства «Українська транспортна страхова компанія» в користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу в сумі 3 000 (три тисячі) гривень. Стягнуто з Приватного акціонерного товариства «Українська транспортна страхова компанія» в користь ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу в сумі 3 000 (три тисячі) гривень.

Відповідач подав апеляційну скаргу на зазначене рішення суду в якій покликається на неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи. Вказує, що судом першої інстанції не було враховано вину потерпілої у спричиненні ДТП. З постанови про закриття кримінального провадження від 30.11.2020 встановлено, водій автомобіля марки «Івеко», номерний знак НОМЕР_1 , з напівпричепом, номерний знак НОМЕР_2 , ОСОБА_3 не мав технічної можливості уникнути наїзду на пішохода ОСОБА_4 шляхом застосування екстреного гальмування в момент виникнення небезпеки для руху, тобто пішохода ОСОБА_6 . Кримінальне провадження закрито у зв`язку з відсутністю складу передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України кримінального правопорушення. Відповідно до ч. 2 ст. 1193 ЦК України, якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого (а в разі вини особи, яка завдала шкоди, - також залежно від ступеня її вини) розмір відшкодування зменшується, якщо інше не встановлено законом. Виплата моральної шкоди позивачам не відноситься до виключень, встановлених ч. 3 ст. 1193 ЦК України, при яких вина потерпілого не враховується та настає безвинна відповідальність водія. Матеріалами кримінальної та матеріалами страхової справи підтверджується, що ДТП трапилось внаслідок грубої необережності потерпілої, непрямого умислу та непереборної сили, а тому вимоги позивачів є необґрунтованими, безпідставними та несправедливими. Потерпіла з власної необережності бігла назустріч вантажному автомобілю, що свідчить про непрямий умисел, і у водія автомобіля у заданих умовах руху була відсутня можливість відвернення ДТП, що є непереборною силою. Просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

Позивачі через свого представника адвоката Скочиляс І. М. подали відзив на апеляційну скаргу в якому вказують, що положення ст. 36.3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників неземних транспортних засобів» не підлягають застосуванню до спірних правовідносин, оскільки у ній йдеться про поділ розміру заподіяної шкоди між особами, цивільно-правова відповідальність яких застрахована, а цивільно-правова відповідальність пішохода не могла бути та не була застрахована. Головною особливістю відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки є те, що володілець такого джерела зобов`язаний відшкодувати шкоду незалежно від його вини. Відповідальність у такому випадку має свої межі та виключається у випадку дії непереборної сили та умислу потерпілого, а не звичайної необережності. Пішохід ОСОБА_4 порушила Правила дорожнього руху, проте сам по собі даний факт не можна кваліфікувати, як непрямий умисел, досудовим розслідуванням у кримінальному провадженні № 00000412 не встановлено, що потерпіла усвідомлено бажала заподіяти шкоду, або хоча не бажала, але свідомо припускала настання наслідків у вигляді своєї смерті. Остання актуальна позиція з цього питання викладена у постанові Верховного Суду від 03.06.2020 в справі № 345/3335/17. Просять відмовити в задоволенні апеляційної скарги та залишити рішення суду першої інстанції у цій справі без змін.

Справа розглядається в порядку спрощеного позовного (письмового) провадження без повідомлення учасників справи як малозначна.

За змістом ч. ч. 4 та 5 ст. 268 ЦПК України у разі неявки всіх учасників справи в судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Апеляційний суд в складі колегії суддів, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, приходить до висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що особливістю відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, є те, що володілець небезпечного об`єкта зобов`язаний відшкодувати шкоду незалежно від його вини. Перед потерпілим несуть однаковий обов`язок відшкодувати завдану шкоду, як винні, так і невинні володільці об`єктів, діяльність з якими є джерелом підвищеної небезпеки. Обов`язок доведення умислу потерпілого або наявності непереборної сили законом покладається на володільця джерела підвищеної небезпеки, оскільки діє цивільно-правова презумпція заподіювача шкоди.

З такими висновками погоджується суд апеляційної інстанції.

Судом першої інстанції встановлено, що 05 жовтня 2020 року мала місце дорожньо-транспортна пригода, під час якої водій ОСОБА_3 , керуючи вантажним автомобілем марки «Івеко», номерний знак НОМЕР_1 , з напівпричепом, номерний знак НОМЕР_2 , по правій смузі автодороги М07 сполученням Київ-Варшава з МАПП «Ягодин» в напрямку м. Ковель на 493 км + 700 м, здійснив наїзд на пішохода ОСОБА_4 , яка від отриманих травм померла на місці пригоди.

Копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_3 та довідкою про причину смерті від 05 жовтня 2020 року стверджено, що ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 від травматичного субарахноїдального крововиливу.

По факту ДТП 05 жовтня 2020 року у Єдиний реєстр досудових розслідувань були внесені відомості за № 00000412 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України.

Постановою старшого слідчого СВ Любомльського ВП ГУНП у Волинській області від 30 листопада 2020 року кримінальне провадження було закрите у зв`язку з відсутністю складу передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України кримінального правопорушення.

З цієї постанови слідує, що згідно висновку судової інженерно-транспортної експертизи обставин та механізму ДТП № 568 від 23.11.2020 водій автомобіля «Івеко», номерний знак НОМЕР_1 , ОСОБА_3 не мав технічної можливості уникнути наїзду на пішохода ОСОБА_4 шляхом застосування екстреного гальмування в момент виникнення небезпеки для руху, тобто пішохода ОСОБА_4 . Водій ОСОБА_3 показав, що в момент ДТП рухався зі швидкістю 60-65 км/год, при цьому пішохід біг на зустріч руху автомобіля та обличчям до транспортного засобу і вибіг із правого краю проїжджої частини по ходу руху автомобіля. Чоловік постраждалої ОСОБА_7 пояснив, що не може вказати чому у той час ОСОБА_4 там знаходилась, останнім часом у неї були такі психологічні стани, при яких вона не розуміла куди йде, тобто «брав» блуд».

Позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 доводяться загиблій ОСОБА_4 повнолітніми дітьми, що підтверджується копіями свідоцтв про народження серії НОМЕР_4 , серії НОМЕР_5 та копією рішення Любомльського районного суду від 14 червня 2017 року про розірвання шлюбу ОСОБА_2 .

Відповідно до посвідчення серії НОМЕР_6 ОСОБА_1 є особою з інвалідністю ІІІ-ї групи з дитинства.

На дату ДТП керування автомобілем марки «Івеко», номерний знак НОМЕР_1 , відповідальність застрахована у ПрАТ «УТСК» згідно полісу № АО4621107.

21 жовтня 2020 року позивачі через представника згідно довіреності подали до ПрАТ «УТСК» заяву про виплату страхового відшкодування: на ОСОБА_1 - 30 000,00 гривень моральної шкоди, 180 000,00 гривень відшкодування на утримання; на ОСОБА_2 - 30 000,00 гривень моральної шкоди, 10 040,00 гривень витрат на поховання.

Витрати на поховання підтверджені товарним чеком від 05 жовтня 2021 року та реєстраційними документами юридичної особи, яка надавала ці послуги.

Листом від 29 жовтня 2020 року ПрАТ «УТСК» повідомило представника позивачів про призупинення розгляду заведених страхових справ за заявами позивачів № 590-20 та № 590-1-20 до отримання постанови або ухвали суду у кримінальному провадженні № 00000412.

15 січня 2021 року представник позивачів надіслав ПрАТ «УТСК» копію постанови слідчого про закриття кримінального провадження.

Відповідно до страхових актів № 590-20 від 10 березня 2021 року, № 590-1-20 від 05 березня 2021 року та розрахунків суми відшкодування ПрАТ «УТСК» визначила, що розмір збитку ОСОБА_1 становить 30 000,00 гривень моральної шкоди, ОСОБА_2 - 30 000,00 гривень моральної шкоди, 10 040,00 гривень витрат на поховання (всього 40 040,00 гривень); до виплати визначено: ОСОБА_1 - 15 000,00 гривень, ОСОБА_2 - 20 020,00 гривень.

Спірні правовідносини виникли з приводу відшкодування шкоди, яка спричинена смертю особи в результаті дії джерела підвищеної небезпеки та урегульовані нормами Цивільного кодексу України та Закону України № 1961-IV «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

За загальним правилом, відповідальність за шкоду несе особа, яка завдала шкоду. Якщо шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки (зокрема, діяльністю щодо використання, зберігання та утримання транспортного засобу), така шкода відшкодовується володільцем джерела підвищеної небезпеки - особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом (ч. 2 ст. 1187 ЦК України)

Відповідно до ч. 2 ст. 1168 ЦК України моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала, зокрема, якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки (пункт 1 частини другої статті 1167 ЦК України).

Якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого (а в разі вини особи, яка завдала шкоди, - також залежно від ступеня її вини) розмір відшкодування зменшується, якщо інше не встановлено законом (ч.2 ст. 1193 ЦК України)

В п. 7 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01.03.2013 №4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», роз`яснено, що при завданні шкоди джерелом підвищеної небезпеки на особу, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, не може бути покладено обов`язок з її відшкодування, якщо вона виникла внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (ч. 5 ст. 1187 ЦК). Під непереборною силою слід розуміти, зокрема, надзвичайні або невідворотні за даних умов події (п. 1 ч. 1 ст. 263 ЦК), тобто ті, які мають зовнішній характер. Під умислом потерпілого слід розуміти, зокрема, таку його протиправну поведінку, коли потерпілий не лише передбачає, але і бажає або свідомо допускає настання шкідливого результату (наприклад, суїцид).

Якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого, якщо інше не встановлено законом, розмір відшкодування з особи, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, має бути зменшено (але не може бути повністю відмовлено у відшкодуванні шкоди)

Питання про те, чи є допущена потерпілим необережність грубою (ч. 2 ст. 1193 ЦК), у кожному конкретному випадку має вирішуватись з урахуванням фактичних обставин справи (характеру дії, обставин завдання шкоди, індивідуальних особливостей потерпілого, його стану тощо).

Пунктом 27.1 статті 27 Закону «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» № 1961-IV передбачено, що страхове відшкодування (регламентна виплата) виплачується, якщо смерть потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди настала протягом одного року після дорожньо-транспортної пригоди та є прямим наслідком цієї дорожньо-транспортної пригоди.

Пунктом 27.3 статті 27 Закону «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» визначено, що страховик (у випадках, передбачених підпунктами «г» і «ґ» пункту 41.1 та підпунктом «в» пункту 41.2 статті 41 цього Закону, - МТСБУ) відшкодовує моральну шкоду, заподіяну смертю фізичної особи, її чоловіку (дружині), батькам (усиновлювачам) та дітям (усиновленим). Загальний розмір такого страхового відшкодування (регламентної виплати) цим особам стосовно одного померлого становить 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законодавством на день настання страхового випадку, і виплачується рівними частинами.

Відповідно до ст. 8 Закону України «Про Держаний бюджет України на 2020 рік» розмір мінімальної заробітної плати у місячному розмірі станом на дату ДТП (05 жовтня 2020 року) становив 5 000,00 гривень.

Висновки суду першої інстанції щодо застосування положення пункту 36.3 ст. 36 Закону є правильними.

За змістом п. 36.3 ст. 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», у разі якщо відповідальними за заподіяння неподільної шкоди взаємопов`язаними, сукупними діями є декілька осіб, розмір страхового відшкодування (регламентної виплати) за кожну з таких осіб визначається шляхом поділу розміру заподіяної шкоди на кількість таких осіб.

Вказане положення Закону у розглядуваному випадку не застосовується, оскільки смерть потерпілого настала в результаті наїзду на нього. Положення цього пункту стосується того випадку, коли внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки було завдано шкоди іншим особам, тому особи, які спільно завдали шкоду, зобов`язані її відшкодувати.

За приписами ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Є правильним висновок суду першої інстанції про те, що встановлена у справі безпідставність прийнятих відповідачем рішень про виплату позивачам лише по 1/2 визначеного страхового відшкодування свідчить про те, що прострочення решти недоплаченої їм суми страхового відшкодування відбулося з вини відповідача, тому наявні підстав для відповідальності останнього згідно із п. 36.5 ст. 35 Закону № 1961-ІV та ч. 2 ст. 625 ЦК України у вигляді стягнення пені та трьох відсотків річних за допущені дні прострочення, які були стягнуті судом відповідно до розрахунку, наведеного у рішенні.

Та обставина, що кримінальне провадження було закрите у зв`язку з відсутністю складу передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України кримінального правопорушення, не звільняє від відповідальності власника джерела підвищеної небезпеки.

Обов`язок доведення умислу потерпілого або наявності непереборної сили законом покладається на володільця джерела підвищеної небезпеки, оскільки діє цивільно-правова презумпція заподіювача шкоди. Відповідачем не доведено тих обставин, що потерпіла, яка померла внаслідок ДТП, передбачала, бажала чи свідомо допускала настання ДТП із її смертельним наслідком.

Відсутні дані вважати, що шкода завдана внаслідок непереборної сили чи умислу потерпілої.

Доводи апеляційної скарги про те, що у даній дорожньо-транспортній пригоді відповідальними за її виникнення є потерпіла, внаслідок дії якої сталась дорожньо-транспортна пригода, а тому розмір страхового відшкодування визначався відповідачем у розмірі 50% розміру завданої шкоди, не можуть бути підставою для скасування рішення суду й не звільняють страховика ПрАТ «УТСК» від обов`язку відшкодувати завдану шкоду, оскільки шкода пов`язана із смертю потерпілої ОСОБА_4 була заподіяна джерелом підвищеної небезпеки, відсутність вини водія забезпеченого транспортного засобу була встановлена постановою про закриття кримінального провадження відносно нього, і останній у відповідності з вимогами ч. 2 ст. 1167 ЦК України, ст. 1201 ЦК України зобов`язаний відшкодувати моральну шкоду та витрати на поховання незалежно від його вини.

Відповідач не оспорював загальний розмір завданої шкоди та ліміт страхового відшкодування.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Суд першої інстанції при ухваленні рішення врахував висновки щодо застосування відповідних норм права, викладених у постановах Верховного Суду.

Суд у складі колегії суддів вважає, що оскаржуване судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому його відповідно до частини першої статті 375 ЦПК України необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Керуючись ст. ст. 259, 268, 367, 368, 369, 371, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд в складі колегії суддів

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу відповідача Приватного акціонерного товариства «Українська транспортна страхова компанія» залишити без задоволення.

Рішення Любомльського районного суду Волинської області від 08 липня 2021 року в цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий

Судді