Номер провадження 2/756/1719/21
РІШЕННЯ

Іменем України

22 лютого 2021 року Оболонський районний суд міста Києва в складі:

головуючого судді : Луценко О.М.,

за участі секретаря - Галелюк Т.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: державний реєстратор прав на нерухоме майно - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Делікатна Любов Миколаївна, про визнання недійсним договору купівлі-продажу нерухомості та витребування майна з чужого незаконного володіння ,

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: державний реєстратор прав на нерухоме майно - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Делікатна Любов Миколаївна, про визнання недійсним договору купівлі-продажу нерухомості та витребування майна з чужого незаконного володіння, мотивуючи свої вимоги тим, що 14.06.1995 позивач на підставі договору купівлі - продажу нерухомості укладеного з ОСОБА_4 , зареєстрованого на Київській універсальній біржі, реєстраційний номер А0937/3974 придбала квартиру АДРЕСА_1 . Але на даний час виявилось, що вказана квартира була відчужена, згідно договору купівлі-продажу від 16.07.2016 року, посвідченого приватним нотаріусом КМНО Сташковою А.Г. за реєстровим № 1571, на підставі якого ОСОБА_5 нібито продала квартиру ОСОБА_3 02.08.2016 Оболонським УП ГУ НП у м. Києві було відкрито кримінальне провадження та відомості про вчинення кримінального правопорушення були внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 007770 за ознаками ч.4 ст.190 ч.4 ст.358 КК України. При проведені досудового слідства встановлено, що ОСОБА_2 04.03.2016р. подала до державного реєстратора прав на нерухоме майно- приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Делікатної Любові Миколаївні заяву про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 15940395 для проведення державної реєстрації права власності на квартиру та документи, що необхідні для проведення даної реєстрації. Документом на підставі якого була проведена державна реєстрація права власності на квартиру, слугував договір купівлі- продажу нерухомості, укладений 05.12.1995 між ОСОБА_6 та ОСОБА_2 , зареєстрований на Київській універсальній біржі, реєстровий номер А0937/3974. В подальшому був вчинений інший правочин, а саме укладений договір дарування, згідно якого спірна квартира була подарована ОСОБА_5 . Вказаний договір був посвідчений приватним нотаріусом КМНО Делікатною Л.М.., за реєстровим № 51. Натомість, реєстрація права власності на спірну квартиру відбулась 28.09.2020 року, про що внесено номер запису про право власності №225784160 державним реєстратором приватним нотаріусом КМНО Сташковою А.Г. Відповідно до відповіді товарної біржі « Київська Універсальна Біржа» вих..№2/10 від 31.10.2019, документів щодо здійснення Київською універсальною біржою посвідчення договору купівлі- продажу майна, згідно якого 05.12.1995 року ОСОБА_7 було продано ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_2 в архівах біржі не має. Такий договір на Київській універсальній біржі не реєструвався. Окрім того при укладені договору дарування квартири ОСОБА_2 приватному нотаріусу КМНО Делікатній Л.М. було надано підроблену довідку КП « Житлосервіс Оболонь» у Оболонському районів м. Києва ЖЕК № 510 вих. № 235 від 09.03.2016 за формою №3, відповідно до якої відповідач проживала та була зареєстрована в АДРЕСА_3 , особистий рахунок також значиться на ОСОБА_2 . Зважаючи на протиправні дії відповідача, позивач вважає, що правочини, є недійсним. На підставі викладеного позивач звернулися до суду з даним позовом, в якому просить визнати недійсним договір купівлі- продажу нерухомості. укладений на Київській універсальній біржі 05 грудня 1995 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_2 , Реєстраційний номер А0937/3974, витребувати від ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_2 та визнати за позивачем право власності на дану квартиру. Стягнути з відповідачів на користь позивача судові витрати.

Представник позивача та позивач у судовому засіданні позов підтримали.

Відповідачі в судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином шляхом направлення поштової кореспонденції, явку представників не забезпечили.

Третя особа в судовому засіданні проти наданого позову не заперечила.

Дослідивши матеріали справи, суд вважає встановленими наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

Судом встановлено, що 14 червня 1995 року на Київській Універсальній біржі був укладений договір купівлі- продажу нерухомості, щодо продажу громадянином ОСОБА_4 громадянці ОСОБА_1 квартири під номером АДРЕСА_2 , укладений договір був зареєстрований за № А0937/3974( а.с. 14).

Згідно довідки №062/14-14860 від 04.11.2019виданої КП « Київське міське бюро технічної інвентаризації» вбачається, за даними реєстрових книг КП « Київської міської ради « Київське міське бюро технічної інвентаризації» об`єкт нерухомого майна за адресою АДРЕСА_3 на праві приватної власності зареєстровано за ОСОБА_1 на підставі договору купівлі- продажу, зареєстрованого на Київській Універсальній біржі 14.06.1995р, №5937/3974 по якому ОСОБА_4 продав ОСОБА_1 кв.474( а.с.15).

Згідно договору 05 грудня 1995року на Київській Універсальній біржі був укладений договір купівлі- продажу нерухомості, щодо продажу громадянином ОСОБА_6 громадянці ОСОБА_2 квартири під номером АДРЕСА_2 ( а.с. 18-19).

Відповідно до відповіді товарної біржі « Київська Універсальна Біржа» вих..№2/10 від 31.10.2019, документів щодо здійснення Київською універсальною біржою посвідчення договору купівлі- продажу майна, згідно якого 05.12.1995 року ОСОБА_7 було продано ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_2 в архівах біржі не має. Такий договір на Київській універсальній біржі не реєструвався( а.с.24).

Відповідно до відповіді товарної біржі « Київська Універсальна Біржа» вих..№2/10 від 31.10.2019, згідно заявці № 3974 від 14.06.1995року на Київській Універсальній біржі був укладений договір купівлі- продажу нерухомості, щодо продажу гр.. ОСОБА_4 гр.. ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_2 . Укладений договір був зареєстрований за № А0937/3974, про що зроблений відповідний запис у реєстрову книгу Київської Універсальної біржі ( а.с.24).

12.03.2016року між ОСОБА_2 на ОСОБА_5 був укладений договір дарування квартири АДРЕСА_2 , посвідчений приватним нотаріусом КМНО Делікатною Л.М. та зареєстрований у реєстрі за № 51( а.с. 20-23).

02.08.2016 Оболонським УП ГУ НП у м. Києві було відкрито кримінальне провадження та відомості про вчинення кримінального правопорушення були внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 007770 за ознаками ч.4 ст.190 ч.4 ст.358 КК України. При проведені досудового слідства встановлено, що ОСОБА_2 04.03.2016р. подала до державного реєстратора прав на нерухоме майно- приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Делікатної Любові Миколаївні заяву про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 15940395 для проведення державної реєстрації права власності на квартиру та документи, що необхідні для проведення даної реєстрації. Документом на підставі якого була проведена державна реєстрація права власності на квартиру, слугував договір купівлі- продажу нерухомості, укладений 05.12.1995 між ОСОБА_6 та ОСОБА_2 , зареєстрований на Київській універсальній біржі, реєстровий номер А0937/3974.

Окрім того при укладені договору дарування квартири ОСОБА_2 приватному нотаріусу КМНО Делікатній Л.М. було надано підроблену довідку КП « Житлосервіс Оболонь» у Оболонському районів м. Києва ЖЕК № 510 вих. № 235 від 09.03.2016 за формою №3, відповідно до якої відповідач проживала та була зареєстрована в АДРЕСА_3 , особистий рахунок також значиться на ОСОБА_2 ( а.с.25).

Згідно висновку експерта №8-4/980 від 15.05.2017року Київського науково- дослідного експертно- криміналістичного центру, вбачається « підпис від імені ОСОБА_8 в графі « начальник ЖЕК № 510» в довідці форми №3 від 09.03.2016 виконаний не ОСОБА_8 а іншою особою; підпис від імені ОСОБА_9 в графі « Бухгалтер». В довідці форми №3 від 09.03.2016 виконаний не ОСОБА_9 , а іншою особою; підпис від імені ОСОБА_10 в графі « Паспортист» в довідці форма №3 від 09.03.2016 виконаний не ОСОБА_10 , а іншою особою( а. с. 28-40).

16.07.2016року між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 був укладений договір купівлі - продажу квартири АДРЕСА_2 , посвідчений приватним нотаріусом КМНО Сташковою А. Г. та зареєстрований у реєстрі за № 1571.

Натомість, реєстрація права власності на спірну квартиру відбулась 28.09.2020 року, про що внесено номер запису про право власності №225784160 державним реєстратором приватним нотаріусом КМНО Сташковою А.Г.( а.с.16-17).

Згідно постанови Київської міської прокуратури №5 від 15 вересня 2020 ОСОБА_1 за № 0007770 за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.190, ч.4 ст.358 КК України, де ОСОБА_1 визнані потерпілою( а.с.42-43).

Згідно з частиною першою, третьою статті 215 Цивільного кодексу України (далі ЦК) підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, пятою, шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

У відповідності з частинами другою, третьою статті 203 ЦК особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Воля це суб`єктивний елемент правочину, бажання його вчинити. Вона формується під впливом різних обставин, найважливіші з який визначаються матеріальними і духовними потребами. Люди усвідомлюють виниклі в них потреби і прагнуть їх задовольнити, прибігаючи до засобів, у тому числі і до правочинів.

Судом встановлено, що позивач в жодний спосіб не виявляла волю, спрямовану на відчуження квартири, про що свідчать численні докази, зібрані судом у справі.

Ураховуючи викладене, суд доходить висновку про наявність підстав для визнання договору купівлі- продажу від 05.12.1995року укладений між ОСОБА_11 та ОСОБА_2 недійсним.

За правилами, встановленими абзацом першим частини першої статті 216 ЦК, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.

Приписами ч.4 ст.216 ЦК України передбачено, що суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи.

Так як дійсність чи недійсність нікчемного правочину визначається безпосередньо законом і не залежить від волі сторін, наслідки його недійсності визначаються безпосередньо законом. При цьому правові наслідки недійсності нікчемного правочину, встановлені законом, не можуть змінюватися за домовленістю сторін. Проте суд з власної ініціативи, керуючись власними переконаннями і матеріалами справи, має право визначати, які саме наслідки недійсності нікчемного правочину будуть застосовуватися у кожному окремому випадку.

Двосторонньою реституцією є повернення сторін правочину у той майновий стан, в якому вони перебували до його вчинення, а отже, згідно ст.216 ЦК України у разі недійсності правочину кожна зі сторін зобовязана повернути одна одній у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину.

Відповідно до ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

В пункті 2 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснено, що судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства.

Згідно ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

За ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до ст. 317 ЦК України Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Змістом ст. 319 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Власність зобов`язує.

В ст. 321 ЦК України вказано, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.

Згідно ст. 382 ЦК України, квартирою є ізольоване помешкання в житловому будинку, призначене та придатне для постійного у ньому проживання.

Відповідно до ст. 386 ЦК України, власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди.

За ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Згідно ст. 396 ЦК України Особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права, у тому числі і від власника майна, відповідно до положень глави 29 цього Кодексу.

Згідно Постанови Пленуму Верховного Суду України № 20 від 22.12.1995 року «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» вказано, що:

П. 2 Судам слід мати на увазі, що судовий захист права приватної власності громадян здійснюється шляхом розгляду справ, зокрема, за позовами: а) про визнання права власності на майно, про витребування майна з чужого незаконного володіння (а в передбачених законом випадках і від добросовісного набувача) чи відшкодування його вартості, про усунення інших порушень прав власника; г) про визнання недійсними угод про відчуження майна та дійсними - у випадках, передбачених ч.2 ст.47 ЦК України, а також про визнання незаконними актів державних органів, органів місцевого самоврядування про неправомірне втручання у здійснення власником правомочностей щодо володіння, користування і розпорядження своїм майном.

Згідно Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» вказано, що:

П. 5: вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, суд має враховувати, що воно набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема на підставі правочинів. При цьому діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК). До державної реєстрації права власності за новим набувачем покупець за договором про відчуження майна, виконаним сторонами, не має права розпоряджатися цим майном, оскільки право власності на нього зберігається за продавцем, проте має право на захист свого володіння на підставі статті 396 ЦК України.

П. 37: з урахуванням положень частини першої статті 15 та статті 392 ЦПК власник майна має право пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Виходячи зі змісту наведених норм права, потреба в такому способі захисту права власності виникає тоді, коли наявність суб`єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або ними оспорюється, а не в тому разі, коли цими особами не виконується відповідне рішення суду, ухвалене раніше.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Оскільки суд дійшов до висновку про недійсність договору купівлі- продажу нерухомості. укладений на Київській універсальній біржі 05 грудня 1995 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_2 , Реєстраційний номер А0937/3974, то є необхідність у застосуванні наслідків недійсності вказаних договорів та витребувати від ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_2 та визнати за нею право власності на дану квартиру.

На підставі ст. 141 ЦПК України стягнути з відповідачів на користь позивача судовий збір у розмірі 1681,60 грн.

Керуючись статтями 5, 7, 10 13, 19, 23, 76 81, 89, 133, 141, 209 211, 213, 223, 228, 229, 258, 259, 263 265 Цивільного процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: державний реєстратор прав на нерухоме майно - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Делікатна Любов Миколаївна, про визнання недійсним договору купівлі-продажу нерухомості та витребування майна з чужого незаконного володіння -задовольнити.

Визнати недійсним договір купівлі- продажу нерухомості, укладений на Київській універсальній біржі 05 грудня 1995 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_2 , реєстраційний номер А0937/3974.

Витребувати від ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_2 та визнати за ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) право власності на квартиру АДРЕСА_2 .

Стягнути з ОСОБА_2 (ідентифікаційний номер НОМЕР_2 ), ОСОБА_3 ( ідентифікаційний номер НОМЕР_3 ) на користь ОСОБА_1 9ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) судові витрати в розмірі 1681,60гривень.

Рішення може бути оскаржено до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя: О.М. Луценко