Номер провадження: 22-ц/813/6972/21
Головуючий у першій інстанції Кисельов В. К.
Доповідач Заїкін А. П.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02.09.2021 року м. Одеса

Єдиний унікальний номер судової справи: 523/16064/20

Номер провадження: 22-ц/813/6972/21

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

- головуючого судді Заїкіна А.П. (суддя доповідач),

- суддів Князюка О.В., Погорєлової С.О.,

за участю секретаря судового засідання Рибачук О.І.,

учасники справи:

- заявник ОСОБА_1 ,

- заінтересована особа Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області,

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа - Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області, про встановлення факту проживання на території України, за апеляційною скаргою Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області на рішення Суворовського районного суду міста Одеси, ухвалене у складі судді Кисельова В. К. о 10 годині 18 хвилині 04 листопада 2020 року,

встановив:

2. Описова частина

2.1 Короткий зміст позовних вимог

У жовтні 2020 року ОСОБА_1 звернулась до Суворовського районного суду міста Одеси із вищезазначеною заявою, в якій просить встановити факт постійного проживання ОСОБА_2 в м. Одесі за адресою - АДРЕСА_1 , у період з 15.02.1972 року по 18.08.1975 року.

ОСОБА_1 обґрунтовує свої вимоги тим, вона є громадянкою України, що підтверджується паспортом громадянина України № НОМЕР_1 , виданим 12.10.2018 р. органом №5115.

11.03.2020 син заявниці - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , звернувся до ГУ ДМС України в Одеській області щодо документування його паспортом громадянина України.

24.03.2020 листом ГУДМС України в Одеській області Н-667/6/5101-20/5100.4.5/3649-20 його було повідомлено, що відбувається перевірка підстав набуття громадянства України ОСОБА_1 .

У зв`язку із чим 19.08.2020 в інтересах заявниці був направлений адвокатський запит в ГУ ДМС України в Одеській області з проханням повідомити підстави проведення такої перевірки та її результати.

У відповідь на адвокатський запит було отримано лист Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області № 5100.4.5-8954/51.1-20 від 27.08.2020року, в якому зазначено, що: «...B ході розгляду звернення ОСОБА_3 було встановлено, що його мати ОСОБА_1 , набула громадянство України, як особа, мати якої постійно проживала в м. Одесі з 15.02.1972 року по 18.08.1975 року.

Головним управлінням ДМС в Одеській області до Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради було направлено запит з метою підтвердження факту реєстрації ОСОБА_2 , (бабусі ОСОБА_3 ) в період з 15.02.1972 року по 18.08.1975 року.

Департаментом надання адміністративних послуг Одеської міської ради запит було розглянуто, та надано відповідь, згідно якої, відповідно до акту прийому-передачі архівної картотеки квартирного обліку громадян за адресою: АДРЕСА_2 від комунального підприємства «ЖКС «Черьомушки», архівні картки реєстрації місця проживання фізичних осіб за адресою: АДРЕСА_1 , до Департаменту не передавались. За твердженням представників КП «ЖКС «Черьомушки» картотека з питань реєстрації місця проживання фізичних осіб на вказану квартиру не зберіглась,

В зв`язку із чим рекомендуємо встановити факт постійного проживання ОСОБА_2 відповідним рішенням суду...».

Заявниця звертається до чуду із заявою про встановлення факту проживання її матері - ОСОБА_2 в м. Одесі у період з 15.02.1972 року по 18.08.1975 року з метою проходження перевірки підстав набуття свого громадянства (а. с. 2 - 5).

2.2 Позиція заінтересованої особи в суді першої інстанції

У відзиві на заяву Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області просить заяву ОСОБА_1 залишити без розгляду.

Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області зазначає, що 1) встановлення факту проживання станом на 1991 рік не стосується особистих прав заявника та ніяк не впливає на них; 2) чинним законодавством України визначено порядок набуття громадянства; 3) не можуть бути встановлені у судовому порядку факти щодо, зокрема належності до певної національності, набуття громадянства України громадянином іншої держави.

Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області проти встановлення факту постійного проживання на території України за період станом на 24.08.1991 року заперечує, оскільки можливо стверджувати, що у даному випадку наявний спір про право. (а. с. 38 - 46).

2.3 Короткий зміст рішення суду першої інстанції, мотивування його висновків

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 04.11.2020 року вищевказану заяву ОСОБА_1 задоволено.

Встановлено юридичний факт, а саме - факт постійного проживання на території, яка стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», матері ОСОБА_1 , а саме - факт проживання ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у м. Одеса, за адресою - АДРЕСА_1 , у період з 15.02.1972 року по 18.08.1975 року.

Рішення суду мотивоване тим, що в період з кінця 1971 року по кінець 1975 року ОСОБА_2 постійно проживала у місті Одесі. Так, зокрема, з 15.02.1972 року по 18.08.1975 року ОСОБА_2 постійно проживала за адресою - АДРЕСА_1 . Вищевказаний факт в судовому засіданні підтвердив свідок ОСОБА_4 .

У 2004 році ОСОБА_1 набула громадянство України як особа, мати якої постійно проживала в м. Одесі з 15.02.1972 року до 18.08.1975 року.

13.09.2004 року ОСОБА_1 був виданий паспорт громадянина України НОМЕР_2 .

Відтак, починаючи з 1997 року по теперішній час ОСОБА_1 постійно проживає разом зі своєю родиною у м. Одесі.

Предметом заяви є встановлення юридичного факту, який має значення для заявника, при цьому у заяві відсутні будь-які майнові або немайнові вимоги до будь-яких осіб, а надання заінтересованою особою відзиву, що містить заперечення проти задоволення заяви, не свідчить про виникнення або наявність у справі спору про право. Окрім того, слід зазначити, що законом не передбачено можливість встановлення юридичних фактів в адміністративно-процесуальному порядку, оскільки таке встановлення здійснюється відповідно до вимог Цивільно-процесуального кодексу України (а. с. 56 - 58).

2.4 Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області просить скасувати рішення суду першої інстанції. Ухвалити нове судове рішення, яким у задоволені вимог ОСОБА_1 відмовити.

2.5 Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що рішення ухвалено судом першої інстанції при невідповідності висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, з порушенням норм процесуального права та неправильному застосуванні норм матеріального права.

Апелянт зазначає, що: 1) помилковим є висновки суду першої інстанції, що встановлення факту постійного проживання на території України необхідно заявниці для можливості реалізувати належне їй, як фізичній особі, право на отримання паспорту громадянина України; 2) суд першої інстанції помилково зазначив, що не беруться до уваги посилання заінтересованої особи на передчасність звернення до суду, оскільки для встановлення факту, що має юридичне значення, попереднє звернення заявника до заінтересованої особи законом не вимагається; 3) відмова у залишенні заяви без розгляду судом першої інстанції вмотивована невірним тлумаченням Закону України «Про громадянство»; 4) встановлення факту проживання на 1991 рік не стосується особистих прав заявника та ніяк не впливає на них.

Також апелянт наголошує на тому, що у вказаній справі наявний спір про право (а. с. 88 - 98).

2.6 Узагальнені доводи заявниці в апеляційному суді

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення. Рішення суду першої інстанції залишити без змін.

ОСОБА_1 зазначає, що: 1) ГУ ДМС в Одеській області оскаржує судове рішення виключно з підстав, що справа вирішена у не встановленому законом порядку. Проте, не заперечує з приводу доведеності факту проживання матері заявниці за вказаною в заяві адресою у вказаний в заяві період; 2) в межах даної справи розглядається питання виключно про встановлення факту проживання матері заявниці у місті Одеса в період з 15.02.1972 року по 18.08.1975 року; 3) питання про прийняття чи отримання громадянства України, видачі паспорту громадянина України, факти належності до національності чи набуття громадянства України не заявлялись; 4) недоречним є посилання апелянта на норми права з приводу порядку комунікації з органами ДМС з приводу питань набуття громадянства; 5) у 2004 році ОСОБА_1 набула громадянство України, як особа, мати якої постійно проживала в м. Одесі; 6) зібрані ОСОБА_1 документи для отримання громадянства України були визнані ДМС достатніми та належними, у зв`язку з чим заяву про набуття громадянства задовольнили; 7) пройшло 16 років з часу набуття ОСОБА_1 громадянства; 8) на даний час відсутній інший спосіб підтвердити факт постійного проживання її мати в м. Одесі, окрім встановлення такого факту рішенням суду; 9) в даному випадку відсутній спір про право.

2.7 Рух справи в суді апеляційної інстанції

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 12.03.2021 року апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області на рішення Суворовського районного суду міста Одеси від 04 листопада 2020 року залишено без руху (а. с. 103 - 104).

На виконання вимог ухвали про залишення апеляційної скарги без руху апелянтом подано до суду заяву, якою усунуто зазначені в ухвалі недоліки.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 16.04.2021 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області на рішення Суворовського районного суду міста Одеси від 04 листопада 2020 року (а. с. 115).

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 16.04.2021 року закінчено підготовку справи до апеляційного розгляду. Призначено апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області на рішення Суворовського районного суду міста Одеси від 04 листопада 2020 року до розгляду у судовому засіданні (а. с. 116).

16.07.2021 року від адвоката Ніколаєвої Наталі Андріївни надійшов відзив на апеляційну скаргу.

У судовому засіданні ОСОБА_5 , діючий від імені Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області, апеляційну скаргу підтримав та просив її задовольнити.

Інші учасники справи у судове засідання не з`явилися. Про дату, час і місце розгляду справи сповіщені належним чином.

Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Таким чином, законодавець передбачив, що явка до апеляційного суду належним чином повідомленого учасника справи не є обов`язковою. Апеляційний суд може розглянути справу за відсутності її учасників. Апеляційний суд може відкласти розгляд справи у разі, коли причини неявки належним чином повідомленого учасника справи будуть визнані апеляційним судом поважними. Таким чином, з врахуванням конкретної ситуації по справі, вирішення питання про розгляд справи або відкладення розгляду справи віднесено до дискреційних повноважень апеляційного суду.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Верховний Суд у постанові від 29 квітня 2020 року у справі № 348/1116/16-ц зазначив, що якщо сторони чи їх представники не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін чи представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні без їх участі за умови їх належного повідомлення про час і місце розгляду справи.

Виходячи з вищевказаного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому розгляді справи, освідомленість учасників справи про її розгляд, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, відсутність клопотань про відкладення розгляду справи, думку учасників справи, які прийняли участь у судовому засіданні, про можливість розгляду справи за відсутності її інших учасників, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності її інших учасників.

3. Мотивувальна частина

3.1 Позиція апеляційного суду

Заслухавши суддю-доповідача, вислухавши пояснення осіб, які взяли участь у судовому засіданні, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які апелянт посилається в апеляційній скарзі, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при ухваленні рішення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області підлягає задоволенню частково.

3.2 Встановлені судами першої та апеляційної інстанцій та неоспорені обставини по справі. Визначення відповідно до встановлених обставин правовідносин

ОСОБА_2 є матір`ю ОСОБА_6 , що підтверджується свідоцтвом про народження ОСОБА_7 , виданим Комратським Бюро запису актів цивільного стану Молдавської РСР 24.10.1973 року.

У зв`язку із укладенням шлюбу від 27.04.1991 р. між заявницею та ОСОБА_8 , що підтверджується Архівною випискою із запису акту про реєстрацію шлюбу, виданою 23.11.2018 р. за № ЕС-І 0755180, заявниця змінила своє прізвище з - ОСОБА_9 на - ОСОБА_10 .

У подальшому зазначений шлюб було розірвано 24.11.1993 р., після чого у заявниці залишилося прізвище - ОСОБА_10 , що підтверджується Свідоцтвом про розірвання шлюбу серія НОМЕР_3 , виданим Відділом ЗАГС м. Комрат Національного управління громадянського стану Республіки Молдова 10.08.1999 р..

У 29.04.2011 р. заявниця уклала шлюб із ОСОБА_11 , що підтверджується відміткою Суворовського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції у паспорті.

В період з кінця 1971 року по кінець 1975 року мати заявниці - ОСОБА_2 постійно проживала у місті Одесі. Так, зокрема, з 15.02.1972 року по 18.08.1975 року ОСОБА_2 постійно проживала за адресою - АДРЕСА_1 .

Вищевказаний факт в судовому засіданні підтвердив свідок ОСОБА_4 .

Приблизно в 1997 році заявниця переїхала на постійне проживання у м. Одесу. З 08.08.1997 року заявниця проживала за адресою - АДРЕСА_3 . З 05.04.2018 року заявниця проживає за адресою - АДРЕСА_4 .

Вищевказані обставини підтверджується відомостями про зареєстроване місце проживання ОСОБА_1 , що містяться в паспорті громадянина України НОМЕР_2 , виданому Приморським РВ ОМУ ГУ МВС України в Одеській області 13.09.2094 року (який заявниця у 2018 році обміняла на паспорт громадянина України документ № НОМЕР_1 ), договором оренди від 5.04.2018 р..

ІНФОРМАЦІЯ_3 в місті Одеса у ОСОБА_1 та ОСОБА_11 народився син - ОСОБА_3 , про що 06.11.2001 року Першим Приморським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції був складений актовий запис № 331, що підтверджується свідоцтвом про народження НОМЕР_4 , виданим 16.01.2013 року повторно Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Приморському районі реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції.

У 2004 році ОСОБА_1 набула громадянство України як особа, мати якої постійно проживала в м. Одесі з 15.02.1972 року до 18.08.1975 року.

13.09.2004 року ОСОБА_1 був виданий паспорт громадянина України НОМЕР_2 .

Починаючи з 1997 року по теперішній час ОСОБА_1 постійно проживає разом зі своєю родиною у м. Одесі.

3.3 Доводи, за якими суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції, та застосовані норми права

Відповідно до ч. ч. 1, 2, 6 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково наданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Згідно з положеннями ч. ч. 1, 2 та 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються яка на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав (ч. 1 ст 293 ЦПК України).

Перелік фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, міститься у ч. 2 ст. 293 ЦПК України, зокрема встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Частиною 2 ст. 315 ЦПК України передбачено, що у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (факті), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК України).

У частині першій ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Встановивши обставини справи, дослідивши та оцінивши усі надані сторонами письмові докази й наведені доводи за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про наявність підстав для встановлення факту постійного проживання на території, яка стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України» матері ОСОБА_1 , а саме - факт проживання ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 у м. Одеса, за адресою - АДРЕСА_1 , у період з 15.02.1972 року по 18.08.1975 року.

Разом з тим, суд першої інстанції невірно визначив мету звернення ОСОБА_1 до суду з відповідною заявою.

3.4 Мотиви прийняття/відхилення аргументів, викладених в апеляційній скарзі та прийняття аргументів відзиву на апеляційну скаргу

Доводи апелянта, що помилковим є висновки суду першої інстанції, що встановлення факту постійного проживання на території України необхідно заявнику для можливості реалізувати належні йому, як фізичній особі право на отримання паспорту громадянина України, заслуговують на увагу з огляду на наступне.

У 2004 році ОСОБА_1 набула громадянство України як особа, мати якої постійно проживала в м. Одесі з 15.02.1972 року до 18.08.1975 року.

13.09.2004 року ОСОБА_1 був виданий паспорт громадянина України НОМЕР_2 .

Підставою звернення до суду з відповідною заявою стало те, що 11.03.2020 року син заявниці ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , звернувся до ГУ ДМС України в Одеській області щодо документування його паспортом громадянина України.

24.03.2020 року листом ГУДМС України в Одеській області Н-667/6/5101 -20/5100.4.5/3649-20, його було повідомлено, що відбувається перевірка підстав набуття громадянства України ОСОБА_1 .

З наведеного можливо зробити висновок, що заявниця звертається до суду із заявою про встановлення факту проживання її матері - ОСОБА_2 в м. Одесі у період з 15.02.1972 року по 18.08.1975 року з метою проходження перевірки підстав набуття свого громадянства.

Колегія суддів приходить до висновку, що вищевказане є підставою для зміни рішення суду у частині визначення мети звернення ОСОБА_1 до суду.

Доводи апелянта про те, що суд першої інстанції помилково зазначив, що не беруться до уваги посилання заінтересованої особи на передчасність звернення до суду, оскільки для встановлення факту, що має юридичне значення, попереднє звернення заявника до заінтересованої особи законом не вимагається, колегія суддів відхиляє, оскільки вказані висновки суд першої інстанції не робив та не посилався на них у своєму рішенні суду.

Доводи апелянта про те, що відмова у залишенні заяви без розгляду судом першої інстанції мотивована невірним тлумаченням Закону України «Про громадянство» не заслуговують на увагу, з огляду на наступне.

Згідно з пунктами 1, 2 частини першої статті 3 Закону України «Про громадянство України» громадянами України є: усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України; особи, незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних чи інших ознак, які на момент набрання чинності Законом України «Про громадянство України» (13 листопада 1991 року) проживали в Україні і не були громадянами інших держав.

Відповідно до частини першої статті 8 Закону України «Про громадянство України» особа, яка сама чи хоча б один з її батьків, дід чи баба, рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра, син чи дочка, онук чи онука народилися або постійно проживали до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», або яка сама чи хоча б один з її батьків, дід чи баба, рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра народилися або постійно проживали на інших територіях, що входили на момент їх народження або під час їх постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), і є особою без громадянства або іноземцем, який подав зобов`язання припинити іноземне громадянство, та подала заяву про набуття громадянства України, а також її неповнолітні діти реєструються громадянами України.

Колегією суддів встановлено, що прийняття рішення про встановлення факту постійного проживання мати заявника, ОСОБА_2 , на території України не створює будь-яких самостійних юридичних наслідків, які б призвели до безпосереднього набуття дочкою заявника громадянства України, оскільки ще у 2004 році ОСОБА_1 набула громадянство України як особа, мати якої постійно проживала в м. Одесі з 15.02.1972 року до 18.08.1975 року.

13.09.2004 року ОСОБА_1 був виданий паспорт громадянина України НОМЕР_2 .

Згідно із п. 29 Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженого Указом Президента України від 27.03.2001 року № 215, для оформлення набуття громадянства України за територіальним походженням особа, дід чи баба якої постійно проживали до 24 серпня 1991 року на території, що стала територією України відповідно до Закону України "Про правонаступництво України", окрім інших документів, подається документ, що підтверджує факт постійного проживання діда чи баби заявника на територіях, зазначених у абзаці першому цього пункту.

Отже, нормативно-правовий акт, на який посилається апелянт, зобов`язує надати документ, що підтверджує факт постійного проживання мати на території України до ДМС не після звернення до вказаного органу, а під час звернення.

З урахуванням наведеного, встановлення юридичного факту в судовому порядку в загальній сукупності юридичних фактів повинно мати місце ще до звернення до органів ДМС України.

Згідно з пунктом 25 Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженого Указом Президента України від 27 березня 2001 року № 215, для оформлення набуття громадянства України за територіальним походженням особа, яка постійно проживала до 24 серпня 1991 року на території, що стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», або на інших територіях, що входили під час постійного проживання особи до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (частина перша статті 8 Закону), подає документи, передбачені підпунктами «а», «в» пункту 24 цього Порядку, а також документ, що підтверджує факт постійного проживання особи на зазначених територіях.

У пункті 44 Порядку встановлено, що у разі відсутності документів, що підтверджують факт постійного проживання особи до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України, для оформлення набуття громадянства України подається відповідне рішення суду.

Тобто, під час звернення у 2004 році до органів ДМС ОСОБА_1 було надано відповідний перелік документів для отримання громадянства, що в свою чергу стало підставою для прийняття рішення органами ДМС про надання громадянства України ОСОБА_1 , як особі, мати якої постійно проживала в м. Одесі з 15.02.1972 року до 18.08.1975 року. 13.09.2004 року ОСОБА_1 був виданий паспорт громадянина України НОМЕР_2 .

Доводи ГУ ДМС України в Одеській області про наявність спору про право, що виключає розгляд справи в порядку окремого провадження, є безпідставними, оскільки ОСОБА_1 звернулася до суду саме з метою встановлення факту постійного проживання її мати на території України у період з 15.02.1972 року до 18.08.1975 року. При розгляді справи судом не вирішувалося питання щодо наявності або відсутності у ОСОБА_1 чи її сина права на набуття громадянства України, а лише в межах заявлених вимог здійснювалась оцінка доводів сторін та доказів щодо постійного проживання мати заявника на території України у зазначений нею період.

З урахуванням наведених обставин справи, апеляційний суд погоджується із висновком районного суду, що встановити факт постійного проживання мати заявниці на території України у період 15.02.1972 року по 18.08.1975 року позасудовим шляхом неможливо, а даний факт для заявника має юридичне значення і необхідний тільки для проходження перевірки підстав набуття свого громадянства.

Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а лише зводяться до переоцінки доказів.

3.5 Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги, з посиланням на норми права, якими керувався суд апеляційної інстанції

Виходячи з вищезазначеного, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області є частково доведеними, а тому її треба задовольнити частково.

Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

При цьому, колегією суддів ураховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain, п. п. 29 - 30).

Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374, п. п. 3, 4 ст. 376 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги змінює судове рішення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення при невідповідності висновків суду обставинам справи, з порушенням норм процесуального права або неправильному застосуванні норм матеріального права.

Згідно із ч. 4 ст. 376 ЦПК України, зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.

Оскільки висновки суду першої інстанції у частині визначення мети звернення ОСОБА_1 з відповідною заявою до суду не відповідають обставинам справи, судом порушено норми процесуального права, неправильно застосовано норми матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи у вказаній частині, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції у вказаній частині підлягає зміні за вищевказаного обґрунтування.

3.6 Порядок та строк касаційного оскарження

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Підстави касаційного оскарження передбачені частиною 2 статті 389 ЦПК України.

Частиною першою статті 390 ЦПК України передбачено, що касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Касаційна скарга подається безпосередньо до суду касаційної інстанції (ст. 391 ЦПК України).

4. Резолютивна частина

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, Одеський

апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,

постановив:

Апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області задовольнити частково.

Рішення Суворовського районного суду міста Одеси від 04 листопада 2020 року змінити.

Виключити з мотивувальної частини рішення суду посилання суду на те, що встановлення факту постійного проживання на території України необхідно заявниці для можливості реалізувати належне їй, як фізичній особі, право на отримання паспорту громадянина України.

В решті рішення - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду у випадках, передбачених частиною другою статті 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складений 13 вересня 2021 року.

Головуючий суддя: А. П. Заїкін

Суддів О. В. Князюк

С. О. Погорєлова