Дата документу 30.11.2021 Справа № 334/8629/19
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Є.У.№ 334/8629/19 Головуючий у 1 інстанції: Ісаков Д.О.
№ 22-ц/807/3699/21 Суддя-доповідач: Крилова О.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 листопада 2021 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Крилової О.В.

суддів: Кухар С.В.

Поляков О.З.

секретар: Бєлова А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах якої діє представник - адвокат Першин Ігор Миколайович на рішення Ленінського районного суду м.Запоріжжя від 26 серпня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 в інтересах якої діє представник - адвокат Першин Ігор Миколайович до ОСОБА_2 , треті особи які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: Державна архітектурно-будівельна інспекція України в особі Департаменту державної архітектурно-будівельної інспекції у Запорізькій області, виконавчий комітет Запорізької міської ради, Департамент архітектури та містобудування Запорізької міської ради, Департамент інфраструктури та благоустрою Запорізької міської ради, Управління з питань земельних відносин Запорізької міської ради, про зобов`язання знести самовільне будівництво,

ВСТАНОВИВ

В грудні 2018 року ОСОБА_1 в інтересах якої діє представник - адвокат Першин І.М. звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , треті особи які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: Державна архітектурно-будівельна інспекція України в особі Департаменту державної архітектурно-будівельної інспекції у Запорізькій області, виконавчий комітет Запорізької міської ради, Департамент архітектури та містобудування Запорізької міської ради, Департамент інфраструктури та благоустрою Запорізької міської ради, Управління з питань земельних відносин Запорізької міської ради, про зобов`язання знести самовільне будівництво.

В обґрунтування заяви зазначала, що вона є власником нежитлового приміщення першого поверху літ.А-4, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу нежитлового приміщення від 15.04.2019 року, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Бугрім О.В., зареєстрованого в реєстрі за номером № 1065.

Протягом 2019 року, біля входу в приміщення АДРЕСА_2 , ОСОБА_2 , було самовільно, у безпосередній близькості до будинку, збудовано прибудову до належного останній на праві власності нежитлового приміщення, яка значною мірою, враховуючи розміри та розташування такої прибудови, впливає на можливість користування та експлуатації належного їй нерухомого майна.

Згідно технічного паспорту на групу нежитлових приміщень № 78, вікна торгівельної зали № 6 знаходяться в боковій частині вказаного житлового будинку та виходять на пішохідну доріжку, на якій фактично здійснено будівництво спірної прибудови.

Будівництвом зазначеної прибудови, відповідачем порушено норми інсоляції та затемнення у приміщенні позивача в період з 22 березня по 22 вересня включно, порушений фактичний показник коефіцієнта природної освітленості, а також утворюються дискомфортні умови експлуатації в результаті тіні, яка падає від новобудови, що тягне за собою використання додаткового штучного освітлення у денний час.

Посилаючись на вищезазначене просила суд, зобов`язати відповідача знести самовільне будівництво за власний рахунок та стягнути з неї понесені судові витрати.

Рішенням Ленінського районного суду м.Запоріжжя від 26 серпня 2021 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 в інтересах якої діє представник - адвокат Першин І.М. подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що позивачу ОСОБА_1 (прізвище до укладення шлюбу ОСОБА_3 ) на праві власності належить нежитлове приміщення № 78 першого поверху літ.А-4 за адресою: АДРЕСА_3 , на підставі договору купівлі-продажу нежитлового приміщення від 15.04.2019 року, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Бугрім О.В., зареєстрованого в реєстрі за номером № 1065 (а.с.5-8,19).

Відповідачці ОСОБА_2 на праві власності належить нежитлове приміщення № 25-1 першого поверху літ. А-4, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, зареєстровано в реєстрі за № 2383, спадкова справа № 3/2012, видане 05.11.2012 року приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Морозовою В.М. Це нежиле приміщення належало спадкодавцю на підставі свідоцтва НОМЕР_1 про право власності на нерухоме майно, виданого Виконавчим комітетом Запорізької міської ради 12.08.2009 року (а.с.177).

Протягом 2019 року, біля входу в приміщення АДРЕСА_2 , ОСОБА_2 , у безпосередній близькості до будинку, було збудовано прибудову до належного останній на праві власності нежитлового приміщення, яка на думку позивача, значною мірою, враховуючи розміри та розташування такої прибудови, впливає на можливість користування та експлуатації належного їй нерухомого майна.

Як встановив суд першої інстанції, згідно технічного паспорту на групу нежитлових приміщень № 78, вікна торгівельної зали № 6 знаходяться в боковій частині вказаного житлового будинку та виходять на пішохідну доріжку, на якій фактично здійснено будівництво спірної прибудови.

Заявивши позов, позивач зазначала, що будівництвом зазначеної прибудови, відповідачем порушено норми інсоляції та це призвело до затемнення у приміщенні належному позивачу в період з 22 березня по 22 вересня включно, порушений фактичний показник коефіцієнта природної освітленості, а також утворюються дискомфортні умови експлуатації в результаті тіні, яка падає від новобудови, що тягне за собою використання додаткового штучного освітлення у денний час.

Судом першої інстанції перевірялися доводи позивачки та встановлено, що питання правового регулювання будівництва, яке здійснювалося відповідачкою узгоджувалося з відповідними уповноваженими будівельними організаціями.

Зокрема, відповідно до: листа Головного управління Держгеокадастру у Запорізькій області від 31.05.2019 року № 0-8-0.182-1486/117-19 напроти будинку АДРЕСА_3 відведено в оренду ПП ОСОБА_4 земельну ділянку для розташування торгово-зупинкового комплексу на зупинці ПК ім.Кірова. Відомості про інші земельні ділянки напроти будинку АДРЕСА_3 в Державному земельному кадастрі відсутні.

Також у листі Виконавчого комітету Запорізької міської ради від 22.05.2019 року № 13-02-16-П зазначено, що комплексною схемою розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності в м.Запоріжжі, затвердженою рішенням виконавчого комітету Запорізької міської ради від 24.01.2014 року № 17 зі змінами та доповненнями, точка розміщення тимчасової споруди за адресою: АДРЕСА_3 - не передбачена. Містобудівні умови та обмеження для проектування об`єкту будівництва на об`єкт/споруду по вищевказаній адресі в департаменті архітектури та містобудування не зареєстровано. На момент надання відповіді, будь-які проектні документи, що стосуються запитуваного об`єкта/споруди, департаментом архітектури та містобудування Запорізької міської ради не видавались; листа Департаменту державної архітектурно-будівельної інспекції у Запорізькій області від 03.06.2019 року № 1008-1.21/298 згідно якого, відповідно до даних Реєстру документів, що дають право на виконання підготовчих та будівельних робіт і засвідчують прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, відомостей про повернення на доопрацювання, відмову у видачі, скасування та анулювання зазначених документів, ведення якого розпочато з 20.05.2011 року, інформація щодо реєстрації документів декларативного та/або дозвільного характеру на виконання будівельних робіт за адресою: АДРЕСА_3 навпроти приміщення АДРЕСА_4 відсутня.

У листі районної адміністрації Запорізької міської ради по Дніпровському району від 20.05.2019 року № УЗ-0019-Є зазначено, що за інформацією, наданою Інспекцією з благоустрою Запорізької міської ради, прибудова до будинку АДРЕСА_3 є капітальною будівлею.

З інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та інших реєстрів N9 193749206 від 18.12.2019 року вбачається, що ОСОБА_2 є власником нежитлового приміщення, підвалу XXVI за адресою: АДРЕСА_3 .

Протягом узгодження будівництва, відповідач отримала технічний висновок № 16-АМД-2019 від 22.11.2019 року Про відповідність розташування прибудови біля входу у нежитлове приміщення № 78 у житловому будинку за адресою: АДРЕСА_3 , за яким державним будівельним нормам у галузі будівництва України, досліджувана прибудова не відповідає вимогам СанПіН в частині забезпечення інсоляцією, протипожежним вимогам та вимогам державних будівельних норм у галузі будівництва України.

З долучених відповідачем до матеріалів справи документів вбачається, що 22.08.2018 року відповідач звернулась до Департаменту Державної архітектури за вхідним № ЗП 59 їй було видано повідомлення про початок виконання будівельних робіт щодо об`єктів, що за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів з незначними наслідками (СС1). Відповідач має декларацію № 23-22819-00233 з висновком № 04/02-19/3597 від 07.08.2019р. ДСНС України ГУДС з надзвичайних ситуацій в Запорізький області про відповідності матеріально - технічної бази реконструйованого приміщення вимогам законодавства з питань пожежної безпеки.

Згідно частини 8 цього документу, об`єкт, що декларується: павільйон в складі магазину, що знаходиться за адресою АДРЕСА_3 , приміщення 25-1 (літера А, А-і. № 1 загальною площею 78,30 кв.м. в тому числі павільйон № 1 площею 42,5 кв.м.).

Також надано суду, узгоджений Генплану РП з МК «Міські теплові мережі» від 21.09.2017 року та витяг з містобудівного кадастрового плану м. Запоріжжя виконаного КП «Градпроект», який свідчить про наявність узгодження розміщення реконструйованого павільйону та погодження з відповідними установами на використання приміщення 25-1 (літера А, А-1, № 1 загальною площею 78,30 кв.м. в тому числі павільйон № НОМЕР_2 площею 42.5 кв.м.) в господарській діяльності, ситуаційний план М 1:2000, згідно експлікації, а також проект ЧП «Стройсервіс» щодо реконструкції споруди павільйону на літньому майданчику до кафетерія (приміщення 25-1) по АДРЕСА_3 .

Тож судом було встановлено, що спірна прибудова дійсно побудована з певними порушеннями.

Натомість за ч. 1 ст. 38 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» у разі виявлення факту самочинного будівництва об`єкта, перебудова якого з метою усунення істотного відхилення від проекту або усунення порушень законних прав та інтересів інших осіб, істотного порушення будівельних норм є неможливою, посадова особа органу державного архітектурно-будівельного контролю видає особі, яка здійснила (здійснює) таке будівництво, припис про усунення порушень вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил з визначенням строку для добровільного виконання припису.

У даній справі таких приписів уповноваженими органами видано не було.

Частиною 7 ст. 376 ЦК України визначено, що у разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов`язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову.

Якщо проведення такої перебудови є неможливим або особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від її проведення, таке нерухоме майно за рішенням суду підлягає знесенню за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) будівництво.

Суд першої інстанції правильно виходив з того, що зміст цієї норми передбачає попереднє вирішення питання про можливість здійснення перебудови, позаяк знесення є крайнім заходом.

Є правильним посилання суду першої інстанції на правову позицію щодо застосування положень статті 376 Цивільного кодексу України та 38 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» під час вирішення справ про знесення самочинно збудованої будівлі, яку виклав Верховний Суд України у постанові, прийнятій 17 грудня 2014 року в цивільній справі № 6- 137цс14.

Усуваючи розбіжності у застосуванні судами цих законодавчих положень, Верховний Суд України зазначив таке. У положеннях спеціальної матеріально-правової норми, що міститься в частині першій статті 376 Цивільного кодексу Україні, поняття самочинного будівництва визначено через сукупність його основних ознак, які виступають умовами або підставами, за наявності яких з об`єкт нерухомості може бути визначений самочинним, а саме якщо:

- він збудований або будується на земельній ділянці, що не була відведена в установленому порядку для цієї мети;

- об`єкт нерухомості збудовано без належного дозволу чи належно затвердженого проекту:

- об`єкт нерухомості збудований з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Згідно з ч. 2 статті 376 Цивільного кодексу України особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

За змістом ч. 4 та ч. 7 статті 376 Цивільного кодексу України залежно від ознак самочинного будівництва зазначені в цих пунктах особи (особи, чиї права порушені самочинним будівництвом, орган державної влади або орган місцевого самоврядування) можуть вимагати від особи, яка здійснила самочинне будівництво: знесення самочинно збудованого об`єкта або проведення його перебудови власними силами або за її рахунок, приведення земельної ділянки у попередній стан або відшкодування витрат.

З урахуванням змісту вищевказаної правової норми в поєднанні з положеннями статей 16, 386, 391 Цивільного кодексу України вимоги про знесення самочинно збудованого нерухомого майна на земельній ділянці, власником або користувачем якої є інша особа, можуть бути заявлені власником чи користувачем земельної ділянки або іншою особою, права якої порушено, за умови доведеності факту порушення прав цих осіб самочинною забудовою. Позивач не є власником та/або користувачем земельної ділянки, на якій розташовано спірне приміщення.

Зазначені положення узгоджуються з нормами статей 3, 15, 16 Цивільного кодексу України та статті 3 Цивільного процесуального кодексу України.

Так, відповідно до частини першої статті 3 Цивільного процесуального кодексу У країни кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 Цивільного процесуального кодексу України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих правових норм правом звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси а тому суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорювані права, свободи чи інтереси цих осіб, і, залежно від встановленого, вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Крім того, за змістом ч.7 статті 376 Цивільного кодексу України у разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил право на звернення до суду з вимогою про знесення самочинного будівництва має відповідний орган державної влади або орган місцевого самоврядування. При цьому якщо можливо провести відповідну перебудову самочинного будівництва, суд може постановити рішення про зобов`язання особи, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести таку перебудову. Проте, позовні вимоги ініційовані іншою особою.

Відповідно до положень статті 38 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» право на звернення до суду з позовом про знесення самочинно збудованих об`єктів містобудування належить також відповідним інспекціям державного архітектурно-будівельного контролю. Такий позов може бути пред`явлено до суду у разі, якщо особа в установлений строк добровільно не виконала вимоги, встановлені в приписі про усунення порушень вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил із визначенням строку для добровільного виконання припису, та (або) якщо перебудова об`єкта є неможливою.

Розглядаючи зазначені вимоги відповідно до вказаної норми та положень ч.7 статті 376 Цивільного кодексу України, суди повинні встановлювати, чи було видано особі, яка здійснила самочинне будівництво, припис про усунення порушень, чи можлива перебудова об`єкта та чи відмовляється особа, яка здійснила самочинне будівництво, від такої перебудови.

Знесення самочинного будівництва, як крайньої міри можливо, зокрема, за умови, якщо цим будівництвом порушуються права третіх осіб, а перебудова не призведе до усунення їх порушених прав, а також у разі, якщо перебудову нерухомості відповідно до проекту або відповідно до норм і правил, визначених державними правилами та санітарними нормами, здійснити неможливо, або якщо особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від такої перебудови.

Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (1950р.), ратифікованою Законом від 17 липня 1997 р. № 475/97-ВР, зокрема статтею 1 Першого протоколу до неї (1952 р.) передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних, інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Частиною 3 ст. 331 ЦК України до завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).

Частиною 2 статті 19 Конституції України, встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ч. 3 ст. 24 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» органи місцевого самоврядування та їх посадові особи діють лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією і законами України, та керуються у своїй діяльності Конституцією і законами України, актами Президента України. Кабінету Міністрів України, а в Автономній Республіці Крим також нормативно-правовими актами Верховної Ради і Ради міністрів Автономної Республіки Крим, прийнятими у межах їхньої компетенції.

Згідно статей 5, 40 Закону України «Про благоустрій населених пунктів» управління у сфері благоустрою населених пунктів здійснюють, в тому числі, органи місцевого самоврядування. Самоврядний контроль у сфері благоустрою населених пунктів, здійснюється, зокрема, міськими радами та їх виконавчими органами.

У відповідності до преамбули Закону України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності» цей Закон визначає правові та організаційні засади, основні принципи і порядок здійснення державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності, повноваження органів державного нагляду (контролю), їх посадових осіб і права, обов`язки та відповідальність суб`єктів господарювання під час здійснення державного нагляду (контролю).

Стаття 1 зазначеного Закону визначає, що державний нагляд (контроль) - діяльність уповноважених законом центральних органів виконавчої влади, їх територіальних органів, державних колегіальних органів, органів виконавчої влади Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій, органів місцевого самоврядування (далі - органи державного нагляду (контролю) в межах повноважень, передбачених законом, щодо виявлення та запобігання порушенням вимог законодавства суб`єктами господарювання та забезпечення інтересів суспільства, зокрема належної якості продукції, робіт та послуг, допустимого рівня небезпеки для населення, навколишнього природного середовища.

Згідно статті 2 вказаного Закону, дія цього Закону поширюється на відносини, пов`язані зі здійсненням державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності.

Враховуючи вищезазначені положення чинного законодавства, із застосуванням положень 376 ЦК України знесенню за рахунок особи, що вчинила самочинне будівництво підлягають об`єкти нерухомого майна за наявності спільно кількох умов: власник або користувач земельної ділянки заперечує проти визнання за особою, що вчинила самочинне будівництво, права власності на об`єкти нерухомого майна; будівництво відбувалось з істотним відхиленням від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, або внаслідок самочинного будівництва істотно порушені будівельні норми і правила; проведення перебудови споруди чи будівлі є неможливим або особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від її проведення.

Також суд першої інстанції послався на п. 5 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 6 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва, та зокрема навів наступні положення цієї постанови.

Відповідно до положень статті 8 Закону N 3038-VI право на звернення до суду з позовом про знесення самочинно збудованих об`єктів містобудування належить також відповідним інспекціям державного архітектурно-будівельного контролю.

Такий позов може бути пред`явлено до суду у разі, якщо особа в установлений строк добровільно не виконала вимоги, встановлені у приписі про усунення порушень вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил із визначенням строку для добровільного виконання припису, та/або якщо перебудова об`єкта є неможливою.

Розглядаючи зазначені позови відповідно до вимог вказаної норми та положень ч. 7 статті 776 ЦК України, суди мають встановлювати, чи було видано особі, яка здійснила самочинне будівництво, припис про усунення порушень, чи можлива перебудова об`єкту та чи відмовляється особа, яка здійснила самочинне будівництво, від такої перебудови.

Пунктами 22, 24 Постанови Пленуму ВССУ № 6 визначено, що знесення самочинного будівництва є крайньою мірою і можливе лише тоді, коли використано усі передбачені законодавством України заходи щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності.

Згідно з абз. 2 п. 5 вищезгаданої Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №6 від 30.03.2012р. у випадках порушення прав інших осіб право на звернення до суду належить і таким особам за умови, що вони доведуть наявність порушеного права (стаття 391 ЦК).

Знесення нерухомості, збудованої з істотними відхиленням від проекту, ще суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотним порушенням будівельних норм і правил (у тому числі за відсутності проекту), можливе лише за умови, що неможлива перебудова нерухомості відповідно до проекту або відповідно до норм і правил, визначених державними правилами та санітарними нормами, або якщо особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від такої перебудови

В інших випадках суд за позовом відповідного державного органу чи органу місцевого самоврядування може на підставі ч. 7 статті 376 ЦК України зобов`язати забудовника здійснити перебудову житлового будинку, будівлі, споруди або іншого об`єкта нерухомості, який побудовано чи будується з істотними відхиленнями від проекту або з істотним порушенням основних будівельних норм і правил, у тому разі, коли таке будівництво суперечить суспільним інтересам, порушує права інших осіб, коли порушення будівельних норм і правил є істотним, а також є технічна можливість виконати перебудову.

Якщо технічна можливість перебудови об`єкта нерухомості відсутня або забудовник відмовляється від такої перебудови, суд, незалежно від поважності причин відмови, за позовом зазначених органів або особи, права чи інтереси якої порушено таким будівництвом, ухвалює рішення про знесення житлового будинку або іншого нерухомого майна.

Відмовою забудовника від перебудови слід вважати як його заяву про це, так і його дії чи бездіяльність щодо цього, вчинені до або після ухвалення рішення суду про зобов`язання здійснити перебудову.

Відповідно до статті 140 Конституції України, місцеве самоврядування є правом територіальної громади - жителів села чи добровільного об`єднання у сільську громаду жителів кількох сіл, селища та міста - самостійно вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції і законів України.

Місцеве самоврядування здійснюється територіальною громадою в порядку, встановленому законом, як безпосередньо, так і через органи місцевого самоврядування: сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи.

Згідно статті 143 Конституції України, територіальні громади села, селища, міста безпосередньо або через утворені ними органи місцевого самоврядування управляють майном, що є в комунальній власності; затверджують програми соціально-економічного та культурного розвитку і контролюють їх виконання; затверджують бюджети відповідних адміністративно-територіальних одиниць і контролюють їх виконання; встановлюють місцеві податки і збори відповідно до закону; забезпечують проведення місцевих референдумів та реалізацію їх результатів, утворюють, реорганізовують та ліквідовують комунальні підприємства, організації і установи, а також здійснюють контроль за їх діяльністю; вирішують інші питання місцевого значення, віднесені законом до їхньої компетенції

Права місцевого самоврядування, відповідно до статті 145 Конституції України, захищаються в судовому порядку.

Відповідно до Рішення Конституційного суду України від 18.06.2002 року у справі № 12-рп/2002 «Щодо офіційного тлумачення положень ч.1 статті 140 Конституції України», встановлено, що положення ч.1 статті 140 Конституції України визначили місцеве самоврядування як право територіальної громади - первинного суб`єкта місцевого самоврядування, основного носія його функцій і повноважень - вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції і законів України.

Відповідно до статті 14 Конвенції Про захист прав людини і основоположних свобод, користування правами та свободами, вказаними в цій Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою.

Статтею 13 Конвенції визначено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами які здійснювали свої офіційні повноваження.

Тож суд першої інстанції дослідив надані сторонами докази та їх правові позиції з приводу спору та правильно визначив коло законодавчих норм та положення усталеної судової практики з питань застосування судом наслідків самочинного будівництва.

Посилання апелянта на те, що відмовою забудовника від здійснення перебудови слід вважати не лише дії, а й бездіяльність щодо цього. Однак у даній справі не встановлено, що відповідними компетентними органами відповідач була попереджена про необхідність здійснення перебудови або отримувала будь-який припис.

Тож суд першої інстанції, ухвалюючи рішення, виходив з наявних у матеріалах справи доказів, наданих позивачем у відповідності із процесуальним законом, і керувався принципами змагальності та диспозитивності цивільного судочинства.

Наведені вище обставини свідчать про те, що суд першої інстанції, мотивуючи своє рішення, вірно проаналізував норми закону та дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позовних вимог .

Доводи скарги та матеріали справи не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи були допущені порушення норм матеріального чи процесуального права.

З огляду на викладене, судова колегія не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваного судового рішення.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 382 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м.Запоріжжя від 26 серпня 2021 року по цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 13 грудня 2021 р.

Головуючий О.В. Крилова

Судді: С.В. Кухар

О.З. Поляков