ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

12 лютого 2021 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 740/4027/20

Головуючий у першій інстанції - Пантелієнко В. Г.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/329/21

Чернігівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Бечка Є.М.,

суддів: Євстафіїва О.К., Шарапової О.Л.,

секретар: Шапко В.М.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 01 грудня 2020 року у справі за заявою ОСОБА_1 про встановлення факту постійного проживання на території України,

заінтересована особа - Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області,

дата та місце складання повного тексту рішення: 07 грудня 2020 року, м.Ніжин,

В С Т А Н О В И В :

В вересні 2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду з заявою про встановлення факту постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року.

Заява мотивована тим, що вона народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 в м.Збараж Тернопільської області, в дитинстві разом з батьками переїхала в с.Кольчугине Сімферопольського району Кримської oблacті, де навчалася у Кольчугинській середній школі з 01 вересня 1976 року по 09 червня 1984 року та отримала неповну середню освіту.

З 15 лютого 1990 року по 31 липня 1990 року навчалась при Сімферопольському Будинку культури УВС на курсах машинопису. До 2000 року проживала разом з батьками, сестрою та братом у будинку батьків АДРЕСА_1 .

Пiсля того, як у 1992 році помер батько заявниці, а сестра та брат створили власні сім`ї, 03 серпня 2000 року мати продала будинок за вищевказаною адресою та переїхала разом з заявницею до с.Гути Конотопського р-ну Сумської обл., де придбали будинок АДРЕСА_2 . Під час переїзду з Криму були втрачені деякі її особисті речі та документи, серед яких атестат про неповну середню освіту та оригінал свiдоцтва про народження.

Пiсля смерті матері у 2007 році, заявниця без документального оформлення продала будинок в с.Гути, та почала винаймати житло в м.Бровари, працюючи неофіційно в м.Києві.

У шлюбі ніколи не перебувала, дітей не має. За трудовим договором вона не працювала і трудової книжки не має.

У 2013 році заявниця, відвідуючи могилу батька в с.Кольчугине Сімферопольського району Автономної Республiки Крим, дорогою згубила в потязі сумку з особистими речами, серед яких був i паспорт громадянина колишнього СРСР з відміткою про прописку в с.Кольчугине Сімферопольського району АРК.

02 жовтня 2019 року сестра заявниці придбала квартиру АДРЕСА_3 , у якій надала згоду на постійне проживання заявниці. У вказаній квартирі також проживає її племінниця з малолітньою дитиною. В даний час її сестра проживає разом з чоловіком в Ізраїлі.

Рішенням Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 01 грудня 2020 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 про встановлення факту постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року відмовлено.

Суд виходив з того, що заявницею не надано належні, достовірні та достатні докази, які б засвідчили факт її постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року.

Не погоджуючись з даним рішенням представник ОСОБА_1 - адвокат Луєнко Ю.В. звернувся до суду з апеляційною скаргою та, посилаючись на незаконність та необґрунтованість, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити заяву ОСОБА_1 повністю.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що матеріали справи достовірно підтверджують той факт, що заявниця народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 в м.Збараж Тернопільської області, тобто на території України, навчалась з 1979 року по 1984 рік в Кольчугінскій середній школі Сімферопольського району, з 15 лютого 1990 року по 31 липня 1990 року навчалась на курсах машинопису при будинку культури УВС в м.Сімферополі, проживала з батьками в с.Кольчугіно Сімферопольскього району, який був проданий 03 серпня 2000 року. Однак, суд невірно оцінив надані докази.

Також особа, яка подає апеляційну скаргу зазначає, що суд першої інстанції безпідставно критично оцінив покази свідка ОСОБА_2 , адже навчаючись в м.Дніпро, сестра не могла не знати, що ОСОБА_1 проживає разом з батьками в с.Кольчугіно Сімферопольскього району.

Особа, яка подає апеляційну скаргу звертає увагу, що у даній справі має вирішуватись питання про встановлення саме постійного місця проживання заявниці станом на 24 серпня 1991 року та крім того, державною міграційною службою не встановлено приналежність заявниці до громадянства будь-якої іншої держави.

Не погоджується скаржниця з посиланнями суду на її недбале ставлення до свого обов`язку щодо своєчасної заміни паспорта громадянина СРСР на паспорт громадянина України, як на підставу для відмову в задоволенні заяви.

ОСОБА_1 вважає, що поза увагою суду залишилась та обставина, що факт її постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року полягає в доказуванні факту її постійного проживання на території, яка на даний час є тимчасово окупованою, що фактично унеможливлює збирання та надання суду доказів, що залишилися на цій території, оскільки будь-які офіційні документи, які стосуються України, окупаційною владою знищені або вивезені, а свідки, що залишилися проживати в АР Крим, бояться виїжджати з території Криму та свідчити в суді.

У наданий судом строк начальниця УДМС України в Чернігівській області подала відзив та просила апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Доводи відзиву зводяться до того, що заявницею не надано належних, достовірних та достатніх доказів, які б підтвердили факт її постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року, тому підстави для задоволення її заяви відсутні.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення заявниці та її представника, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, відзиву та перевіривши законність рішення суду першої інстанції, колегія суддів вважає, що скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ст.263 ЦПК України передбачено, що рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Даним вимогам не відповідає рішення суду першої інстанції.

Частиною 1 статті 2 ЦПК України визначено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ч.3 ст.3 ЦПК України, провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_1 народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 в м.Збараж Збаразького району Тернопільської області, що підтверджується свідоцтвом про народження (а.с.14).

З довідки Кольчугинської школи №1 від 15 серпня 2019 року вбачається, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з 01 вересня 1976 року по ІНФОРМАЦІЯ_3 навчалася в Кольчугинській середній школі Сімферопольського району (а.с.15).

Також вбачається, що ОСОБА_1 в період з 15 лютого 1990 року по 31 липня 1990 року пройшла курси машинопису при Будинку культури УВС м.Сімферополь (а.с.16).

Встановлено, що Ніжинським міським відділом УДМС України в Чернігівській області ОСОБА_1 відмовлено у видачі паспорта громадянина України через відсутність підтвердження її реєстрації з 1991 року на території України (а.с.14).

Апеляційним судом встановлено, що ОСОБА_1 проживає постійно та без реєстрації з жовтня 2019 року в АДРЕСА_3 (а.с.10).

Квартира АДРЕСА_3 . належить ОСОБА_2 (а.с.11).

Також матеріали справи містять копію свідоцтва про одруження ОСОБА_3 та ОСОБА_4 зареєстрованого Бісівською сільською радою Ізяславського району Хмельницької області 05 березня 1963 року (а.с.17), які є батьками ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (а.с.20).

ОСОБА_5 продала ОСОБА_6 житловий будинок з господарськими та службовими будівлями, який знаходиться в АДРЕСА_1 , що підтверджується копією договору купівлі-продажу від 03 серпня 2000 року (а.с.21-22).

З копії свідоцтва про смерть ОСОБА_7 вбачається, що останній помер ІНФОРМАЦІЯ_5 в с.Кольчугино Сімферопольського району Республіки Крим, Україна (а.с.18), а копією свідоцтва про смерть ОСОБА_8 підтверджується, що остання померла ІНФОРМАЦІЯ_6 в м.Конотоп Сумської області Україна (а.с.19).

З копії трудової книжки ОСОБА_5 вбачається, що остання працювала на різних посадах в різних установах на території України до 1994 року (а.с.23-27), в т.ч. і станом на 24 серпня 1991 року або на 13 листопада 1991 року в Криму.

У статті 3 Конституції України закріплено принцип, за яким права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність.

В Україні визнається і діє принцип верховенства права; права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними; громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом, що прямо передбачено у частині першій статті 8, статті 21, частині першій статті 24 Конституції України.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, Законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини, як джерело права.

Відповідно ч.1 ст.293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Згідно п.5 ч.2 ст.293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Відповідно ч.2 ст.315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Тобто, законом передбачено встановлення юридичних фактів щодо виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, до яких відносяться і факти, що породжують право особи на набуття громадянства України, зокрема постійного проживання на території України.

Статтею 3 Закону України «Про громадянство України» визначено, що громадянами України є усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України (у такому випадку є громадянами України з 24 серпня 1991 року); особи, незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних чи інших ознак, які на момент набрання чинності Законом України «Про громадянство України» проживали в Україні і не були громадянами інших держав (у такому випадку є громадянами України з 13 листопада 1991 року); особи, які прибули в Україну на постійне проживання після 13 листопада 1991 року і яким у паспорті громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року органами внутрішніх справ України внесено напис «громадянин України», та діти таких осіб, які прибули разом із батьками в Україну і на момент прибуття в Україну не досягли повноліття, якщо зазначені особи подали заяви про оформлення належності до громадянства України (у такому випадку є громадянами України з моменту внесення відмітки про громадянство України); особи, які набули громадянство України відповідно до законів України та міжнародних договорів України.

Згідно п.7 Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженого Указом Президента від 27 березня 2001 року №215/2001, громадяни колишнього СРСР, які не одержали паспорт громадянина України або паспорт громадянина України для виїзду за кордон та не мають у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт їхнього постійного проживання на території України за станом на 24 серпня 1991 року або проживання в Україні за станом на 13 листопада 1991 року, проходять процедуру встановлення їхньої належності до громадянства України.

У таких випадках одним із документів на підтвердження цієї обставини може бути рішення суду, яким підтверджується факт постійного проживання особи на території України станом на 24 серпня 1991 року або на 13 листопада 1991 року.

Згідно з п.25 Порядку для оформлення набуття громадянства України за територіальним походженням особа, яка постійно проживала до 24 серпня 1991 року на території, що стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», або на інших територіях, що входили під час постійного проживання особи до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР) (ч.1 ст.8 Закону), подає документи, передбачені підпунктами «а» - «в» пункту 24 цього Порядку, а також документ, що підтверджує факт постійного проживання особи на зазначених територіях.

Пунктом 44 Порядку передбачено, що у разі відсутності документів, що підтверджують факт постійного проживання чи народження особи до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», або на інших територіях, що входили на момент її народження чи під час її постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), або документів, що підтверджують відповідні родинні стосунки, для оформлення набуття громадянства України подається відповідне рішення суду.

Відповідно ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування , що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року).

На думку Європейського суду з прав людини, поняття «якість закону» означає, що національне законодавство повинно бути доступним і передбачуваним, тобто визначати достатньо чіткі положення, аби дати людям адекватну вказівку щодо обставин і умов, за яких державні органи мають право вживати заходів, що вплинуть на конвенційні права цих людей (пункт 39 рішення від 24 квітня 2008 року у справі «C.G. та інші проти Болгарії» («C. G. and Others v. Bulgaria»), заява №1365/07; пункт 170 рішення у справі «Олександр Волков проти України», заява № 21722/11).

Елементом верховенства права є принцип правової визначеності, який, зокрема, передбачає, що закон, як і будь-який інший акт держави, повинен характеризуватися якістю, щоби виключити ризик свавілля.

На думку Європейського суду з прав людини, поняття «якість закону» означає, що національне законодавство повинно бути доступним і передбачуваним, тобто визначати достатньо чіткі положення, аби дати людям адекватну вказівку щодо обставин і умов, за яких державні органи мають право вживати заходів, що вплинуть на конвенційні права цих людей (пункт 39 рішення від 24 квітня 2008 року у справі «C.G. та інші проти Болгарії» («C. G. and Others v. Bulgaria»), заява №1365/07; пункт 170 рішення у справі «Олександр Волков проти України», заява № 21722/11).

Зважаючи на те, що при розгляді даної заяви встановлюється лише факт проживання ОСОБА_1 станом на 24 серпня 1991 року на території України, а не отримання нею громадянства України, колегія суддів апеляційного суду вважає, що у справі, яка переглядається, достовірно підтверджено, що родина ОСОБА_1 проживала на території, яка стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», до, після, а також станом на 24 серпня 1991 року. Зокрема підтверджено, що ОСОБА_1 народилась ІНФОРМАЦІЯ_1 в м.Збараж Збаразького району Тернопільської області, навчалася в Кольчугинській середній школі Сімферопольського району, в 1990 році пройшла курси машинопису при Будинку культури УВС м.Сімферополь. Згідно доказів в їх сукупності, які наявні в матеріалах справи, зокрема й копії трудової книжки ОСОБА_5 , яка станом на лютий 1991 року працювала палатною санітаркою в неврологічному відділенні Кримської обласної клінічної лікарні, родина заявниці до серпня 2000 року проживала в АДРЕСА_1 . Тому доводи апеляційної скарги в цій частині заслуговують на увагу.

Також суд апеляційної інстанції оцінюючи показання свідків вважає за необхідне зазначити, що суд першої інстанції, безпідставно послався на те, що вони суперечать матеріалам справи та викликають сумнів у їх правдивості, оскільки показання свідки давали під присягою. Сестра ОСОБА_1 - ОСОБА_2 хоча й навчалась в м.Дніпропетровськ (Дніпро) станом на серпень 1991 року, проте не припинила спілкування з родиною, яка проживала в Криму, її показання є послідовними та логічними, узгоджуються з встановленими обставинами справи та дослідженими доказами, а тому можуть бути покладені в основу судового рішення.

Апеляційний суд зважає також на те, що на даний час окупованою територією України вважаються: сухопутна територія Автономної Республіки Крим та міста Севастополя, внутрішні води України цих територій, внутрішні морські води і територіальне море України навколо Кримського півострова, територія виключної (морської) економічної зони України вздовж узбережжя Кримського півострова та прилеглого до узбережжя континентального шельфу України, на які поширюється юрисдикція органів державної влади України відповідно до норм міжнародного права, Конституції та законів України, а також повітряний простір над цими територіями (ст.3 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України»). Певна частина громадян України перебуває за межами підконтрольної українській владі території. При цьому влада не може визнати легальними, такими, що мають юридичну силу, будь-які документи, видані незаконними формуваннями або органами Російської Федерації. Водночас, звертаючись до суду з даною заявою ОСОБА_1 пояснила, що територія на якій вона проживає на даний час є територією України, однак станом на серпень 1991 року вона проживала в с.Кольчугино Сімферопольського району, дана територія тимчасово окупована та заявниця позбавлена можливості надати інші докази, які б підтверджували її доводи.

Згідно ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Суд першої інстанції вказані обставини справи та норми права не врахував, тому рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення заяви ОСОБА_1 .

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376 ч.1 п.4, 381, 382, 384, 390 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 01 грудня 2020 року - скасувати.

Заяву ОСОБА_1 задовольнити.

Встановити факт, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , уродженка м.Збараж, Тернопільської області, станом на 24 серпня 1991 року проживала на території України, по АДРЕСА_1 .

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повний текст постанови складено 17 лютого 2021 року.

Головуючий: Судді: