ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________________________________________
Справа № 673/1742/19
Провадження № 22-ц/4820/1133/21
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 грудня 2021 року м. Хмельницький

Хмельницький апеляційний суд у складі

колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Костенка А.М. (суддя-доповідач), Гринчука Р.С., Грох Л.М.

секретар судового засідання Чебан О.М.

з участю: позивача, представників сторін

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 673/1742/19 за апеляційними скаргами ОСОБА_1 на рішення Деражнянського районного суду Хмельницької області від 05 травня 2021 року та додаткове рішення Деражнянського районного суду Хмельницької області від 28 травня 2021 року в складі судді Ягодіної Т.В. у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу та визнання права власності на нерухоме майно.

Заслухавши доповідача, перевіривши матеріали справи, ознайомившись з доводами апеляційних скарг, суд

в с т а н о в и в :

В жовтні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 про визнання права власності на нерухоме майно.

В обгрунтування позовних вимог позивач вказала, що в 2008 році почала проживати спільно однією сім`єю з ОСОБА_3 . Під час спільного проживання, вони у вересні 2008 року за спільні кошти придбали житловий будинок та земельні ділянки за адресою АДРЕСА_1 .

17 грудня 2010 року позивач зареєструвала шлюб із ОСОБА_3 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер.

Після смерті останнього у позивачки із ОСОБА_2 , яка є дочкою померлого ОСОБА_3 та відповідно спадкоємицею щодо належного останньому майна, виник спір з приводу розміру часток у майні кожного із спадкоємців. Зважаючи на те, що спірне майно було придбане позивачкою та ОСОБА_3 за спільні кошти, просила визнати за нею право власності на 1/2 частки вказаних житлового будинку з надвірними будівлями та земельні ділянки, а також в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_3 визнати за нею право власності на 1/6 частки вказаного майна.

В січні 2020 року ОСОБА_1 доповнила вимоги позову та просила також встановити факт проживання її та ОСОБА_3 однією сім`єю без реєстрації шлюбу в період з 27 серпня 2008 року по грудень 2010 року.

В обґрунтування таких вимог вказувала, що до розірвання ОСОБА_3 попереднього шлюбу із ОСОБА_4 , вони почали проживати однією сім`єю за місцем їх роботи у службовому будинку АДРЕСА_2 . Доки тривав процес розлучення, вони спільно підшукували житловий будинок, з метою його придбання для спільного проживання. На початку червня 2008 року вирішили придбати житловий будинок по АДРЕСА_1 . Оскільки необхідних коштів для його придбання не вистачало, а ОСОБА_3 продовжував перебувати у попередньому шлюбі, за погодженням із продавцем до оформлення договору купівлі-продажу розпочали проводити ремонтні роботи у будинку. В кінці серпня 2008 року позивач перевезла частину особистих речей у житло, яке мали намір придбати. В кінці серпня та на початку вересня 2008 року для проведення ремонтних робіт у вказаному будинку позивач за власні кошти придбавала різного роду будівельні матеріали. В подальшому, з метою оформлення договору купівлі-продажу житлового будинку позивач продала велику рогату худобу та виручені 12550 грн передала для ОСОБА_3 . Останній 12 червня 2008 року з цією ж метою отримав кредит в розмірі 13000 грн. 24 вересня 2008 року ОСОБА_3 уклав договір купівлі-продажу будинку та земельних ділянок, що розташовані по АДРЕСА_1 . Тому позивач вважала, що за вказаним договором спільно з ОСОБА_3 набула право власності на нерухоме майно, а після ознайомлення з договором купівлі-продажу виявила, що ОСОБА_3 став одноособовим власником будинку та земельних ділянок, проте зі слів нотаріуса зрозуміла, що це типова форма договору, оскільки на той час вони не перебували у зареєстрованому шлюбі.

Рішенням Деражнянського районного суду Хмельницької області від 05 травня 2021 року відмовлено в задоволенні позову.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржуване рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги.

Вказує, що судом першої інстанції безпідставно не взято до уваги показання свідків ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , які підтвердили факт проживання апелянта та ОСОБА_3 однією сім`єю без реєстрації шлюбу та ведення спільного господарства, а також покази свідків ОСОБА_5 , ОСОБА_9 , які підтвердили, що спірне майно було придбане за спільні кошти. А показання свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , які були заявлені стороною відповідача для допиту в судовому засіданні, не повинні були братись до уваги у зв`язку із наявністю у вказаних свідків родинних відносин із відповідачем.

Також, апелянт зазначає, що є юридично не грамотною, тому не надала правового значення запису в договорі купівлі-продажу спірного майна про те, що у шлюбі ОСОБА_3 не перебуває, а гроші, на які купується вказане в договорі майно, є його особистою власністю.

Вважає, що суд помилково піддав сумніву факт придбання спірного майна за кредитні кошти, які ОСОБА_3 отримав відповідно до кредитного договору від 12 червня 2008 року та які в подальшому подружжя ОСОБА_13 на виконання зобов`язань за договором від 24 березня 2011 року спільними зусиллями повертало, оскільки кредитні кошти, які брались ОСОБА_3 є спільним сумісним майном, оскільки суму коштів - 9578,67 грн. вони як подружжя в зареєстрованому шлюбі сплачували за зобов`язаннями щодо кредитного договору №014/1736/82/1287 від 12.06.2008 року.

Зазначає, що суд помилково дійшов висновку, що кредитні кошти не були спрямовані на купівлю спірного будинку. Разом з тим, суд визнав, що частина вказаних кредитних коштів була передана ОСОБА_3 з метою оплати вартості навчання доньки в інтернатурі Вінницького національного медичного університету ім. М.І. Пирогова згідно із договором про навчання від 21 червня 2003 року, а іншу частину коштів ОСОБА_3 мав намір передати в якості оплати за надгробний пам`ятник для його батька. Проте, судом першої інстанції не враховано, що вказане спростовується поясненнями відповідача, в яких вона вказує, що з вересня 2008 року перейшла на державну форму навчання, а тому ніяких коштів за навчання не потрібно було платити.

Апелянт вказує на необґрунтоване відхилення як доказу, надані видаткові накладні на підтвердження придбання різного роду товарів (штор, будівельних матеріалів, меблів, побутової техніки) в період вересня 2008 року.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 вважає рішення суду першої інстанції законним і обґрунтованим, а доводи апеляційної скарги такими, що не заслуговують на увагу. Так, ОСОБА_2 зазначає, що апелянт посилається на порушення норм процесуального і матеріального права, норм Європейської конвенції з прав людини, при цьому, не вказує які конкретно норми порушено, не конкретизує в чому вбачається незаконність та необґрунтованість рішення суду та упередженість судді.

Також ОСОБА_2 вважає безпідставними і позовні вимоги щодо визнання права власності на 1/2 частину будинку, оскільки, договір купівлі-продажу її батько ОСОБА_3 укладав від свого імені, сплачував при його укладенні власні кошти. Тобто, вважає, що під час розгляду справи суд вірно встановив обставини справи, дав оцінку письмовим доказам, поясненням сторін та прийшов до вірного висновку про те, що житловий будинок та земельна ділянка придбані за його власні кошти і є безспірно особистою власністю, а позивач ОСОБА_1 не має будь якого відношення до договору купівлі-продажу.

На думку ОСОБА_2 правильним є критичне оцінювання судом наданих позивачкою письмових доказів (квитанцій, видаткових накладних) щодо її участі у сплаті коштів за спірне домоволодіння. Оскільки вказані докази не підтверджують надання нею власних коштів на придбання будинку.

Вважає також, що суд правильно не взяв до уваги показання свідків, оскільки їх показання були не послідовні і не конкретні та вказували про обставини, які їм були повідомлені самої позивачкою.

При вирішенні спору суд в повному обсязі дослідив та перевірив всі обставини, дав їм вірну оцінку, а також вірно застосував норми законодавства та правильно врахував позиції вищого суду з вирішення подібних справ.

Заслухавши доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Відповідно до ст. 375 Цивільного процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Так судом встановлено, що рішенням Деражнянського районного суду Хмельницької області від 15 серпня 2008 року, шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 розірвано.

24 вересня 2008 року між ОСОБА_10 , яка діяла в інтересах ОСОБА_14 на підставі відповідної довіреності, та ОСОБА_3 укладено договір купівлі-продажу, за умовами якого ОСОБА_14 як продавець продала, а ОСОБА_3 як покупець набув у власність житловий будинок з надвірними будівлями та земельні ділянки, площею 0,25 га для обслуговування житлового будинку (кадастровий номер .05.001.0004) та площею 0,31 га ведення особистого підсобного господарства (кадастровий номер .05.001.0005), які знаходяться по АДРЕСА_1 .

Договір посвідчений приватним нотаріусом Деражнянського районного нотаріального округу Хмельницької області Мельник А.В. та зареєстрований у реєстрі за №1929 .

За умовами п.12 Договору покупець у своїй заяві, зареєстрованій в журналі реєстрації вхідної кореспонденції приватного нотаріуса ОСОБА_15 24.09.2008 року за № 616 і доведеній нотаріусом до відома продавця, стверджує, що у шлюбі не перебуває, гроші, за які він купує вказане в даному договорі майно є його особистою власністю, осіб, які б могли ставити питання про визнання за ними права власності на грошові кошти, які витрачаються на придбання вищевказаного майна (чи їх частку) у тому числі відповідно до ст.ст. 65, 74 та 97 Сімейного кодексу немає.

З 22 січня 2009 року позивач зареєструвала своє місце проживання по АДРЕСА_1 .

17 грудня 2010 року ОСОБА_3 та позивач ОСОБА_1 (дошлюбне прізвище ОСОБА_16 ) зареєстрували між собою шлюб.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер.

За заявою ОСОБА_1 від 07 листопада 2017 року приватним нотаріусом Деражнянського районного нотаріального округу Мельник А.В. заведено спадкову справу №146/2017 до майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 .

Згідно із вказаною заявою спадкове майно складається із корпоративних прав СФГ «Україна»; житлового будинку з надвірними будівлями, земельної ділянки площею 0,2500 га, що надана для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), земельної ділянки площею 0,3100 га, що надана для ведення особистого підсобного господарства, що знаходяться по АДРЕСА_1 ; земельної ділянки загальною площею 0,35 га, що по АДРЕСА_3 .

Спадщину після смерті ОСОБА_3 у встановленому порядку шляхом подання відповідної заяви нотаріусу прийняли його донька ОСОБА_2 та позивачка ОСОБА_1 .

Інший спадкоємець ОСОБА_10 - мати ОСОБА_3 відмовилася від прийняття спадщини, яка залишилася після смерті ОСОБА_3 на користь доньки померлого та внучки заявниці відповідно - ОСОБА_2 .

Отже, спадкоємцями за законом майна померлого ОСОБА_3 є дочка ОСОБА_2 - 2/3 частки та дружина ОСОБА_1 - 1/3 частки.

21 січня 2019 року приватним нотаріусом Деражнянського районного нотаріального округу Хмельницької області Мельник А.В. позивачу відмовлено у видачі свідоцтва про право власності на частку в спільному майні подружжя щодо житлового будинку з надвірними будівлями, земельних ділянок площами 0,2500 га та 0,3099 га, що знаходяться по АДРЕСА_1 .

Вказані обставини підтверджуються матеріалами справи та фактично не заперечуються сторонами.

Відповідно до частин другої та четвертої статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права й обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Згідно із частиною першою статті 36 цього Кодексу шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

Відповідно до частин першої та другої статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя.

Відповідно до статті 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 554/8023/15-ц (провадження № 14-130цс19) зроблено висновок, що вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти: спільного проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки (статті 3, 74 СК України).

Обов`язковою умовою для визнання чоловіка та жінки такими, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, крім власне факту спільного проживання, є наявність спільного бюджету, спільного харчування, купівлі майна для спільного користування, участі у спільних витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин.

Для встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу потрібно враховувати у сукупності всі ознаки, що притаманні наведеному визначенню.

Так, при встановленні факту наявності у осіб спільного побуту доцільно враховувати ознаки, визначені у понятті домогосподарства.

Домогосподарством є сукупність осіб, які спільно проживають в одному житловому приміщенні або його частині, забезпечують себе всім необхідним для життя, ведуть спільне господарство, повністю або частково об`єднують та витрачають кошти.

Взаємність прав та обов`язків передбачає наявність як у жінки, так і у чоловіка особистих немайнових і майнових прав та обов`язків, які можуть випливати, зокрема, із нормативно-правових актів, договорів, укладених між ними, звичаїв. Для встановлення цього факту важливе значення має з`ясування місця і часу такого проживання.

Така ж правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 06 жовтня 2021 року по справі № 521/21655/19

Згідно частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Закон не визначає, які конкретно докази визнаються беззаперечним підтвердженням факту спільного проживання, тому вирішення питання про належність і допустимість таких доказів є обов`язком суду при їх оцінці.

Належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є, зокрема докази: спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами подружніх взаємних прав та обов`язків, інших доказів які вказують на наявність встановлених між сторонами відносин притаманних подружжю.

Оцінюючи досліджені докази в даній справі, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що позивачем в ході судового розгляду не доведено належними і допустимими доказами, обставини проживання ОСОБА_17 та ОСОБА_3 однією сім`єю як чоловіка та жінки, ведення ними спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю на період, протягом якого було придбано спірне майно, а також та обставина, що спірне майно було придбане за спільні кошти ОСОБА_17 та ОСОБА_3 в рівних частках.

Так в п. 12 договорі купівлі-продажу житлового будинку з земельними ділянками від 24.09.2008 року зазначено, що в своїй заяві до нотаріуса ще до укладення договору покупець ОСОБА_3 вказав, що у шлюбі не перебуває, гроші, за які він купує вказане в даному договорі майно є його особистою власністю, осіб, які б могли ставити питання про визнання за ними права власності на грошові кошти, які витрачаються на придбання вищевказаного майна (чи їх частку) у тому числі відповідно до ст.ст. 65, 74 та 97 Сімейного кодексу немає.

Тобто при укладенні договору ОСОБА_3 чітко вказав, що гроші, за які він купує майно є його особистою власністю, а осіб, які б могли ставити питання про визнання за ними права власності на грошові кошти, які витрачаються на придбання вищевказаного майна (чи їх частку) у тому числі відповідно до ст. ст. 65, 74 та 97 Сімейного кодексу, а саме до таких осіб себе відносить позивач немає.

В подальшому, з моменту придбання будинку в 2008 року до своєї смерті в 2017 році ОСОБА_3 будь-яких дій (відчуження частини будинку позивачці, поділ будинку як сумісного майна подружжя тощо) щодо визнання спірного будинку і земельних ділянок спільною сумісною власністю з позивачем не вчиняв.

Також, за життя ОСОБА_18 сама позивач ОСОБА_1 не ставила жодних питання про визнання спірного майна спільною сумісною власністю, хоча знала про зміст договору купівлі-продажу після його укладення, що свідчить про те, що вона за життя ОСОБА_18 не заперечувала факту особистої власності ОСОБА_18 на спірне нерухоме майно.

Крім того, слід звернути увагу, що позивач в спірному будинку була зареєстрована лише в січні 2009 року.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що, позивачем не надано належних і допустимих доказів на підтвердження факту її проживання однією сім`єю з ОСОБА_3 без реєстрації шлюбу на час набуття спірного майна та придбання цього майна за спільні кошти в рівних частка, встановлення даного факту позивачці потрібно лише її врахування при вирішенні спору щодо права власності на спірний будинок, а тому суд першої інстанції правомірно відмовив в позові.

Доводи апеляційної скарги щодо обґрунтованості позовних вимог з посилання на покази свідків ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , які на думку апелянта підтвердили факт проживання апелянта та ОСОБА_3 однією сім`єю без реєстрації шлюбу та ведення спільного господарства, а також покази свідків ОСОБА_5 , ОСОБА_9 , які підтвердили, що спірне майно було придбане за спільні кошти слід відхилити,

Покази даних свідків достеменно не підтверджують, що спірне майно було придбане саме за спільні кошти позивачки та ОСОБА_3 в рівних частинах та не засвідчують реальність сімейних відносин в розумінні вимог Сімейного кодексу та роз`яснень Верховного Суду.

Дані покази лише підтверджують наявних певних стосунків між ОСОБА_19 та ОСОБА_1 , однак достеменно і переконливо не підтверджують наявність саме реальних сімейних відносин.

При цьому, покази свідків суперечать змісту письмової заяви ОСОБА_18 нотаріусу та п. 12 договору купівлі-продажу спірного майна.

Також не можуть бути взяті до уваги посилання апелянта на ту обставину, що спірне майно було придбане за кредитні кошти, які в подальшому подружжя ОСОБА_13 спільними зусиллями повертало, оскільки жодних доказів, що будинок був придбаний саме за ці кошти суду не надано. Крім того, кредитний договір був укладений 12 червня 2008 року, а спірне майно придбане лише 24 вересня 2008 року.

Не можуть бути підставою для скасування рішення суду і посилання апелянтки на видаткові накладні як на доказ підтвердження придбання різного роду товарів (штор, будівельних матеріалів, меблів, побутової техніки) в період вересня 2008 року, так як вказана обставина не підтверджує, що спірний житловий будинок був придбаний за спільні кошти ОСОБА_19 та ОСОБА_1 , а лише свідчить про придбання даного майна для подальшого облаштування будинком.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, на законність судового рішення не впливають, а в основному зводяться до переоцінки доказів.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

З огляду на вищевикладене, рішення суду ґрунтується на повно і всебічно досліджених обставинах справи та ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги не вбачається.

Що стосується доводів апелянта на необґрунтованість додаткового рішення Деражнянського районного суду Хмельницької області від 28 травня 2021 року, то колегія суддів частково з цим погоджується з наступних підстав.

Згідно з частиною першою, пунктом 1 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Частинами першою-п`ятою статті 137 ЦПК України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до частини восьмої статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та таке ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних з наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про їх відшкодування.

Такий правовий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 (провадження № 11-562ас18) та в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 червня 2020 року у справі № 757/16448/17-ц (провадження № 61-48191св18).

Також Велика Палата Верховного Суду вказала, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (додаткова постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц, провадження № 14-382цс19 та постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18, провадження № 12-171гс19).

Правничу допомогу в даній цивільній справі позивачу надавав адвокат Довгаль П.С. на підставі ордеру та Договору про надання правової допомоги з відповідачем від 17 грудня 2019 року.

10 лютого 2021 року відповідач ОСОБА_2 подала до суду заяву, в якій просила суд стягнути на її користь витрати на професійну правничу допомогу в загальній сумі 5700 грн.

В додатках до заяви також суду було надано, квитанцію про сплату коштів за надання правничої професійної допомоги, Акт про виконання наданих послуг та розрахунок вартості по надання правничої допомоги, надання послуг, за якими адвокат надав послуги : 1. Консультація клієнта - 1 година, вартість 500 грн; 2. Вивчення та правовий аналіз матеріалів справи, витребовування необхідних документів 2 години, вартість 1000 грн; 3. Підготовка відзиву на позовні заяви та інших процесуальних документів - 2 години, вартість 1200 грн., участь у 6 судових засіданнях, вартість 3000 грн, загальна вартість послуг складає 5700 грн.

Після ухвалення судового рішення, 07 травня 2021 року відповідач ОСОБА_2 подала до суду заяву, в якій просила суд ухвалити додаткове рішення по справі та стягнути на її користь витрати на професійну правничу допомогу в загальній сумі 8733 грн.

До заяви додала Додаткову угоду від 08 квітня 2021 року до Договору про надання правничої допомоги, квитанцію про сплату коштів за надання правничої професійної допомоги на суму 3000 грн., Акт про виконання наданих послуг та розрахунок вартості по надання правничої допомоги, надання послуг за якими адвокат крім попередніх надав ще послуги : участь у 8 судових засіданнях, вартість 4000 грн, розмір додаткової винагороди за результатами розгляду справи, який передбачено Додатковою угодою від 08 квітня 2021 року, 2000 грн., загальна вартість послуг складає 8700 грн.

Таким чином, позивачем та його представником було виконано вимоги норм ЦПК щодо надання доказів на підтвердження витрат на правничу допомогу.

Однак до ухвалення додаткового рішення відповідач просила суд надати їй письмові докази для підтвердження витрат на правову допомогу, що свідчить фактично про її незгоду з розміром такої допомоги.

В апеляційній скарзі та в судовому засіданні суду відповідач та її представник наголошували на неспівмірності витрат на правничу допомогу з врахуванням обсягу наданих послуг,часу судових засідань тощо.

Колегія суддів, частково погоджується за такими твердженнями апелянта.

Так, згідно акту, поряд з іншими адвокат надав послуги: Вивчення та правовий аналіз матеріалів справи, витребовування необхідних документів 2 години, вартість 1000 грн; Підготовка відзиву на позовні заяви та інших процесуальних документів - 2 години, вартість 1200 грн.

Однак, в матеріалах справи, наявне лише одне клопотання про виклик в суд в якості свідка нотаріуса, натомість немає клопотань про витребовування певних письмових доказів, крім того по справі було підготовлено два відзиви на первинну та уточнену позовні заяви.

Дані відзиви близькі за змістом, в них зазначені обставини, які були вказані і в позовній заяві, норми права, відзиви є незначними за обсягами.

Також, суд звертає увагу, що позивачем Додаткова угода від 08 квітня 2021 року до Договору про надання правничої допомоги, якою встановлено розмір додаткової винагороди за результатами розгляду справи в сумі 2000 грн., було подано суду лише після ухвалення судового рішення, хоча мала бути надана суду до розгляду справи суду, крім того сплачена ця сума була вже після винесення судового рішення по суті справи.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що витрати на професійну правничу допомогу є неспівмірними з врахуванням обсягу наданих послуг,часу судових засідань тощо, а тому х врахуванням викладеного вважає, що додаткове рішення Деражнянського районного суду Хмельницької області від 28 травня 2021 року слід змінити та стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати у вигляді витрат на професійну правничу допомогу в сумі 5700 грн.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 376, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Деражнянського районного суду Хмельницької області від 05 травня 2021 року залишити без задоволення.

Рішення Деражнянського районного суду Хмельницької області від 05 травня 2021 року залишити без змін.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на додаткове рішення Деражнянського районного суду Хмельницької області від 28 травня 2021 року задовольнити частково.

Додаткове рішення Деражнянського районного суду Хмельницької області від 28 травня 2021 року змінити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати у вигляді витрат на професійну правничу допомогу в сумі 5700 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 13 грудня 2021 року.

Судді А.М. Костенко

Р.С. Гринчук Л.М. Грох