Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 серпня 2021 року Солом`янський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді Калініченко О.Б.

при секретарі Мельник Ю.О.,

за участі:

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

відповідача ОСОБА_3 ,

представника відповідача ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами загального позовного провадження з повідомленням сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_5 , ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про виселення, -

В С Т А Н О В И В:

Позивачі 04.10.2018 року звернулися до суду із позовом до відповідача, в якому просять виселити останнього з квартири за адресою: АДРЕСА_1 .

Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 17.10.2018 року відкрито загальне позовне провадження в справі та призначено підготовче судове засідання.

Ухвалою суду від 23.01.2019 року закрито підготовче засідання та призначено справу до судового розгляду.

За результатом судового розгляду рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 08.10.2019 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 03.03.2020 року, в задоволенні вимог було відмовлено.

Постановою Верховного суду від 01.07.2020 року вказані судові рішення були скасовані, а справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

У позовній заяві, обґрунтовуючи підстави звернення до суду з позовом, позивачі - власник квартири ОСОБА_5 та його дочка ОСОБА_1 посилаються на те, що вони зареєстровані та фактично проживають за адресою: АДРЕСА_1 .

Квартира за адресою: АДРЕСА_1 , належить позивачу ОСОБА_5 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 15.11.2005 року.

Крім позивачів, у спірній квартирі зареєстрований та проживає відповідач ОСОБА_3 , а також їх з ОСОБА_1 спільний син ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 12.02.2018 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 розірвано.

Як вказують позивачі, вони хоч і проживають разом з відповідачем, однак спільного господарства не ведуть, сімейних та дружніх стосунків не мають.

При цьому, вказують, що відповідачу на праві власності належить частина квартири за адресою: АДРЕСА_2 .

Таким чином, позивачі вважають, що проживання відповідача з ними в одній квартирі є неможливим та суперечить інтересам усіх сторін, у зв`язку з чим вони звернулися до суду з даним позовом та просять виселити ОСОБА_3 з квартири АДРЕСА_3 .

Після передачі справи на новий судовий розгляд було призначено підготовче засідання, яке ухвалою суду від 09.11.2020 року було закрито та призначено справу до судового розгляду.

Представник позивача ОСОБА_5 та позивачка ОСОБА_1 в судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримали в повному обсязі, просили задовольнити, посилаючись на підстави та обставини, викладені у позовній заяві, та надані докази.

Зазначили, що відповідач не є власником спірної квартири, оскільки є колишнім чоловіком позивача ОСОБА_1 .

Вказували на те, що за згодою власника донька ОСОБА_1 та її чоловік - відповідач ОСОБА_3 вселились та були зареєстровані в квартирі. Проте, сімейні відносини між ними не склалися, що в подальшому призвело до розірвання шлюбу між ними.

Однак відповідач ОСОБА_3 після розлучення продовжує проживати у квартирі, разом з тим, витрати на утримання житла не несе, не сплачує комунальні послуги, чим порушує право власника володіння, користування та розпорядження майном.

Також звертали увагу, що відповідно до технічного паспорту на квартиру вона складається з 2-х житлових кімнат, площа яких становить 19 кв. м та 10 кв. м, на даний час в квартирі проживають позивачка ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_3 , який, перебуваючи в нетверезому стані, при цьому вчиняє насильницькі дії шляхом пошкодження предметів побуту, що призводить до незадовільного технічного стану квартири, а їх син та сам власник житла не мають можливості за викладених умов там проживати.

Відповідач ОСОБА_3 в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, просив відмовити в задоволенні позову. Зазначив, що він з позивачем ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбі. В 2014 році він разом з дружиною переїхали до м. Києва та заселилися у спірну квартиру, що належить на праві власності позивачу ОСОБА_5 , який дав згоду на їх вселення.

Відповідач вказав, що після розірвання шлюбу з позивачем ОСОБА_1 він мешкає у квартирі, іншого житла він не має, оскільки в квартирі, в приватизації якої він приймав участь, проживає сім`я його батька.

Останнім часом він намагався налагодити побут в спірній квартирі. Щодо конфліктів з позивачкою, то, на його думку, позивачка сама їх провокує.

Суд, заслухавши пояснення сторін, врахувавши доводи сторін, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_5 є власником квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 15.11.2005 року державним нотаріусом Дев`ятої Київської державної нотаріальної контори Бодак О.М., зареєстрованого в реєстрі за №1-3624. Право власності зареєстровано в Київському міському бюро технічної інвентаризації та реєстрації право власності 12.01.2006 року.

Позивач ОСОБА_1 - донька ОСОБА_5 та відповідач ОСОБА_3 перебували в зареєстрованому шлюбі з 15.03.2002 року.

Від шлюбу мають сина ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується даними свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , виданого Орджонікідзевським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Запорізького міського управління юстиції 30.08.2011 року.

Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 12.02.2018 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , зареєстрований 15.03.2002 року у Відділі реєстрації актів громадянського стану Солом`янського районного управління юстиції у м. Києві (актовий запис № 256), розірвано.

Згідно з даними довідки про реєстрацію місця проживання відповідач зареєстрований у спірній квартирі АДРЕСА_3 , з 14.01.2014 року та постійно проживає в ній до цього часу.

Відповідач приймав участь в приватизації квартири за адресою: АДРЕСА_2 , де йому належить її 1/5 частка та де проживає сім`я його батька.

Звертаючись до суду з позовом до ОСОБА_3 про виселення з квартири за адресою: АДРЕСА_1 , позивачі, як на підставу своїх вимог, посилаються на те, що відповідач ОСОБА_3 після розірвання шлюбу продовжує проживати у квартирі, яка йому не належить на праві власності. При цьому, будь-яких витрат на утримання житла не несе, комунальні послуги не сплачує. Позивачі, хоч і проживають разом з відповідачем, однак спільного господарства не ведуть, сімейних стосунків не мають.

Крім того, в судовому засіданні позивачка ОСОБА_1 посилалась на неодноразове вчинення відповідачем щодо неї домашнього насильства, а саме умисних дій фізичного та психологічного характеру, що зафіксовано змістом термінового заборонного припису від 13.07.2019 року, постановами Солом`янського районного суду м. Києва від 06.06.2019 року та 30.08.2019 року та підтверджується показами свідків.

Таким чином, позивачі вважають, що проживання відповідача з ними в одній квартирі є неможливим та суперечить їх інтересам.

Статтею 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Статтею 47 Конституції України закріплено право кожного на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду.

Враховуючи, що дані спірні житлові правовідносини є цивільно-правовими, то вони мають регулюватися саме нормами ЦК України, який є кодифікованим актом законодавства, який прийнято пізніше у часі, ніж що ЖК УРСР, що був прийнятий 30.06.1983 року і не відображає усіх реалій сьогодення, тому темпоральна колізія вирішується саме на користь норм ЦК України.

Так, положеннями ч. 1 ст. 317 ЦК України визначено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню (ч. 2 ст. 386 ЦК України).

Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Водночас, відповідно до ст. 396 ЦК України особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права, у тому числі і від власника майна, відповідно до положень глави 29 цього Кодексу.

Право користування житловим приміщенням, в силу ст.ст. 401-405 ЦК України, може бути встановлено за домовленістю з його власником та зберігається не тільки за членами сім`ї (в тому числі колишніми) власника жилого приміщення, а й за членом його сім`ї, у разі зміни самого власника. При цьому припинення цього права можливо лише у випадках, передбачених ст. 406 ЦК України.

Між тим, за встановленими обставинами справи, відповідач не належав до членів сім`ї власника квартири, а користувався жилим приміщенням у зв`язку із сімейними відносинами с донькою власника, яка також є користувачем цього приміщення.

За правилом п.4 ч.1 ст. 406 ЦК України сервітут припиняється у разі припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. При цьому припинення сімейних відносин не припиняє житлового сервітуту.

В той же час за правилом ч. 2 ст. 406 ЦК сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення.

До таких обставин можливо віднести: систематичне руйнування чи псування колишніми членами сім`ї власника належного останньому житлового приміщення або використовування житла не за призначенням; систематичне порушення колишніми членами сім`ї власника житлового приміщення правил співжиття та етичних норм, що робить неможливим для власника проживання з ними у одній квартирі чи в одному будинку; невиконання колишніми членами сім`ї власника угоди про плату за користування жилим приміщенням в будинку (квартирі); необхідність для власника у використанні належного йому жилого приміщення в будинку (квартирі) для проживання членів його сім`ї за умови неможливості спільного проживання з колишніми членами сім`ї.

Так, судом встановлено, що після розірвання шлюбу припинилася обставина, яка була підставою набуття відповідачем права користування спірним житловим приміщенням. Однак відповідач відмовився звільнити квартиру і до цього часу продовжує там проживати.

Проте, як вказувала позивачка та представник позивача, подальше перебування відповідача у квартирі є неможливим, оскільки вона складається лише з двох суміжних житлових кімнат, в одній з яких проживає позивачка, а іншою користується відповідач, і, такими чином, позивач як власник не має можливості використовувати приміщення квартири для свого проживання, що, у свою чергу, створює йому перешкоди у володінні і користуванні власним майном.

Власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

Враховуючи наведене, якщо користувач житлового приміщення, який зареєстрований та проживає у цьому житловому приміщенні, внаслідок певних обставин створює власнику перешкоди у здійсненні права власності, то права власника можуть бути поновлені шляхом задоволення його позовних вимог про припинення права на користування квартирою (припинення сервітуту) на підставі ч. 2 ст. 406 ЦК України (за наявності обставин, які мають істотне значення).

Крім того, як доказ неможливості спільного проживання з відповідачем, стороною позивачів надано копію термінового заборонного припису від 13.07.2019 року серії АА №008154, винесеного відносно відповідача, оскільки 08.07.2019 року відповідачем відносно малолітнього сина та позивача ОСОБА_1 було скоєно адміністративне правопорушення за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП., а саме домашнє насильство психологічного впливу.

Також обставини неналежної поведінки відповідача відносно позивачки підтверджуються постановами Солом`янського районного суду м. Києва від 06.06.2019 року та 30.08.2019 року щодо притягнення відповідача до адміністративної відповідальності за вчинення домашнього насильства, а також показами свідків ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , які відвідували спірну квартиру та яким були відомі умови проживання позивачки в ній.

Зокрема, свідки стверджували, що відповідач вживає спиртні напої, в нетверезому стані вчиняє сварки, псує меблі. Через конфліктну поведінку відповідача та відсутність місця проживання в спірній квартирі внаслідок зайняття однієї з двох жилих кімнат відповідачем відсутні належні житлові умови для вселення позивача та сина позивачки, які змушені проживати в іншому місці.

Як визначив Верховний Суд (постанова ВП/ВС у справі № 447/455/17 від 13.10.2020 року), при розгляді питання про припинення права користування колишнього члена сім`ї власника житла, суди мають приймати до уваги як формальні підстави, передбачені ст. 406 ЦК України, так і зважати на те, що сам факт припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням, та вирішувати спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін.

Отже, в даному спорі припинення права користування відповідача спірним житлом відповідає пропорційності в розумінні положень ст. 8 Конвенції, з огляду на те, що між сторонами спору склалися вкрай неприязні стосунки, відповідач, який не є членом сім`ї позивачів, створює нестерпні умови спільного проживання, руйнуючи жиле приміщення, систематично порушуючи правила співжиття, а позивачі при цьому позбавлені можливості забезпечити належні житлові умови не лише для себе, але і для малолітнього сина позивачки, який залишився проживати разом з нею.

За таких обставин, встановивши, що права позивачів порушені у контексті ст. 8 Конвенції, суд вважаючи за необхідне дотримуватися балансу захисту права сторін, зазначає, що відповідач як колишній член сім`ї втратив право на користування житлом, оскільки інтереси позивачів, як власника житла та як користувача цим житлом відповідно, перевищують інтереси колишнього члена сім`ї, у якого припинилися правові підстави користування чужим майном та який в порядку приватизації забезпечений іншим житловим приміщенням, що ним не спростовано.

Таким чином, припинення права користування житловим приміщенням колишнього члена сім`ї власника житла має бути підтверджено у судовому порядку, виходячи з того, що це право пов`язане із захистом права власності та права користування відповідно до ст.ст. 391, 396 ЦК України, за змістом яких позивачі як власник майна та користувач цим майном мають право вимагати усунення перешкод у здійсненні ними права користування та розпоряджання цим майном.

З урахуванням задоволення позову відповідно до ст. 141 ЦПК України стягненню з відповідача також підлягає судовий збір у розмірі 704,80 грн., сплачений позивачами при зверненні до суду.

Керуючись ст. 3 СК України, ст.ст. 317, 319, 386, 391, 396, 405, 406 ЦК України, ст.ст. 3, 4, 5, 12, 13, 76-81, 141, 259, 263-265, 268, 273, 280-284 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_5 , ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про виселення задовольнити.

Виселити ОСОБА_3 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) з квартири АДРЕСА_3 без надання іншого жилого приміщення.

Стягнути на користь ОСОБА_5 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 ) з ОСОБА_3 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) 704,80 грн. судового збору.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржено до Київського апеляційного суду через суд першої інстанції шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення або складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повне судове рішення складено 26 серпня 2021 року.

Суддя: