Провадження № 2/344/653/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 грудня 2021 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області в складі:

головуючої судді Пастернак І.А.

секретаря Кріцак Г.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власностіподружжя, стягнення судових витрат та за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права власності в порядку поділу спільного майна подружжя, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, стягнення судових витрат мотивуючи тим, що 23.08.2001 року, між сторонами був зареєстрований шлюб. Від спільного шлюбу позивач та відповідач мають неповнолітню доньку - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка проживає разом із позивачем та відповідачем за однією адресою в чотирикімнатні квартирі АДРЕСА_1 . 28.02.2019 року рішенням Івано-Франківського міського суду Івано- Франківської області шлюб між сторонами розірвано. Під час перебування в спільному шлюбі, а саме 16.03.2010 року сторони набули у власність двохкімнатну квартиру АДРЕСА_2 , яку по 1/2 частці було зареєстровано на позивача ОСОБА_1 та доньку сторін ОСОБА_3 25.05.2013 року спільно набуте в шлюбі нерухоме майно - двохкімнатну квартиру АДРЕСА_2 сторонами відчужено на підставі договору купівлі-продажу. Після продажу 25.05.2013 року квартири АДРЕСА_2 , до виручених коштів сторони доклали спільно зароблені збереження та в тому ж році в будівельній компанії «Ярковиця» за спільні кошти придбали чотирикімнатну квартиру АДРЕСА_1 , яку 15.12.2014 року на підставі свідоцтва про право власності, зареєстровано на ім`я відповідача ОСОБА_4 . Отже, чотирикімнатна квартира АДРЕСА_1 придбана під час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі, а тому є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Просив розділити між сторонами в рівних частках спільне сумісне майно подружжя-чотирикімнатну квартиру АДРЕСА_3 . Визнати за ОСОБА_1 , право власності в порядку поділу спільного майна подружжя на 1/2 частину чотирикімнатної квартири АДРЕСА_3 .

16.10.2019 року представник ОСОБА_5 подав зустрічний позов відповідно до якого повідомив, що 28.02.2019 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 шлюб розірвано у відповідності до Рішення Івано-Франківського міського суду у справі №344/21545/18. За час перебування в шлюбі, в них народилася дочка - ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка після розірвання шлюбу залишається проживати з матір`ю за адресою АДРЕСА_4 , що на даний час є об`єктом поділу спільного майна подружжя. 15.12.2014 року за час перебування в шлюбі подружжям придбана квартира АДРЕСА_1 . У відповідності до свідоцтва про право власності, власником спільно набутої квартири, частка 1/1 є ОСОБА_4 . Станом на сьогоднішній день спільно набута квартира знаходиться в стадії ремонту, що підтверджується Висновком експертного дослідження від 02.10. 2019 року № 046/10- 2019. Відповідач у первісному позові посилається на те, що під час перебування у спільному шлюбі 16.03.2010 року сторони набули у власність двохкімнатну квартиру АДРЕСА_2 , яку вже тоді було зареєстровано по 1/2 частці за ОСОБА_1 та його дочкою ОСОБА_3 . Після чого 25.05.2013 року, вищевказану квартиру відчужено та придбано у ОСОБА_7 1/2 частку квартири по АДРЕСА_5 для малолітньої ОСОБА_3 . Станом на сьогоднішній день ОСОБА_3 є власником частки квартири по АДРЕСА_6 , однак у даній двохкімнатній квартирі проживають та зареєстровані близькі родичі позивачки, оскільки в договорі купівлі-продажу від 25.05.2013 року п. 1.6 було чітко прописано, що «Договір укладається відповідно до рішення Виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради Івано-Франківської області від 21.05.2013 року за № 255, згідно якого, відчуження квартири за АДРЕСА_7 частки якої належить малолітній ОСОБА_3 , дозволяється за умови придбання на ім`я малолітньої 1/2 частки квартири за АДРЕСА_8 ». Сам факт купівлі-продажу частки квартири на ОСОБА_8 проводився з метою недопущення порушення прав малолітньої дитини. Так, прослідковуючи всі договора купівлі-продажу квартир як по АДРЕСА_9 , першонабувачем та беззаперечним власником був та є ОСОБА_7 дідусь ОСОБА_3 та батько ОСОБА_4 , про що він в разі необхідності може засвідчити у суді. В переважній більшості кошти на купівлю продаж квартир надавалися з сімейного бюджету ОСОБА_7 . Під час продажу квартири АДРЕСА_2 , сторони змушені були придбавати частку квартири по АДРЕСА_9 малолітній дочці, оскільки квартиру АДРЕСА_1 подружжя придбало у грудні 2014 року. У позивача та її дочки немає іншого місця проживання окрім квартири з частковим ремонтом що знаходиться за адресою АДРЕСА_4 . Відповідно до Звіту про оцінку майна від 06.08.2019 року, виготовлений ТзОВ «Крез-Груп» оціночна вартість якого є в рази завищеною, та не відповідає дійсності, оскільки жодного спогаду про те що об`єкт поділу, а саме чотирьох кімнатна квартира за АДРЕСА_1 знаходиться в незавершеному стані будівництва, стадії ремонту. Та згідно Висновку судового експерта Максимчина А.Д., встановлена ринкова вартість об`єкта нерухомості, а саме 4-х кімнатної квартири за вищезгаданою адресою станом на 02.10.2019 року 1 058 578,0 грн. Оскільки, сторони не дійшли згоди щодо поділу спільного майна, відповідач у первісному позові погоджується на поділ квартири в рівних частках, позивачка вважає що буде справедливим збільшити її частку на 2/3 частини у спільній квартирі, оскільки, після розірвання шлюбу дитина залишається проживати з нею, а більша частина коштів на придбання вищевказаної спірної квартири були надані з сімейного бюджету ОСОБА_7 . Просила задоволити зустрічний позов (т.2 а.с.2-4).

26.12.2019 року представник ОСОБА_1 адвокат Васютин Я.В. подав відзив на зустрічний позов відповідно до якого просив відмовити у задоволенні зустрічної позовної заяви ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права власності в порядку поділу спільного майна подружжя на 2/3 частини нерухомого майна, у зв`язку з безпідставністю та необґрунтованістю позовних вимог(т.2 а.с.50-52).

Представник позивача ОСОБА_1 підтримав позовні вимоги просив задоволити в повному обсязі, проти зустрічного позову заперечив, просив відмовити.

Представник позивачки за зустрічним позовом просив зустрічні позовні вимоги задоволити в повному обсязі, проти вимог первісного позову заперечив просив відмовити у задоволенні.

Дослідивши письмові матеріали справи, встановивши таким чином фактичні обставини справи, застосовуючи загальні засади цивільного законодавства справедливість, добросовісність та розумність, керуючись конституційним принципом верховенства права, оцінивши всебічно, повно та об`єктивно всі наявні у справі докази окремо та у сукупності, застосовуючи відповідні норми матеріального права, утверджуючи та забезпечуючи права людини і основоположні свободи сторін, враховуючи принцип неупередженості, суд приходить до наступних висновків.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Статтею 12 ЦПК України, встановлено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 81 ЦПК України на сторін покладено обов`язок доказування і подання доказів. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст.41 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Відповідно до копії свідоцтва про народження сторони є батьками ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 (т.2 а.с.36).

28.02.2019 року рішенням Івано-Франківського міського суду шлюб між сторонами розірвано, прізвище ОСОБА_4 після розірвання шлюбу змінити на дошлюбне « ОСОБА_9 »(т.1 а.с.6).

14.03.2019 року рішенням Івано-Франківського міського суду призначено стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 аліменти на утримання неповнолітньої доньки ОСОБА_3 у розмірі 1/4 частини від усіх видів його доходів щомісячно, але не менше 50 відсотків встановленого прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку до досягнення дитиною повноліття(т.1 а.с.8,9).

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта №153796904 від 24.01.2019 року встановлено, що двохкімнатна квартира АДРЕСА_2 , належала на праві власності по 1/2 частці ОСОБА_1 та ОСОБА_3 . На підставі договору купівлі-продажу від 25.05.2013 року дана квартира відчужена ОСОБА_10 (т.1 а.с.10,11,12), що підтверджується копією договору купівлі-продажу частки квартири від 25.05.2013 року(т.2 а.с.11,12,13,14) та попередній договір від 13.04.2013 року(т.2 а.с.15,16).

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна №169220431 від 04.06.2019 року встановлено, що квартира АДРЕСА_1 в частці 1/1 належить на праві власності ОСОБА_4 (т.1 а.с.13). Що підтверджується копією свідоцтва про право власності(т.1 а.с.17), копією технічного паспорту на квартиру(т.1 а.с.14-16) та рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень(т.1 а.с.18).

Відповідно до довідки №480 про реєстрацію місця проживання особи від 19.02.2019 року встановлено, що ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_1 зареєстрована за адресою АДРЕСА_4 з 08.04.2015 року по теперішній час(т.2 а.с.105 ).

Згідно звіту про оцінку майна від 06.08.2019 року замовник ОСОБА_1 оціночна вартість об`єкта оцінки без урахування ПДВ становить 1 278 200 грн.(т.1 а.с.19-24).

Згідно висновку №046/10-2019 експертного дослідження від 02.10.2019 року встановлено, що дійсна ринкова вартість 4-х кімнатної квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 та належить на праві власності ОСОБА_4 на час проведення експертизи становить 1 058 578 грн.(т.2 а.с.18-35).

Відповідно до ч.1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ч.1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Він сам вирішує, що робити зі своїм майном, керуючись виключно власними інтересами, здійснюючи щодо цього майна будь-які дії, які не повинні суперечити закону і не порушують прав інших осіб та інтересів суспільства. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом

Питання поділу спільного майна подружжя регулюється наступними нормами чинного законодавства.

На підставі ч.1 ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

Відповідно до ст. 65 СК України, дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.

Відповідно до ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

За змістом статті 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно ст. 63 Сімейного кодексу України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до ч.1 ст. 68 Сімейного кодексу України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Відповідно до ч. 3 та 4 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Аналогічну норму містить і п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

За статтями 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу такого майна частки майна дружини та чоловіка є рівними.

Майном як особливим об`єктом вважаються окремі речі, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки (частина перша статті 190 ЦК України). Майнові права є неспоживною річчю та визнаються речовими правами.

Відповідно до статті 3 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» майновими правами, які можуть оцінюватися, визнаються будь-які права, пов`язані з майном, відмінні від права власності, у тому числі права, які є складовими частинами права власності (права володіння, розпорядження, користування), а також інші специфічні права (права на провадження діяльності, використання природних ресурсів тощо) та права вимоги.

Захист майнових прав здійснюється у порядку, визначеному законодавством, а якщо такий спеціальний порядок не визначений, захист майнового права здійснюється на загальних підставах цивільного законодавства.

Відповідно до частини третьої статті 61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Суд вважає, що квартира АДРЕСА_1 є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя позивача та відповідача.

Частина 4 ст. 65 СК України встановлює, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя.

З матеріалів справи видно, що фактично існування сім`ї припинилось 28.02.2019 року, що підтверджується рішенням Івано-Франківського міського суду, яким шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 було розірвано, а спірна квартира була придбана у період перебування сторін у зареєстрованому .

Позивачка за зустріним позовом ОСОБА_4 просить збільшити розмір частки на 2/3 враховуючи, що разом із нею проживає неповнолітня дочка.

Відповідно до п. 30 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя"роз`яснено, що при вирішенні спору про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з ч.ч. 2, 3ст. 70 СК України в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування).

Під обставинами, що мають істотне значення для справи, потрібно розуміти не тільки випадки, коли один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї, але і випадки, коли один із подружжя не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку чи доходу (ч. 1ст. 60 СК України).

Як вбачається з матеріалів справи, згідно копії договору купівлі-продажу частки квартири від 25.05.2013 року малолітня ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в інтересах якої виступали батьки ОСОБА_1 та ОСОБА_4 1/2 частку у квартирі за АДРЕСА_8 (т.2 а.с.11,12,13,14) було відчужено та за кошти виручені від продажу квартири, де 1/2 частка належала малолітній ОСОБА_3 були вкладом у придбання спірної квартири АДРЕСА_3 , про що стверджують сторони.

Враховуючи вищенаведене, суд, з врахуванням інтересів неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , яка залишена на проживання з позивачкою за зустрічним позовом та перебуває на її повному матеріальному утриманні, прийшов до висновку припинити право спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на чотирикімнатну квартиру АДРЕСА_3 .

Та вважає за можливе відступити від засади рівності часток подружжя, виділивши:

- відповідачці за первісним позовом - позивачці за зустрічним - ОСОБА_2 у власність: 2/3 частини квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 116,2 кв.м., житловою 58,1 кв.м.;

- позивачу за первісним позовом - відповідачу за зустрічним - у власність: 1/3 частини квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 116,2 кв.м., житловою 58,1 кв.м.

У відповідності до ст. 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1ст. 16 ЦК України).

Згідно з вимогами п.п. 1, 2, 3 ч. 1ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин.

Частиною 1ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

У відповідності до ст. 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У Конституції України закріплено основні правові принципи регулювання відносин власності, головним із яких є принцип рівного визнання й захисту усіх форм власності (статті 13, 41 Конституції України).

Виходячи зі змісту ст. 55 Конституції України, кожному гарантується захист його прав і свобод у судовому порядку.

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до частини першої статті 16 цього Кодексу кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У частині другій цієї статті визначається перелік основних способів захисту цивільних прав та інтересів.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Згідно з ч.ч. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до рішення Європейського суду у справі «Совтрансавто-Холдинг проти України» тоді як ст. 6 Конвенції гарантує право на справедливий суд, ст.6 не встановлює ніяких правил стосовно допустимості доказів чи способу їх оцінки. Це питання регулюється, головним чином, національними законодавством та судами. Суд нагадує, що хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди аргументувати прийняті ними рішення, це не можна розуміти як вимогу надавати вичерпну відповідь на кожне питання, підняте стороною під час судового розгляду справи.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Враховуючи вищевикладене, суд прийшов до висновку про часткове задоволення первісного позову та задоволення позовних вимог за зустрічним позовом в повному обсязі.

Відповідно до ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, у разі задоволення позову - на відповідача.

На підставі наведеного, відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», ст. ст. 60, 65, 69, 70 Сімейного кодексу України, ст. ст. 16, 31, 368 ч. 3 Цивільного кодексу України, керуючись ст. ст. 13, 81, 89, 259, 263-265, 273 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власностіподружжя, стягнення судових витрат задоволити частково.

Зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права власності в порядку поділу спільного майна подружжя задоволити.

Припинити право спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на чотирикімнатну квартиру АДРЕСА_3 .

Визнати за ОСОБА_2 право власності і порядку поділу спільного майна подружжя на 2/3 частини чотирьохкімнатної квартири АДРЕСА_1 загальною площею 116,2 м2.

Визнати за ОСОБА_1 право власності в порядку поділу спільного майна подружжя на 1/3 частину чотирьохкімнатної квартири АДРЕСА_1 загальною площею 116,2 м2.

Стягнути ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_4 на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_4 4 260,00 грн. судового збору.

Стягнути ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_4 на користь ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_10 763,00 грн. судового збору.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржено до Івано-Франківського апеляційного суду через Івано-Франківський міський суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Довідка: повний текст рішення виготовлено 15.12.2021 року.

Суддя Пастернак І.А