Справа № 344/5342/20
Провадження № 22-ц/4808/25/21
Головуючий у 1 інстанції Шамотайло О. В.
Суддя-доповідач Максюта
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 лютого 2021 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківськ ий апеляційний суд у складі:

судді-доповідача Максюти І.О.

суддів: Василишин Л.В., Горейко М.Д.,

секретаря Мельник О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1

до ОСОБА_2 , третя особа без самостійних вимог на предмет спору на стороні

відповідача Уповноважений Верховної ради з прав людини, про відшкодування шкоди, за

апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського міського

суду Івано-Франківської області, ухвалене суддею Шамотайлом О.В. 08 вересня 2020 року у

м. Івано-Франківськ Івано-Франківської області,

в с т а н о в и в :

У квітні 2020 року ОСОБА_1 звернувся із позовом до ОСОБА_2 про відшкодування шкоди.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що відповідач є співвласником 1/3 частини квартири АДРЕСА_1 , однак не приймає участі в її утриманні, усі витрати несе він (позивач). Таким чином, він зазнав матеріальних збитків, сплачуючи комунальні послуги замість відповідача, а також зазнав моральних страждань внаслідок того, що відповідач не сплачувала за комунальні послуги, і утворився борг. Багаторічні судові провадження і тривала несплата відповідачем за надані комунальні послуги змінили звичний його спосіб життя та вимагають додаткових зусиль для організації його часу. За період з 01 січня 2017 року по 01 квітня 2020 року не сплачено за надані комунальні послуги ДМП «Івано-Франківськтеплокомуненерго» з теплопостачання 19 496,31 грн (19 496,31:3=6498,70 грн); за надані послуги з утримання будинку і прибудинкової території КП «Муніципальна інвестиційна компанія» 4242,31 (4242,31:3=1414,10). Тобто, загальна сума відшкодування, яка підлягає стягненню з відповідачки, становить 7912,80 грн. Просив стягнути з відповідача відшкодування у сумі 7912,80 грн в рахунок відшкодування матеріальних збитків та 20000,00 грн в рахунок відшкодування моральних збитків (а.с.1-4, том 1).

Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 08 вересня 2020 року в задоволенні позову відмовлено (а.с.158-161, том 1).

Не погодившись з даним судовим рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилається на порушення норм матеріального і процесуального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи. Апелянт зазначає, що відповідач ОСОБА_2 безвісно відсутня особа на території України з 01 січня 2002 року по даний час, у якої за рішенням суду на 08.09.2020 року відсутня цивільно-процесуальна дієздатність. Оскаржуваним судовим рішенням вирішено провести заочний розгляд справи згідно ст.224 ЦПК України, якої не існує, та не відображено зазначену обставину у резолютивній частині рішення. Ним до суду подано належним чином завірені довідки ДМП «Івано-Франківськтеплокомуненерго» щодо заборгованості відповідачки по оплаті послуг за теплопостачання, як співвласника 1/3 частки квартири АДРЕСА_1 , а також довідку КП «Муніципальна інвестиційна управляюча компанія» щодо заборгованості відповідачки, як співвласника 1/3 частки квартири, по оплаті комунальних послуг з утримання будинку та прибудинкової території. Щодо відшкодування понесених витрат з відповідачки, як співвласника 1/3 частки квартири, ухвалені судові рішення (від 02.06.2014р. у справі №344/4380/14-ц; від 20.05.2015р. у справі №344/19389/14- ц; від 16.07.2015р. у справі №344/9600/15-ц; від 27.10.2015р. у справі №344/11359/15-ц), а тому дана обставина доказуванню не підлягає. Відповідачка, як співвласник 1/3 частки квартири по АДРЕСА_2 , повинна турбуватися про належне їй на праві власності майно. ОСОБА_2 не сплачує комунальні послуги з 01 травня 1999 року по теперішній час. Він зазнав матеріальних збитків, сплачуючи комунальні послуги замість відповідачки, а також зазнав моральних страждань внаслідок виникнення боргу по сплаті за комунальні послуги. Це принижує його гідність в очах сусідів, знайомих, працівників підприємств, які надавали споживчі послуги. З огляду на зазначене, просить стягнути з ОСОБА_2 , як співвласника 1/3 частки квартири АДРЕСА_1 на його користь завдані матеріальні збитки за несплату комунальних послуг за період з 01 січня 2017 року по 01 квітня 2020 року в розмірі 7912,80 грн та 20 000 грн завданої моральної шкоди (а.с.171-178).

Учасники справи правом на подання відзиву не скористались, що відповідно до ч.3 ст.360 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку.

У судове засідання сторони не з`явилися, про день, місце та час розгляду справи повідомлені належним чином.

Від апелянта ОСОБА_1 надійшла заява про розгляд справи за його відсутності у зв`язку із перебуванням на амбулаторному лікуванні.

Приймаючи до уваги, що неявка осіб, які беруть участь у справі, відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України, не перешкоджає апеляційному розгляду справи, апеляційним судом виконаний обов`язок щодо повідомлення осіб, які беруть участь у справі, про день, місце та час судового засідання, тому апеляційний суд розглянув справу за їх відсутності.

Вислухавши доповідь судді, дослідивши матеріали справи та перевіривши, відповідно до ст.367 ЦПК України, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга є частково обґрунтованою, виходячи з таких підстав.

В силу ст. 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, але апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд виходив з того, що позивач пред`явив позов до неналежного відповідача (оскільки ОСОБА_2 визнана судом безвісно відсутньою), клопотання про його заміну не заявляв, дійшов висновку про відмову в задоволенні позову через відсутність належного суб`єктного складу учасників процесу, оскільки неналежність процесуальної сторони вказує, що ця сторона не є ймовірним суб`єктом тих прав, законних інтересів чи юридичних обов`язків, з приводу яких суд повинен ухвалити рішення.

З такими висновками суду першої інстанції не погоджується апеляційний суд, оскільки судом неповно встановлені обставини справи, які потягли за собою ухвалення помилкового рішення.

За змістом ст.ст.12, 13, 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд розглядає цивільні справи в межах заявлених фізичними або юридичними особами вимог і на підставі наданих ними доказів.

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ст. 4 ЦПК України), кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ст. 16 ЦК України).

Однак, згідно ст.81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ст. 13 ЦПК України).

Судом встановлено, що рішенням Івано-Франківського міського суду від 16.04.2010 року у справі №2о-37/2010 за заявою ОСОБА_1 визнано безвісно відсутніми ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ,зареєстрованих за адресою АДРЕСА_2 .

Однак, рішенням Івано-Франківського міського суду від 11.02.2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 23.03.2016 року, за заявою ОСОБА_2 , заінтересовані особи управління державної міграційної служби України в Івано-Франківській області, ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , рішення Івано-Франківського міського суду від 16.04.2010 року про визнання її безвісно відсутньою скасовано.

Ухвалою Івано-Франківського міського суду від 28 листопада 2017 року, залишеною без змін постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 13.02.2019 року, у задоволенні заяви ОСОБА_1 про перегляд рішення Івано-Франківського міського суду від 11.02.2016 року за нововиявленими обставинами у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересовані особи управління державної міграційної служби України в Івано-Франківській області, ОСОБА_3 , відмовлено.

Ухвалою Верховного Суду від 27.02.2018 року відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 в частині оскарження ухвали Івано-Франківського міського суду від 28 листопада 2017 року.

Ухвалою Верховного Суду від 01.11.2018 року відмовлено у відкритті касаційного провадження в частині оскарження рішення Івано-Франківського міського суду від 11.02.2016 року, ухвали Апеляційного суду Івано-Франківської області від 23.03.2016 року, ухвали Івано-Франківського міського суду від 28 листопада 2017 року, ухвали Верховного Суду від 27.02.2018 року.

Ухвалою Верховного Суду від 13.03.2019 року у відкритті касаційного провадження на рішення Івано-Франківського міського суду від 11.02.2016 року, ухвали Апеляційного суду Івано-Франківської області від 23.03.2016 року, ухвали Івано-Франківського міського суду від 28 листопада 2017 року та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 13.02.2019 року відмовлено.

Так, за змістом положень ЦПК України (ст. 46 ЦПК України) цивільна процесуальна правоздатність фізичної особи це здатність мати цивільні процесуальні права та обов`язки сторони, а суть цивільної процесуальної дієздатності (ст. 47 ЦПК України) полягає у здатності здійснювати цивільні процесуальні права та виконувати свої обов`язки в суді особисто.

За таких обставин слід констатувати, що особа, яку судом визнано безвісно відсутньою не може бути відповідачем у інших справах.

Однак, судом першої інстанції не враховано, що рішення суду про визнання відповідачки безвісно відсутньою скасовано і тому слід дійти висновку, що вона може бути відповідачем у інших справах, оскільки не позбавлена процесуальної дієздатності.

З огляду на вищевикладене, висновок суду про відмову в задоволенні позову через відсутність належного суб`єктного складу учасників процесу, оскільки неналежність процесуальної сторони вказує, що ця сторона не є ймовірним суб`єктом тих прав, законних інтересів чи юридичних обов`язків, з приводу яких суд повинен ухвалити рішення, є передчасним та необґрунтованим.

За змістом ч. 1 ст. 901, ч. 1 ст. 903 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Згідно з пунктом 5 частини 3 статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Відповідно до ч. 3 ст. 13 Конституції України від 28.06.1996№ 254к/96-ВР власність зобов`язує. Власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству.

Відповідно до ч. 1 ст. 322 Цивільного кодексу України від 16.01.2003 року № 435-IV (далі ЦК України) власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщоінше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 360 ЦК України співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном.

Відповідно до частини першої статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Боржник, який виконав солідарний обов`язок, має право на зворотну вимогу (регрес) до кожного з решти солідарних боржників у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або законом, за вирахуванням частки, яка припадає на нього (частини четверта статті 544 ЦК України).

Аналіз наведених норм права дає підстави зробити висновок, що кожен співвласник зобов`язаний брати участь у витратах щодо утримання майна, що є у спільній частковій власності, незалежно від того, хто здійснює фактичні дії, спрямовані на утримання спільного майна. Співвласник, який виконав солідарний обов`язок щодо сплати необхідних витрат на утримання майна, має право вимагати від іншого співвласника їх відшкодування (право зворотної вимоги регрес). Якщо хтось із співвласників відмовляється брати участь у витратах, інші співвласники можуть здійснити їх самостійно і вимагати від цього співвласника відшкодування понесених витрат у судовому порядку або ж безпосередньо звернутись до суду з позовом про примусове стягнення з співвласника, який відмовився нести тягар утримання спільного майна, коштів для цієї мети. Такий правовий висновок викладено Верховним Судом у постанові від 13.03.2019 року по справі № 521/3743/17.

Згідно з пунктом 5 частини третьої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», у редакції чинній на час виникнення спірних відносин, споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Згідно з пунктом 5 частини 2 статті 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 09.11.2017 № 2189-VIII індивідуальний споживач зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами.

У ч. 1 ст. 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачений порядок оплати житлово-комунальних послуг, відповідно до якого споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. А у ч. 3 цієї ж статті вказано, що дієздатні особи, які проживають та/або зареєстровані у житлі споживача, користуються нарівні зі споживачем усіма житлово- комунальними послугами та несуть солідарну відповідальність за зобов`язаннями з оплати житлово-комунальних послуг.

Таким чином, відповідно до наведених норм матеріального права, підставою для задоволення вимоги стягнення коштів на утримання спільного майна, є виконання співвласником солідарного обов`язку щодо сплати необхідних витрат на утримання майна.

Із матеріалів справи встановлено, що згідно свідоцтва про право власності на житло від 16.03.1999 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 належить на праві спільної власності квартира АДРЕСА_1 в рівних частинах (а.с.25-26, том 1).

Згідно свідоцтва про розірвання шлюбу серії НОМЕР_1 , виданого відділом реєстрації актів цивільного стану Івано-Франківського міського управління юстиції, 06 березня 2007 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано (27, том 1).

Рішенням (заочним) Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 02.06.2014 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 2760,00 грн матеріальної шкоди (а.с.33-34, том 1).

Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 30.07.2015 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 понесені витрати на оплату послуг з теплопостачання та утримання квартири за період з 01.11.2014 року по 01.06.2015 року в розмірі 829,00 грн (а.с.35-36, том 1).

В матеріалах справи наявні довідки за опалення, гарячу воду (а.с.50-51, том 1), рахунок за послуги теплопостачання та гарячої води за лютий-березень 2020 року (а.с.52, том 1), довідка про розрахунки за надані послуги по особовому рахунку № НОМЕР_2 ОСОБА_1 за період з січня 2017 року по лютий 2020 року (а.с.53, том 1), довідка за витрати на утримання будинку і прибудинкової території (а.с.54, том 1).

Згідно даних відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання територіального органу ДМС України в Івано-Франківській області від 25.08.2020 року за №35190, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , знятою з реєстрації не значиться (а.с.152, том 1).

Позивач ОСОБА_1 , як співвласник квартири АДРЕСА_1 , є споживачем послуг централізованого теплопостачання та послуг з утримання квартири та прибудинкової території.

Судом встановлено, що між сторонами не було укладено будь-яких договорів щодо утримання спільної квартири, а тому суд приходить до висновку, що сторони несуть спільний обов`язок щодо утримання нерухомого майна відповідно до частки кожного з них у праві спільної власності.

Надані послуги, які не обліковуються засобами обліку та надаються для підтримання та експлуатації квартири, повинні оплачуватися спільно.

Відповідно до загальних принципів зобов`язального права, особа, яка понесла витрати на утримання майна, яке на праві власності належить іншій особі, має право на відшкодування власником понесених нею документально підтверджених витрат за наявності передбачених законом обставин.

Згідно позовних вимог, позивач просив стягнути з відповідача на свою користь 7912,80 грн сплачених ним коштів за надання послуг з теплопостачання та утримання квартири.

Щодо оплати послуг за послуги теплопостачання, колегія суддів виходить з такого.

Із довідок за надані послуги централізованого опалення за адресою АДРЕСА_2 (а.с.28-29, том 1) у 2017 році нараховано 5483,14 грн, оплачено 1573,41 грн, борг 1056,43 грн, субсидія 3313,49 грн.

Отже, ОСОБА_1 має право на відшкодування співвласником майна ОСОБА_2 понесених витрат на оплату послуг з теплопостачання за 2017 рік 723 грн 22 коп (5483,14 (нарахована сума) - 3313,49 (субсидія) /3).

За постачання гарячої води за 2017 рік кошти не нараховувалися.

За послуги централізованого опалення в 2018 році нараховано 5282,99 грн, оплачено 825,00 грн, борг 4218,79 гр6н, субсидія 1295,63 грн.

Тобто, 5282,99 (нарахована сума) 1295,63 (субсидія)= 3987,36 грн/3=1329,12 грн. (частка витрат, яка припадає на кожного співвласника.

ОСОБА_1 за послуги централізованого опалення в 2018 році оплачено 825,00 грн, тобто менше від частки витрат, яка припадає на нього.

У зв`язку з тим, що позивачем за послуги централізованого опалення в 2018 році не сплачені кошти замість іншого співвласника ОСОБА_2 , тому відсутні підстави для їх стягнення.

Гаряче водопостачання зафіксована переплата за рахунок субсидії.

Тому не підлягають стягненню витрати на оплату послуг гарячого водопостачання за 2018 рік, оскільки позивач їх не поніс.

За послуги централізованого опалення в 2019 році нараховано 5660,06 грн, оплачено 647,00 грн, борг 9231,85 грн, субсидія 0,00 грн.

Тобто, 5660,06 (нарахована сума) /3=1886,68 грн. Позивачем оплачено 647,00 грн, тобто менше від менше від частки витрат, яка припадає на нього.

У зв`язку з тим, що позивачем за послуги централізованого опалення в 2019 році не сплачені кошти замість іншого співвласника ОСОБА_2 , тому відсутні підстави для їх стягнення.

За послуги централізованого опалення в 2020 році нараховано 1324,81 грн, оплачено 150,00 грн, борг 10326,66 грн.

Отже, 1324,81 (нарахована сума) /3=441,60 грн. Позивачем оплачено 150,00 грн, тобто менше від частки витрат, яка припадає на нього.

У зв`язку з тим, що позивачем за послуги централізованого опалення в 2020 році не сплачені кошти замість іншого співвласника ОСОБА_2 , тому відсутні підстави для їх стягнення.

Як встановлено із рахунків та послуги теплопостачання та гарячої води ДМП «Івано- Франківськтеплокомунеренго», за лютий 2020 року та березень 2020 року позивачем не сплачена заборгованість (а.с.30, том 1).

Отже, не підлягають стягненню витрати на оплату послуг з теплопостачання за 2020 рік.

Щодо оплати послуг з утримання будинку та прибудинкової території із довідок про розрахунок за надані послуги(а.с.31, том 1), виходячи із вищезазначеного принципу розрахунку на трьох співвласників в залежності від сплачених сум на користь позивача слід стягнути: за 2017 рік - січень 1,80 грн; лютий 1,80 грн; березень 2,76 грн; квітень 8,82 грн; травень 0,00 грн; червень-вересень 0,00 грн; жовтень 7,25 грн; листопад 5,59 грн; грудень 10,92 грн.

За 2018 рік - січень 0,00 грн; лютий 19,32 грн; березень-травень 0,00 грн; червень 114,54 грн; липень 24,57 грн; серпень 0,00 грн; вересень 38,36 грн; жовтень-грудень 0,00 грн.

За 2019 рік - січень-лютий 0,00 грн; березень 34,83 грн; червень 7,91 грн; липень 38,27 грн; серпень 58,35 грн; вересень 38,17 грн; жовтень 1,33 грн; листопад 1,02 грн; грудень 0,79 грн.

За 2020 рік - січень 0,00 грн; лютий 0,54 грн.

Всього за період з січня 2017 року по лютий (включно) 2020 року з утримання будинку підлягає стягненню 421 грн 42 коп.

Отже, ОСОБА_1 має право на відшкодування співвласником майна ОСОБА_2 понесених витрат на оплату послуг з теплопостачання за 2017 рік в розмірі 723 грн 22 коп та за період з січня 2017 року по лютий (включно) 2020 року з утримання будинку в розмірі 421 грн 42 коп.

Оскільки між сторонами не було домовленості щодо утримання квартири, то суд виходить із вимог ст. 372 ЦК України (рівність часток співвласників у праві спільної власності) та приходить до висновку про наявність у позивача права на відшкодування співвласником майна ОСОБА_2 понесених витрат на оплату послуг з теплопостачання та утримання будинку і прибудинкової території за період з 01.01.2017 року по 01.04.2020 року в розмірі 1144 гривні 64 копійки, яка підтверджена наявними в матеріалах справи доказами.

Тлумачення статей 23 ЦК України дозволяє зробити висновок, що за загальним правилом підставою виникнення зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є завдання моральної шкоди іншій особі.

Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди.

Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року).

Позовні вимоги в частині відшкодування моральної шкоди не підлягають задоволенню, оскільки позивачем не наведено переконливих доказів, що відповідачем заподіяна йому моральна шкода.

Таким чином, рішення суду підлягає скасуванню у зв`язку з порушенням норм процесуального права, яке полягало у неповноті з`ясування обставин справи, а також неправильним застосуванням норм матеріального права, з ухваленням нового про часткове задоволення позову.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 08 вересня 2020 року скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків за даними Державного реєстру фізичних осіб- платників податків НОМЕР_3 , місце проживання АДРЕСА_2 на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ,реєстраційний номер облікової картки платника податків за даними Державного реєстру фізичних осіб-платників податків НОМЕР_4 , зареєстрованого по АДРЕСА_2 понесені витрати на оплату комунальних послуг в розмірі 1144, 64 грн (одна тисяча сто сорок чотири гривні шістдесят чотири копійки).

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді: І.О. Максюта

Л.В. Василишин

М.Д. Горейко

Повний текст постанови складено 19 лютого 2021 року.