Номер справи 220/1058/21
Номер провадження № 2/220/390/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 вересня 2021 року Великоновосілківській районний суд Донецької області у складі:

головуючого судді Якішиної О.М.

за участю секретаря Черняєвої С.П.

представника позивача адвоката Дуди С.В.

представника відповідача адвоката Худякова А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт. Велика Новосілка Донецької області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу,

ВСТАНОВИВ:

29.06.2021 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення суми позики в розмірі 19500,00 грн., посилаючись на наступне.

29.09.2011 р. між ним та відповідачкою ОСОБА_2 був укладений нотаріально посвідчений договір позики, відповідно до якого відповідач позичила у нього грошові кошти в сумі 20000 грн. за умови повернення грошей до 29.09.2013 р. Про отримання грошових коштів відповідач написала відповідну розписку. У жовтні 2020 року відповідач повернула йому 500 грн. та наполягла на тому, щоб він зробив відмітку в її розписці про отримання грошових коштів про часткове повернення боргу. Проте до теперішнього часу відповідач гроші не повернула. Зазначене змушує його звернутись до суду. Просить стягнути з відповідача 19500,00 грн. за договором позики, а також відшкодувати витрати по оплаті судового збору в розмірі 908,00 грн.

Ухвалою суду від 15.07.2021 р. провадження у справі відкрито, справа призначена в судове засідання в порядку спрощеного позовного провадження.

28.07.2021 року від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому вона позовні вимоги не визнала та зазначила, що дійсно отримала від позивача за договором позики 20000 грн. Разом з тим, оскільки позивач не виплачував їй орендну плату за користування належною їй земельною ділянкою за період з 2011 по 2017 роки, посилаючись на наявність між ними боргових зобов`язань, вважає, що позивач повернув надані їй грошові кошти в розмірі 20000 грн. Заперечує факт повернення позивачу у жовтні 2020 року 500 грн. Просила застосувати строк позовної давності та відмовити в задоволенні позовних вимог (а.с. 24-27).

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав з підстав, викладених у позовній заяві. Додав, що строки позовної давності були перервані у жовтні 2020 року, коли відповідач частково повернула надані їй за договором позики кошти в розмірі 500 грн.

Представник відповідача позовні вимоги не визнав, посилаючись на те, що відповідач не передавала позивачу у жовтні 2020 року жодних грошей, а тому вважав, що позивачем пропущено строк позовної давності. Просив відмовити в задоволенні позовних вимог.

Суд, вислухавши представників сторін, дослідивши матеріали справи, вважає позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Статтею 1047 ЦК України встановлено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Судом встановлено, що 29.09.2011 року між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 укладений договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Куйбишевського районного нотаріального округу Запорізької області Ярошенко С.В., зареєстрований в реєстрі за № 828. Відповідно до умов даного договору ОСОБА_1 передав у власність ОСОБА_2 грошові кошти в розмірі 20000,00 грн. з умовою їх повернення строком до 29.09.2013 р. (а.с. 6).

Крім того, факт отримання відповідачкою грошових коштів підтверджується власноручно написаною нею розпискою від 29.09.2011 р. (а.с. 7).

Відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання його умов сторонами.

Згідно зі ст. 1046 та ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно ч.1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Судом також встановлено та визнано відповідачем, що остання до теперішнього часу грошові кошти, отримані нею за договором позики від 29.09.2011 р., не повернула, а тому вони підлягають стягненню в примусовому порядку.

Посилання відповідача на фактичне повернення нею суми позики в якості зарахування її як орендної плати, яку позивач їй не сплачував у період з 2011 по 2017 роки, суд вважає безпідставним, оскільки зазначені зобов`язання виникають з різних правовідносин і зарахуванню не підлягають.

Отже, суд дійшов висновку, що сума позики, отримання відповідачем за договором позики від 29.09.2011 р., підлягає стягненню на користь позивача.

Разом з тим, главою 19 ЦК України визначено строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, тобто позовну давність.

Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (стаття 267 ЦК України).

Порядок відліку позовної давності наведено у статті 261 ЦК України. Зокрема, відповідно до частини першої цієї статті перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідно до умов договору позики, відповідач зобов`язалась повернути суму позики до 29.09.2013 р. Таким чином, з 30.09.2013 року, оскільки відповідач не виконала свої зобов`язання за договором, право позивача було порушено та розпочався перебіг позовної давності.

Позивач звернувся до суду з позовом 29.06.2021 року.

Таким чином, позовні вимоги заявлено з пропуском строку позовної давності, про застосування якої заявив відповідач у заяві.

Відповідно до ч.1 ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач та його представник посилаються на переривання перебігу строку позовної давності, підтверджуючи це відміткою позивача на борговій розписці про отримання ним 20.10.2020 року від відповідача ОСОБА_2 500 грн. в якості часткового повернення позичених коштів (а.с. 7).

Дослідивши наданий доказ, суд зазначає, що зазначена відмітка про повернення відповідачкою частини від суми позики написана самим позивачем, підпису відповідачки, яка б підтверджувала факт повернення частини коштів, не містить, а враховуючи те, що остання заперечує факт передачи позивачу грошей у жовтні 2020 року, та за відсутності інших належним та допустимих доказів вчинення відповідачкою дій, що свідчать про визнання нею свого боргу, суд доходить висновку, що перебіг позовної давності не був перерваний.

У пункті 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» судам роз`яснено, що установивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Під час розгляду справи знайшли підтвердження доводи позивача про те, що відповідач не виконував свої зобов`язання з повернення коштів за договором позики.

Водночас, позивач звернувся до суду з вказаним позовом з пропуском строку позовної давності, визначеного статтею 257 ЦК України, що є самостійною підставною для відмови у позові.

Враховуючи викладене, суд доходить висновку про необхідність відмови в задоволенні позовних вимог в зв`язку з пропуском позивачем строку позовної давності.

На підставі ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог, понесені позивачем витрати по оплаті судового збору відшкодуванню не підлягають.

Керуючись ст.ст. 12,13,81, 141, 263-265 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Донецького апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом 30 днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 09.09.2021 р.

Суддя О.М. Якішина