Справа № 450/3887/19 Головуючий у 1 інстанції: Кіпчарський М.О.
Провадження № 22-ц/811/1331/21 Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 грудня 2021 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Ніткевича А.В.,

суддів: Бойко С.М., Копняк С.М.,

секретаря Жукровської Х.І.

з участю представника позивачки ОСОБА_1 , представника апелянта ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 16 січня 2021 року в складі судді Кіпчарського М.О. у справі за позовом ОСОБА_4 до Семенівської сільської ради Пустомитівського району Львівської області про визнання права власності на майно в порядку спадкування,-

встановив:

У листопаді 2019 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до Семенівської сільської ради Пустомитівського району Львівської області про визнання права власності на майно в порядку спадкування.

Вимоги обгрунтовувала тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_5 , яка своїм майном на випадок смерті розпорядилася, склавши 21.03.2017 заповіт, відповідно до якого усе належне їй майно вона заповіла ОСОБА_4 . Враховуючи зазначене, спадкування після смерті ОСОБА_5 відбувається за заповітом згідно із ст. 1233 ЦК України.

Зважаючи на те, що постійно проживала разом із спадкодавцем в с. Семенівка, Пустомитівського району, Львівської області, опікувалася та доглядала її, вважається такою, що прийняла спадщину, оскільки протягом шести місяців після відкриття спадщини не заявляла про відмову від такої, спадкоємці які б мали право на обов`язкову частку у спадщині відсутні. Однак, звернувшись до приватного нотаріуса Пустомитівського районного нотаріального округу Олефір Р.В. про видачу свідоцтва на право на спадщину, їй відмовлено у видачі такого, оскільки відсутні правовстановлюючі документи на спадкове майно.

Просила визнати за нею право власності на житловий будинок по АДРЕСА_1 , а також на дві земельні ділянки площею 2,1518 га та 0,7070 га, які розташовані на території Семенівської сільської ради Пустомитівського району Львівської області.

Оскаржуваним рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 16 січня 2021 року позовні вимоги ОСОБА_4 задоволено повністю.

Визнано за ОСОБА_4 в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , право власності на житловий будинок з приналежними до нього господарськими будівлями та спорудами, розташований по АДРЕСА_1 , загальною площею 61,3 кв.м, житловою 35,8 кв.м, підсобною 25,5 кв.м.; земельну ділянку площею 2,1518 га, кадастровий номер :000:12:0030, призначену для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Семенівської сільської ради Пустомитівського району Львівської області, що належала ОСОБА_6 на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку серія ЛВ № 006990 від 15.09.2004 року, земельну ділянку площею 0,7070 га, кадастровий номер :08:001:0001, призначену для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Семенівської сільської ради Пустомитівського району Львівської області, що належала ОСОБА_5 на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку серія ЛВ № 016195 від 15.09.2004 року.

Рішення суду оскаржив ОСОБА_3 , який не був учасником справи, однак вважає, що таким порушуються його права та інтереси, при цьому суд допустив неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушив норми процесуального права та неправильно застосував норми матеріального права.

В апеляційній скарзі покликається на те, що після укладення заповіту ОСОБА_5 , за яким остання все своє майно заповіла ОСОБА_4 , 07.03.2018 ОСОБА_5 склала новий заповіт, за яким належні їй на праві власності земельні ділянки площею 2,1518 га, кадастровий номер НОМЕР_1 85900:000:12:0030 та площею 0,7070 га, кадастровий номер :08:001:0001, заповіла йому.

Таким чином, ОСОБА_4 не вправі була успадкувати дві земельні ділянки, які перестали бути охоплені заповітом від 21.03.2017.

Зазначає, що ОСОБА_4 не зверталася до нотаріуса із заявою про видачу їй свідоцтв про право на спадщину на земельні ділянки, які перестали бути охоплені її заповітом, оскільки нотаріусу було відомо про існування заповіту від 07.03.2018.

Таким чином, звернувшись з позовом, ОСОБА_4 не повідомила про іншого спадкоємця, при цьому не мала права спадкувати земельні ділянки.

Просить скасувати рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 16 січня 2021 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

09.07.2021 на адресу апеляційного суду надійшов відзив ОСОБА_4 на апеляційну скаргу, доводи за яким зводяться до того, що ОСОБА_3 не проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини. Просить залишити оскаржуване рішення без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити виходячи із такого.

Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Частиною 6 цієї ж статті визначено, що в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що спадкодавець з підстав, що не заборонені законом, правомірно набула право власності на спадкове майно, позивачка на час відкриття спадщини постійно проживала разом із спадкодавцем та є спадкоємцем за заповітом, яка прийняла спадщину, врахувавши відсутність осіб, які мають право на обов`язкову частку у спадщині, те, що визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку, визнання позовних вимог відповідачем, суд прийшов висновку, що заявлені позивачем позовні вимоги підставні та підлягають задоволенню.

Судом встановлені такі обставини справи та відповідні їм правовідносини.

Згідно заповіту від 21.03.2017 ОСОБА_5 усе своє майно заповіла ОСОБА_4 (а.с. 6).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 померла у віці 90 років, про що 09.01.2019 складено відповідний актовий запис № 2, що підтверджується копією свідоцтва про смерть НОМЕР_2 (а.с. 7).

У день смерті ОСОБА_5 відкрилася спадщина на належне їй майно.

Із змісту заповіту слідує, що ОСОБА_5 була зареєстрована в АДРЕСА_2 (а.с. 6).

При цьому, позивачка ОСОБА_4 , яка з врахуванням зазначеного заповіту була спадкоємцем покійної ОСОБА_5 , зареєстрована у АДРЕСА_3 (а.с. 4 зворот).

Згідно довідки Семенівської сільської ради від 16.07.2019 № 682, будинку, який належав ОСОБА_5 присвоєна адреса АДРЕСА_1 (а.с. 13).

В свою чергу, за довідкою Семенівської сільської ради від 28.10.2019 № 1245, на момент смерті ОСОБА_5 з нею проживала, опікувалася та доглядала її до дня смерті ОСОБА_4 , займалася її похованням і продовжує опікуватися її майном.

18.07.2019 приватний нотаріус Олефір Р.В. відмовив ОСОБА_4 у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на житловий будинок АДРЕСА_1 . Підставою відмови зазначено відсутність правовстановлюючих документів на ім`я померлої ОСОБА_5 та будь якої інформації у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (а.с. 12).

Звертаючись з позовною заявою ОСОБА_4 просила визнати за нею право власності в порядку спадкування на житловий будинок, оскільки правовстановлюючі документи втрачені, уточнивши позовні вимоги після відкриття провадження у справі, позивачка, крім будинку просила визнати за нею право власності на земельні ділянки.

Набуття права власності - це певний юридичний склад, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти.

При вирішенні питання щодо правомірності набуття права власності суд повинен установити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб, позивач набув чи має намір набути право власності на спірний об`єкт та чи підлягає це право захисту в порядку, визначеному законом.

Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку.

Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи (частина перша та друга статті 1220 ЦК України).

Спадкування може відбуватися за заповітом або за законом.

Частинами першою та третьою статті 1268, частиною першою статті 1269, частиною першою статті 1270 ЦК України передбачено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Для прийняття спадщини встановлюється строк шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

За змістом зазначених норм прийняття особою спадщини обумовлюється або постійним проживанням спадкоємця із спадкодавцем на час відкриття спадщини, або, в разі відсутності наведених вище обставин, поданням до нотаріальної контори заяви про прийняття спадщини у визначений частиною першою статті 1270 ЦК України строк.

У п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року роз`яснено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

В контексті зазначеного, колегія суддів погоджується із доводами апеляційної скарги про те, що із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину, а саме дві земельні ділянки площею 2,1518 га, кадастровий номер НОМЕР_1 85900:000:12:0030 та площею 0,7070 га, кадастровий номер :08:001:0001, позивачка ОСОБА_4 не зверталася, відмова нотаріуса у вчиненні нотаріальної дії з цього приводу, в матеріалах справи відсутня, при цьому просила визнати право власності на такі в порядку спадкування.

В свою чергу, відповідно до ч.ч. 1, 2, 3 ст. 1254 ЦК України заповідач має право у будь-який час скасувати заповіт. Заповідач має право у будь-який час скласти новий заповіт. Заповіт, який було складено пізніше, скасовує попередній заповіт повністю або у тій частині, в якій він йому суперечить. Кожний новий заповіт скасовує попередній і не відновлює заповіту, який заповідач склав перед ним. Якщо новий заповіт, складений заповідачем, був визнаний недійсним, чинність попереднього заповіту не відновлюється, крім випадків, встановлених статтями 225 і 231 цього Кодексу.

До апеляційної скарги ОСОБА_3 додав заповіт від 07.03.2018, за яким ОСОБА_5 на випадок своєї смерті розпорядилась належними їй на праві власності земельними ділянками площею 2,1518 га, кадастровий номер НОМЕР_1 85900:000:12:0030 та площею 0,7070 га, кадастровий номер :08:001:0001, заповіла такі ОСОБА_3 (а.с. 45).

Також, ОСОБА_3 надав докази про наявність судового провадження за його позовом про визначення додаткового строку для прийняття спадщини (а.с. 49).

Аналіз частин 2 та 3 статті 1254 ЦК України дає змогу констатувати, що законодавець для випадку, коли заповідачем складено кілька заповітів, передбачив правила, які повинні враховуватися для того, щоб визначити який саме заповіт (заповіти) визначає (визначають) спадкоємця (спадкоємців) і/або спадкове майно. Такі правила полягають в тому, що: по-перше, внаслідок складення нового заповіту відбувається втрата чинності попереднім заповітом. Тобто, якщо новий заповіт повністю суперечить попередньому, то новий заповіт скасовує попередній і визначення спадкоємця (спадкоємців) і/або спадкового майна відбувається на підставі останнього заповіту; по-друге, внаслідок складення нового заповіту відбувається часткова втрата чинності попереднім. Тобто якщо новий заповіт частково суперечить попередньому, то новий заповіт тільки частково скасовує попередній і визначення спадкоємця (спадкоємців) і/або спадкового майна відбувається на підставі двох заповітів.

Зазначені висновки викладено у постанові Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі №369/3186/17.

Наведене дає підстави для беззаперечного висновку про те, що на момент смерті спадкодавця ОСОБА_5 були чинні два заповіти від 21.03.2017 та від 07.03.2018, при цьому останній у відповідній частині скасував заповіт, складений на ім`я позивачки ОСОБА_4 від 21.03.2017.

Таким чином, на момент розгляду справи судом першої інстанції, з приводу спадкового мана покійної ОСОБА_5 були наявними два заповіти, тобто були і інші спадкоємці, крім позивачки, однак суд першої інстанції зазначені обставини не дослідив та відповідних фактів не встановив, що має наслідком неповне з`ясування обставин у справі, а саме: складу учасників спірних правовідносин та ухвалення рішення про права та обов`язки осіб, які не брали участь у справі.

Згідно з усталеною судовою практикою у такій категорії спорів (визнання права власності в порядку спадкування), при відсутності інших спадкоємців за заповітом чи за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття, відповідачами є територіальні громади в особі відповідних органів місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини.

Натомість, наявність інших спадкоємців за законом чи заповітом є обов`язковою підставою для надання їм статусу відповідача у спірних правовідносинах та можливості відповідати за пред`явленими вимогами.

Отже, визначення кола спадкоємців при розгляді такої категорії спорів є обов`язковим.

Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є виключним правом позивача. Натомість встановлення належності відповідачів й обгрунтованості позову є обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи.

Зазначене узгоджується з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).

За приписами процесуального законодавства позивачем є особа, яка подала позов про захист порушеного, невизнаного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу. Відповідачами є особи, до яких пред`явлено матеріально-правову вимогу.

Тобто, учасники справи - це суб`єкти матеріально-правових відносин, які виступають на захист своїх інтересів, і на яких поширюється законна сила судового рішення.

Таким чином, слідуючи принципу диспозитивності цивільного судочинства та незважаючи на те, що спірні правовідносини з врахуванням їх первісного вигляду (позовні вимоги та склад учасників справи) не можуть бути в повній мірі предметом перегляду за даною апеляційною скаргою, зважаючи на відповідний обсяг спадкового майна визначеного ОСОБА_3 у заповіті від 07.03.2018, колегія суддів не може залишити в силі оскаржуване рішення, оскільки апеляційним судом встановлені порушення норм процесуального права, допущені судом першої інстанції, а також неправильне застосування норм матеріального права, що має наслідком скасування оскаржуваного рішення в цілому та ухвалення нового рішення про відмову в задоволенні позову, що одночасно свідчить про підставність доводів апеляційної скарги.

Не впливає на зазначені висновки і факт визнання відповідачем Семенівською сільською радою заявлених позовних вимог, оскільки таке у даному випадку суперечить закону і порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, тому суд повинен був вчинити відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України.

Зокрема, вирішення спору за відсутності усіх належних відповідачів є порушенням норм процесуального права, яке є обов`язковою підставою для скасування оскаржуваного рішення та ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову.

Наведене не позбавляє позивачку ОСОБА_4 за відповідних підстав та з врахуванням встановлених обставин, звернутися за захистом свого права, в тому числі у судовому порядку.

Згідно із п 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи (п. 1 ч. 1 ст. 376 ЦПК України).

Відповідно до ст. 141 ЦПК України колегія суддів проводить розподіл судових витрат.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - задовольнити.

Рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 16 січня 2021 року - скасувати.

Ухвалити у справі нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_4 до Семенівської сільської ради Пустмитівського району Львівської області про визнання права власності на майно в порядку спадкування відмовити.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 судовий збір в розмірі 3457 (три тисячі чотириста п`ятдесят сім) гривень 80 копійок сплачений за подання апеляційної скарги.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття, може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 16 грудня 2021 року.

Головуючий: А.В. Ніткевич

Судді: С.М. Бойко

С.М. Копняк