1Справа № 335/6934/21 2/335/2443/2021
ЗАОЧНЕ РІШЕННЯ
17 грудня 2021 року м.Запоріжжя
Орджонікідзевський районний суд міста Запоріжжя у складі головуючого судді Алєксєєнка А.Б., за участю секретаря судового засідання Капто Д.А., розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Департамент реєстраційних послуг Запорізької міської ради в особі Управління державної реєстрації фізичних осіб, про усунення перешкод у здійсненні права власності, -
ОСОБА_1 , в особі представника адвоката Кузьмінова Д.В., звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа: Департамент реєстраційних послуг Запорізької міської ради в особі Управління державної реєстрації фізичних осіб, про усунення перешкод у здійсненні права власності.
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 30.06.2021 між позивачем, як покупцем, та ОСОБА_3 , як продавцем, було укладено договір купівлі-продажу квартири, за яким продавець передала у власність покупцю, а покупець прийняла у власність квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
Зазначений договір купівлі-продажу було посвідчено приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Вовк І.І. і в цей же день зареєстровано право власності у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, що підтверджується інформаційною довідкою №263801923 від 30.06.2021 року.
Таким чином позивач є власником квартири за адресою: АДРЕСА_1 .
На сьогоднішній день позивач позбавлена можливості вільно користуватися придбаною квартирою через те, що у зазначеній квартирі досі зареєстрований відповідач (син колишнього власника), який не здійснив зняття та перереєстрацію місця свого проживання, у зв`язку з чим, позивач вимушена захищати свої права в судовому порядку.
З урахуванням зазначеного позивач просить суд усунути перешкоди ОСОБА_1 у користуванні квартирою АДРЕСА_2 , шляхом визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_2 .
Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м.Запоріжжя від 08 липня 2021 року відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено проводити в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін, призначено судове засідання та сторонам надано строк для подання заяв по суті справи.
У судове засідання позивач та його представник не з`явилися, разом з тим представник позивача подав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності та відсутності позивача.
Відповідач у судове засідання повторно не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлявся у встановленому законом порядку, причини неявки суду не повідомив, заяв про відкладення розгляду справи або про розгляд справи у його відсутність та відзиву на позов не надав.
Третя особа належним чином повідомлена про дату, час і місце розгляду справи у судове засідання не з`явилася, причини неявки суду не повідомила, заяв про відкладення розгляду справи не надала.
Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі, якщо відповідно до положень Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального засобу не здійснюється.
Відповідно до ч.4 ст.223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення).
У зв`язку з чим, на підставі ст.247, 280, 281 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності сторін на підставі наявних у справі доказів, без фіксації судового процесу, в порядку заочного розгляду.
Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини справи, суд приходить до наступних висновків.
Приписами ст.15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Частиною 1 статті 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним.
За статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.
Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом (ч.7 ст. 319 ЦК України).
Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд.
Частиною першою статті 156 ЖК передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.
Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.
Отже власник майна, здійснює право своєю волею, а тому може вчиняти щодо майна будь-які дії. Власник вправі розпоряджатися належним йому майном в абсолютний спосіб, за своєю волею, яка обмежується тільки законом, оскільки суб`єктивне право власності є абсолютним.
Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про визнання особи такою, що втратила право користування житлом, яке належить йому на праві власності.
Судом встановлено, що 30.06.2021 між ОСОБА_1 , як покупцем, та ОСОБА_3 , як продавцем, було укладено договір купівлі-продажу квартири за адресою: АДРЕСА_1 , який було посвідчено приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Вовк І.І. і зареєстровано в реєстрі № 4593, що підтверджується копією Договору.
Відповідно до п.1 Договору продавець передав у власність покупцю, а покупець прийняв у власність належну продавцю квартиру АДРЕСА_2 .
Право власності у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за ОСОБА_1 було зареєстровано 30.06.2021, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №263801923 від 30.06.2021 року.
Тобто, 30.06.2021 позивач ОСОБА_1 набула право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 .
Тобто, відповідач у спірній квартирі був зареєстрований попереднім власником житла, тобто ще до того, як ОСОБА_1 набула право власності на вказану квартиру.
За положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Відповідно до роз`яснень, викладених у п.п.34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, попередніми членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (пункт 3 частини першої статті 346 ЦК) із зняттям останнього з реєстрації.
Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства.
З аналізу даних норм права, враховуючи, що реєстрація відповідача в квартирі обмежує позивача у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, останній як власник квартири має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши вимогу про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням.
Відповідно до ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» рішення суду про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, є підставою для зняття особи з реєстраційного обліку.
Враховуючи, що відповідач втрачає право користування жилим приміщенням внаслідок припинення права власності попереднього власника, самостійного права на житло при новому власникові з підстав, передбачених законом, не набув, він не є членом сім`ї власника житла (згідно ст.156 ЖК України), договір найму з власником не укладала (ст.158 ЖК України), власник житла не надає згоду на його проживання в квартирі (ст.383 ЦК України, ст.161 ЖК України), не надавав також згоду на його вселення як члена сім`ї, відповідач підлягає визнанню таким, що втратив право користування жилим приміщенням.
На підставі викладеного суд дійшов висновку, що позов є обґрунтований і підлягає задоволенню.
Керуючись ст. ст. 4, 12, 76-81, 247, 258-259, 263-265, 280-284, 354 ЦПК України, суд,-
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Департамент реєстраційних послуг Запорізької міської ради в особі Управління державної реєстрації фізичних осіб, про усунення перешкод у здійсненні права власності задовольнити.
Визнати ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) таким, що втратив право користування квартирою за адресою: АДРЕСА_1 .
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Позивач має право оскаржити заочне рішення до Запорізького апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Повний текст рішення складено 17 грудня 2021 року.
Суддя: А.Б. Алєксєєнко