Справа № 473/4414/18
РІШЕННЯ

іменем України

"07" грудня 2021 р. Вознесенський міськрайонний суд Миколаївської області в складі: головуючого - судді Старжинської О.Є., при секретарі судового засідання - Ніколаєнко Г.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в м. Вознесенську за правилами загального позовного провадження позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , приватний нотаріус Вознесенського міського нотаріального округу Миколаївської області Кучерова Ганна Анатоліївна про визнання недійсним договору купівлі-продажу Ѕ частки нежитлового приміщення та переведення прав та обов`язків покупця

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2018 року позивач ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання недійсним договору купівлі-продажу Ѕ частки нежитлового приміщення площею 128,4 кв.м по АДРЕСА_1 , укладеного 09.10.2018 року між ОСОБА_5 , ОСОБА_3 та ОСОБА_2 та переведення прав та обов`язків покупця.

В обґрунтування своїх вимог позивач зазначав, що 01 липня 2012 року між ним та ОСОБА_6 було укладено у письмовій формі договір оренди нежитлового приміщення площею 68 кв. м, що розташоване по АДРЕСА_1 строком на 35 місяців.

Після смерті ОСОБА_6 його дружина ОСОБА_3 отримала свідоцтво про право на спадщину за законом на Ѕ частку цього нежитлового приміщення площею 128,4 кв. м. Таким чином, до останньої перейшли всі права та обов`язки спадкодавця, в тому числі і щодо спірного договору оренди.

Посилаючись на те, що пунктом 2.4. Договору оренди встановлено, що орендар має переважне право купівлі - продажу приміщення після виготовлення орендодавцем необхідних документів, недотримання вимоги ч.2 ст. 777 ЦК України, позивач просив позов задовольнити.

Ухвалою Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 14 листопада 2018 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження по справі в порядку загального позовного провадження (а.с. 40, том 1) та наступною ухвалою від 29 листопада 2018 року (а.с 78, том 1) задоволено заяву позивача ОСОБА_1 про забезпечення позову та накладено арешт на нежитлове приміщення по АДРЕСА_1 до розгляду справи по суті та вступу в законну силу рішення суду.

03 грудня 2018 року ОСОБА_2 звернулася до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 ,. третя особа без самостійних вимог щодо предмету спору ОСОБА_3 про визнання орендаря таким, що втратив переважне право на придбання орендованого майна (175-178, т.1).

04 грудня 2018 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом, який було змінено шляхом надання 19 січня 2019 року нової редакції, до ОСОБА_1 про визнання договору оренди нежитлового приміщення нікчемним (а.с. 199-202, 234-236, том 1).

Вказані зустрічні позови ухвалою суду від 08 лютого 2019 року (а.с. 3, том 2) прийняті до провадження та об`єднанні в одне провадження з первісним позовом ОСОБА_1 .

Ухвалою суду від 08 лютого 2019 року (а.с. 6, том 2) до участі в справі в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору залучено ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,приватного нотаріуса Вознесенського міського нотаріального округу Миколаївської області - Кучерову Г.А.

Ухвалою суду від 06 лютого 2019 року (а.с. 249, том 1) задоволено заяву позивача ОСОБА_1 про забезпечення позову по цивільній справі № 473/4414/18 та заборонено іншим особам вчиняти будь-які дії стосовно нежитлового приміщення по АДРЕСА_1 площею 68 кв. м., яке перебуває в користуванні ОСОБА_1 на підставі договору оренди нежитлового приміщення від 01 липня 2012 року, а саме проведення будь-якого ремонту, вивіз матеріальних цінностей до розгляду справи по суті та вступу в законну силу рішення суду.

21 лютого 2019 року ОСОБА_5 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 про визнання договору оренди нежитлового приміщення недійсним (а.с. 49-53, том 2), який ухвалою Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 25 лютого 2019 року (а.с. 61, том 2) був повернутий позивачу.

Ухвалою суду від 07 квітня 2020 року (а.с. 160-161, том 3) заяву ОСОБА_3 про заміну одного заходу забезпечення позову іншим задоволено частково та допущено заміну заходу забезпечення позову визначеного ухвалою Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області 29 листопада 2018 року, а саме з накладення арешту на нежитлове приміщення по АДРЕСА_1 на заборону ОСОБА_2 здійснювати дії по відчуженню нежитлового приміщення по АДРЕСА_1 до розгляду справи по суті та вступу в законну силу рішення суду.

Ухвалою суду від 17 серпня 2020 року (а.с. 253, том 3) зустрічну позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа без самостійних вимог щодо предмету спору ОСОБА_3 про визнання орендаря таким, що втратив переважне право на придбання орендованого майна та ухвалою цього ж суду від 15 жовтня 2020 року (а.с 25, том 4) позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання договору оренди нежитлового приміщення нікчемним залишено без розгляду на підставі п.5 ч.1 ст.257 ЦПК України.

В судовому засіданні позивач та представник позивача підтримали позовні вимоги.

Представник відповідача ОСОБА_2 - адвокат Вуїв О.В. позов не визнала зазначаючи, що відсутні належні та допустимі докази на підтвердження того факту, що орендоване позивачем приміщення є складовою частиною нежитлового приміщення по АДРЕСА_1 , окремим об`єктом з окремим комунікаційним забезпеченням, окремою річчю. Крім того, представник відповідача зауважує, що відповідачка купила нежитлове приміщення загальною площею 128,4 кв. м., а позивач просить перевести права і обов`язки покупця за договором купівлі-продажу на частину цього приміщення площею 68 кв. м, (площа, яку позивач орендував), проте на сьогодні таке приміщення відсутнє, що підтверджується технічним паспортом, виготовленим станом на 29 квітня 2016 року (а.с. 184-187, том 1).

Інші учасники справи у судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, що не перешкоджає розгляду справи за їх відсутності.

Вислухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, суд прийшов до наступного.

Як вбачається з матеріалів справи 01 липня 2012 року між ОСОБА_6 та приватним підприємцем ОСОБА_1 укладено договір оренди нежитлового приміщення площею 68 кв. м., що розташоване по АДРЕСА_1 умовами пункту 1.1 якого орендодавець передав, а орендар прийняв у строкове платне користування нежитлове приміщення строком на 35 місяців (т.1 а.с.9-11).

Пунктом 2.4. Договору встановлено, що орендар має переважне право купівлі - продажу приміщення після виготовлення орендодавцем необхідних документів.

Орендна плата за об`єкт складає 2040 грн на місяць (пункт 3.1 договору оренди).

Згідно з пунктом 2.3 договору оренди термін його дії складає 35 місяців. Якщо в місячний термін до закінчення строку договору жодна сторона не звернулась одна до одної про його розірвання, він автоматично продовжується на той же термін (пункт 7.5 договору оренди).

Пунктом 7.3 договору оренди визначено, що договір може бути розірваний тільки при згоді двох сторін.

ОСОБА_6 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Після смерті ОСОБА_6 свідоцтво про право на спадщину за законом на1/2 частки у праві власності на нежитлове приміщення по в АДРЕСА_1 01 жовтня 2018 року отримала його дружина ОСОБА_3 ( т.1 а.с.16).

Крім того, цей договір оренди не містить застереження щодо його припинення в разі відчуження орендодавцем об`єкта оренди, зміни власника ( п.7.6 ), у зв`язку із чим до ОСОБА_3 як нового власника перейшли права та обов`язки орендодавця за цим договором.

Відповідач ОСОБА_2 відповідно до договору купівлі-продажу від 09 жовтня 2018 року, посвідченого приватним нотаріусом Вознесенського міського нотаріального округу Кучеровою Г.А., придбала нежитлове приміщеннязагальною площею 128, 4 кв. м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ( т.1 а.с.14-15).Право власності за нею було зареєстровано 09.10.2018року в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Продавцями даного майна виступали ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , яким належало по 1/2 частці в праві власності на вказане приміщення.

На час укладення договору одним з приміщень на підставі договору оренди користувався позивач ОСОБА_1 .

Договір оренди від 01 січня 2013 року пролонгований та наразі є чинним, оскільки доказів його розірвання, припинення чи визнання недійсним в судовому порядку не надано.

12 серпня 2020 року приватним нотаріусом Вознесенського міського нотаріального округу Миколаївської області Кучеровою Г.А., було посвідчено договір про розірвання договору купівлі-продажу нежитлового приміщення, укладеного 09 жовтня 2018 року між ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 ( т.4 а.с.17-18).

Звертаючись до суду з позовом в цій справі, позивач зазначав про порушення його переважного права на купівлю частини орендованого нежитлового приміщення. Правовою підставою позову він вказував частину другу статті 777 Цивільного кодексу України, згідно з якою наймач, який належно виконує свої обов`язки за договором найму, у разі продажу речі, переданої у найм, має переважне право перед іншими особами на її придбання.

Позовні вимоги позивача стосуються лише договору купівлі-продажу нежилого приміщення, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , який був укладений між продавцями ОСОБА_3 , ОСОБА_5 та покупцем ОСОБА_2 , 09 жовтня 2018 року за р.№ 1102. Саме укладенням вказаного договору відповідачами, на думку позивача, були порушені його права , як орендаря, який користувався вказаним приміщенням та мав переважне право на його купівлю.

Факт розірвання договору купівлі-продажу, який оспорює позивач не свідчить, на його думку, що правовідносини, які порушували його права не припинилися і після розірвання договору купівлі-продажу між сторонами існує юридичний спір щодо прав на це нерухоме майно та невизначеність прав та обов`язків сторін по цій справі.

Згідно ч. 1ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненнями особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Правом розпоряджатися предметом спору наділено лише позивач (ч.2,3ст. 49 ЦПК України).

Проте, як убачається з матеріалів справи, позивач не заявляв клопотання про відмову від позову чи закриття провадження з підстав відсутності предмета спору.

Більш того, із системного аналізу норм чинного законодавства вбачається, що у справах про визнання правочинів (договорів) недійсними предметом спору є саме дійсність (чи недійсність) договору - тобто відповідність його умов вимогам чинного на момент укладення цього договору законодавства. Наслідком такої невідповідності є прийняття судом рішення при визнання договору недійсним, тобто про його анулювання як юридичного факту, який мав наслідком виникнення зобов`язання.

У випадку припинення договору з підстав не пов`язаних з його недійсністю (наприклад належним виконанням чи розірванням за згодою сторін) припиняються зобов`язання за даним договором.

Так, ч.2 ст. 653 ЦК України встановлено, що у разі розірвання договору зобов`язання сторін припиняються. Але це не має наслідком припинення чи будь-яке інше розв`язання спору в частині відповідності умов договору як юридичного факту вимогам законодавства на момент його укладення, за вирішенням якого звертається позивач у даній справі.

Окрім того, за приписом ч.1 ст. 216 ЦК України, відповідно до якого недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. Тобто, угода сторін недійсного договору про його розірвання в силу наведених положень сама є недійсною, а відтак вона не може породжувати правових наслідків, зокрема обумовлювати собою припинення договірних відносин контрагентів.

Вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

За таких обставин, оскільки предметом спору у справі є недійсність договору і такий договір визнається недійсним з моменту вчинення, укладення сторонами договору про припинення( розірвання) такого договору та повернення майна не може розцінюватися як підстава для припинення провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмета спору. Розірвання сторонами договору, виконаного повністю або частково, не позбавляє сторони права на звернення до суду з позовом про визнання такого договору недійсним. Так само не перешкоджає поданню відповідного позову закінчення строку (терміну) дії оспорюваного правочину до моменту подання позову.

Щодо обраного позивачем способу захисту права на придбання орендованого майна, то суд зазначає таке.

Згідно частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Крім того, Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18), від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18).

Згідно статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду.

Таке розуміння визнання правочину недійсним як способу захисту є усталеним у судовій практиці.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 27 січня 2020 року в справі № 761/26815/17 (провадження № 61-16353сво18) зроблено висновок, що"недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу як приватно - правова категорія, покликана не допускати або присікти порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим".

У цій справі позивач, прагнучи захистити своє переважне право, звернувся до суду з двома вимогами: про переведення прав та обов`язків покупця та про визнання правочину купівлі-продажу частково недійсним. Таким позовним вимогами відповідають два різні способи захисту: зміна правовідношення (пункт 6 частини другої статті 16 Цивільного кодексу України) та визнання правочину недійсним (пункт 2 частини другої статті 16 цього Кодексу).

При цьому позивач, пред`являючи другу позовну вимогу, не захищає переважне право придбання предмету оренди, яке в нього вже виникло з відповідної підстави.

Велика Палата Верховного Суду у постанові 23 червня 2020 року у справі № 909/337/19 зазначає, що вимога про визнання недійсним договору купівлі-продажу речі сама по собі не може вважатися ефективним способом захисту порушеного переважного права наймача (орендаря) на придбання такої речі. Адже в результаті задоволення такої вимоги право такої особи захищене не буде, що змусить наймача (орендаря) звертатися до власника з пропозицією відчуження речі на тих самих умовах, що були передбачені договором купівлі-продажу, який визнаний недійсним, а в разі незгоди власника - до суду із новим позовом.(п.53).

Отже, позовні вимоги про визнання частково недійсним договору купівлі - продажу нерухомого майна задоволенню не підлягають.

Відповідно до статті 759 Цивільного кодексу України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Згідно зі статтею 773 Цивільного кодексу України наймач зобов`язаний користуватися річчю відповідно до її призначення та умов договору.

Положеннями частини другої статті 777 Цивільного кодексу України закріплено, що наймач, який належно виконує свої обов`язки за договором найму, у разі продажу речі, переданої у найм, має переважне право перед іншими особами на її придбання.

Отже, вказані норми права надають відповідному суб`єкту (наймачу, орендарю) переважне право купити (придбати) річ, якою він користується на законних підставах - за договором найму (оренди), за умови належного виконання таким суб`єктом своїх обов`язків у тому разі, якщо така річ буде пропонуватися до продажу в період законного користування.

При цьому норми Цивільного кодексу України, передбачивши переважне право наймача (орендаря) на придбання використовуваного ним майна у випадку його відчуження, безпосередньо не вказують на спосіб захисту такого права у випадку його порушення.

Відповідно до частини першої статті 8 Цивільного кодексу України, якщо цивільні відносини не врегульовані цим Кодексом, іншими актами цивільного законодавства або договором, вони регулюються тими правовими нормами цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, що регулюють подібні за змістом цивільні відносини (аналогія закону).

Можливість застосування аналогії закону передбачена в частині дев`ятій статті 10 ЦПК України, яка допускає в разі якщо спірні відносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні відносини (аналогія закону), а за відсутності такого - виходить із загальних засад законодавства (аналогія права).

Застосування закону за аналогією закону допускається, якщо: відносини, щодо яких виник спір, за своїм характером потребують цивільно-правового регулювання; ці відносини не регулюються будь-якими конкретними нормами права; вирішити спір, що виник, неможливо, ґрунтуючись на засадах і змісті законодавства; є закон, який регулює подібні відносини і який може бути застосований за аналогією закону.

Частиною першою статті 362 Цивільного кодексу України встановлено, що у разі продажу частки у праві спільної часткової власності співвласник має переважне право перед іншими особами на її купівлю за ціною, оголошеною для продажу, та на інших рівних умовах, крім випадку продажу з публічних торгів.

Відповідно до частини четвертої статті 362 Цивільного кодексу України у разі продажу частки у праві спільної часткової власності з порушенням переважного права купівлі співвласник може пред`явити до суду позов про переведення на нього прав та обов`язків покупця. Одночасно позивач зобов`язаний внести на депозитний рахунок суду грошову суму, яку за договором повинен сплатити покупець. До таких вимог застосовується позовна давність в один рік.

Суд зазначає, що позов про переведення прав та обов`язків, що відповідає такому способу захисту прав та інтересів, як зміна правовідношення (пункт 6 частини другої статті 16 Цивільного кодексу України) застосовується для захисту переважних прав третіх осіб щодо прав на майно, яким так чи інакше розпоряджається власник (частина четверта статті 362, абзац третій частини першої статті 822 Цивільного кодексу України, частина п`ята статті 7 Закону України «Про акціонерні товариства», частина п`ята статті 20 Закону України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю» тощо). Такий позов найкраще відповідає змісту порушеного переважного права, способу (характеру) його порушення, наслідкам, які спричинило порушення, а також найпростішим шляхом забезпечує відновлення та реалізацію відповідного переважного права.

Таким чином, якщо власником предмета найму (оренди) порушено передбачене частиною другою статті 777 Цивільного кодексу України переважне право наймача (орендаря) на придбання переданої у найм (оренду) речі, належним способом захисту відповідного переважного права наймача (орендаря) буде позов про переведення на останнього прав та обов`язків покупця відповідної речі.

Отже, до спірних правовідносин щодо захисту передбаченого частиною другою статті 777 Цивільного кодексу України переважного права наймача (орендаря) на придбання предмета найму (оренди) за аналогією закону підлягають застосуванню положення частини четвертої статті 362 цього Кодексу, яка регулює подібні правовідносини, а саме визначає порядок захисту переважного права співвласника майна на придбання частки іншого співвласника при її відчуженні останнім.

Звідси для захисту переважного права наймача (орендаря), який належним чином виконує свої обов`язки відповідно до умов договору та закону, у разі продажу речі, переданої у найм (оренду), належним способом захисту є переведення на наймача (орендаря) прав та обов`язків покупця відповідної речі.

Разом з тим при розгляді цієї справи суд встановив, що 09 жовтня 2018 року ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , яким належало по 1/2 частці в праві власності на нежитлове приміщеннязагальною площею 128, 4 кв. м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 відповідно до договору купівлі-продажу посвідченого приватним нотаріусом Вознесенського міського нотаріального округу Кучеровою Г.А., продали відповідачу ОСОБА_2 вказане нежитлове приміщення.

Судом також установлено, що на підставі договору оренди нежитлового приміщення площею 68 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 від 01 липня 2012 року ОСОБА_1 є його орендарем. Суд звертає увагу на те, що зазначений договір оренди відомостей щодо конфігурації орендованого приміщення та його технічних характеристик не містить, лише вказує його площу - 68кв.м.

При цьому, позивач, звертаючись із цим позовом до суду, просив перевести на нього права і обов`язків покупця за договором купівлі-продажу від 09 жовтня 2018 року щодо продажу частини нежитлового приміщення площею 68 кв. м.

За змістом частини другої статті 777 Цивільного кодексу України переважне право наймача на придбання предмета найму (оренди) існує щодо тієї ж самої речі, яка передана йому в найм (оренду). Тобто предмет найму (оренди), що використовується особою на підставі відповідного договору найму (оренди), та предмет, який планується до продажу власником речі, мають бути ідентичними.

Згідно зі статтею 177 Цивільного кодексу України об`єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші та цінні папери, інше майно, майнові права, результати робіт, послуги, результати інтелектуальної, творчої діяльності, інформація, а також інші матеріальні і нематеріальні блага.

Статтею 179 Цивільного кодексу України визначено, що річчю є предмет матеріального світу, щодо якого можуть виникати цивільні права та обов`язки.

Відповідно до частини першої статті 181 Цивільного кодексу України до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення.

Згідно із частиною другою статті 181 Цивільного кодексу України рухомими речами є речі, які можна вільно переміщувати у просторі.

Звідси предмет договору оренди, укладеного 01 липня 2012 року між ОСОБА_6 та приватним підприємцем ОСОБА_1 - нежитлове приміщення площею 68 кв. м., що розташоване по АДРЕСА_1 , та предмет договору купівлі-продажу, укладеного 09 жовтня 2018 року ОСОБА_3 , ОСОБА_5 (продавці), ОСОБА_2 (покупець) - нежитлове приміщеннязагальною площею 128, 4 кв. м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 не є ідентичними.

За таких обставин правові підстави для задоволення позовних вимог про переведення на позивачку прав та обов`язків покупця за договором купівлі-продажу від 09 жовтня 2018 року відсутні.

Представником відповідача ОСОБА_2 - адвокатом Вуїв О.В. - надані докази понесення відповідачем в майбутньому судових витрат на правову допомогу в сумі 30000 грн., згідно Договору про надання правової допомоги від 21.11.2018 року,додаткової угоди від 21.11.2018року з зазначенням обсягу наданих послуг.

У відповідності до ч. 2 ст. 141 ЦПК України, у разі відмови у задоволенні позову, судові витрати пов`язані з розглядом справи покладаються на позивача.

Частиною 3 ст. 133 ЦПК України передбачено, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Витрати на правничу допомогу складаються з гонорару адвоката за представництво в суді; іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо,які визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою (частина 2 статті 137 ЦПК).

Розмір витрат на правничу допомогу є фіксованим і складає 30000грн. На підтвердження фактичних витрат на правничу допомогу представником відповідача надані: копія договору про надання правничої допомоги від 21.11.2018 року, додаткова угода від 21.11.2018року та опис наданих послуг.

Розмір винагороди за надання правової допомоги визначений у Договорі у вигляді фіксованої суми, не змінюється в залежності від обсягу послуг та витраченого адвокатом часу.

Матеріалами справи підтверджується факт отримання відповідачем ОСОБА_2 послуг адвоката та понесення нею витрат в майбутньому, а саме представником відповідача складені та підписані документи зазначені в описі наданих послуг, окремо слід зазначити про участь представника відповідача ОСОБА_7 в судових засіданнях суду першої інстанції 30 годин, суду апеляційної інстанції 4 години, обсяг цивільної справи складає 5 томів, порушення провадження по справі розпочалося в листопаді 2018 року і завершилось винесенням рішення 07.12.2021 року (три роки).

Суд також враховує положення частини 6 статті 137 ЦПК України за якими обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Позивач та його представник в судовому засідання таке клопотання не заявляли.

Суд з огляду на умови договору про надання правової допомоги, враховуючи складання і підписання адвокатом всіх процесуальних документів від імені і в інтересах позивача, дійшов висновку, що в даній конкретній справі витрати на правову допомогу в сумі 30000 грн є реальними, підтвердженими матеріалами справи, які частково оплачені в сумі 9400 грн. Суд звертає увагу на зміст ч.3 ст. 137 ЦПК України, яка запроваджена "для визначення розміру витрат", в той час як в межах цієї справи розмір гонорару адвоката встановлений сторонами договору у фіксованому розмірі, не залежить від обсягу послуг та часу витраченого представником відповідача ОСОБА_7 , а отже є визначеним.

Зважаючи на наведене, суд дійшов висновку про наявність підстав для повного відшкодування відповідачу витрат на професійну правничу допомогу, які сторона оплатила частково і має оплатити в майбутньому, з урахуванням принципів справедливості, обґрунтованості, співмірності та пропорційності, у розмірі 30000 грн.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 258-259, 263-265, 268 ЦПК України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , приватний нотаріус Вознесенського міського нотаріального округу Миколаївської області Кучерова Ганна Анатоліївна про визнання недійсним договору купівлі-продажу Ѕ частки нежитлового приміщення та переведення прав та обов`язків покупця відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 , ідент. номер НОМЕР_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати у вигляді оплати правової (правничої) допомоги в сумі 30000 (тридцять тисяч) грн.

Рішення може бути оскаржене в Миколаївський апеляційний суд шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів

Рішення суду виготовлено в повному обсязі 17.12.2021року.

Суддя: О.Є. Старжинська