ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(ЗАОЧНЕ)

"25" березня 2021 р. Дарницький районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді КАЛІУШКА Ф.А.

при секретарі ПОСТАНОГОВІЙ І.О.

за участю сторін

позивач не з`явився;

відповідач не з`явилась;

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Дарницького районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_2 (далі по тексту - відповідач, ОСОБА_2 ) про стягнення боргу за договором позики.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що позивачем 28.02.2018 року укладено з відповідачем договір позики в простій письмовій формі, за яким відповідач передала позивачу грошові кошти в сумі 432 564,00 грн., що еквівалентно 13 200,00 євро на дату видачі.

Крім цього, 14.03.2018 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бондар Т.М. посвідчено заяву Позичальника, реєстровий номер 835, якою останній додатково підтверджує отримання від Позикодавця зазначених грошових коштів відповідно до умов Договору.

За умовами договору позики позичальник зобов`язувалась повернути позикодавцю до 31.12.2018 року суму позики, однак у визначені в договорі строки позику не повернула.

Оскільки в грошовому зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, до цих правовідносин підлягає застосуванню ч. 2 ст. 533 Цивільного кодексу України (далі по тексту - ЦК України), за змістом якої якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншими нормативно-правовими актами.

Станом на момент звернення з позовом до суду - 11.12.2019 року, офіційний курс гривні до євро встановлений у розмірі 2624,053 грн. за 100 євро.

Тому, заборгованість відповідача перед позивачем по договору позики станом на 11.12.2019 року становить 346 368,00 грн., що еквівалентно 13 200,00 євро.

Крім того, у зв`язку із простроченням грошового зобов`язання, позивач, посилаючись на ч. 2 ст. 625 ЦК України, просить стягнути на свою користь із відповідача за період прострочення з 01.01.2019 року по 10.12.2019 року інфляційні втрати в розмірі 17 283,76 грн., 3% річних в розмірі 9 793,20 грн. та 0,1% пені в розмірі 119 150,60 грн.

З огляду на вищевикладене, позивача просить суд стягнути з відповідача заборгованість за договором позики у розмірі 492 596,00 грн., яка складається з суми позики 432 564,00 грн., інфляційних втрат в розмірі 17 283,76 грн., 3% річних в розмірі 9 793,20 грн., 0,1% пені в розмірі 119 150,60 грн., а також судовий збір у розмірі 4 925,98 грн.

Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 13 січня 2020 року в даній цивільній справі відкрито провадження та призначено справу в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін.

Відповідач не надала суду відзиву на позовну заяву, в призначені судом судові засідання 02.04.2020 року, 17.09.2020 року та 25.03.2021 року не з`явилася, заяв та клопотань суду не надала, про причини неявки не повідомила, повідомлення суду повернулися за закінченням терміну зберігання.

Відповідно до приписів ст. 223 Цивільного процесуального кодексу України (далі по тексту - ЦПК України ) неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті.

Представником позивача подано до суду заяву про розгляд справи за його відсутності та відсутності позивача, просив позовні вимоги задовольнити, проти заочного розгляду справи не заперечував.

Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має права на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Статтею 16 ЦК України визначено способи порушених, невизнаних або оспорюваних прав свобод чи інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно із ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється у порядку іншого судочинства.

Судом встановлено, що 28 грудня 2018 року між ОСОБА_1 (далі позикодавець) та ОСОБА_2 (позичальник) в простій письмовій формі був укладений договір позики, згідно умов якого позивач передав у власність відповідача грошові кошти, а відповідач прийняла та зобов`язалась повернути позичальнику таку ж суму грошових коштів (суму позики) без нарахування відсотків.

Відповідно до п. 1 договору Позикодавець передав у власність, а Позичальник прийняв 432 564 (чотириста тридцять дві тисячі п`ятсот шістдесят чотири) гривні 00 копійок, що еквівалентно 13 200 (тринадцять тисяч двісті) євро на дату видачі із зобов`язанням повернути таку ж саму суму до 31 грудня 2018 (тридцять першого грудня дві тисячі вісімнадцятого) року, включно.

Свої зобов`язання за даним договором з приводу передачі відповідачу грошових коштів, позивач виконав повністю, що і підтверджується п. 5 цього договору, за яким сторони підтвердили, що сума позики прийнята готівкою в повному обсязі від Позикодавця Позичальником до підписання цього договору. Факт отримання грошей в повній сумі позики Сторони підтверджують підписанням цього договору.

Додатково даний факт підтверджено посвідченою 14.03.2018 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бондар Т.М. заявою Позичальника, реєстровий номер 835, якою відповідач додатково підтверджує отримання від Позикодавця зазначених грошових коштів відповідно до умов Договору.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, одностороннім, строковим або безстроковим.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.

Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України у постановах: від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14 та від 24 лютого 2016 року у справі № 6-50цс16.

Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Судом встановлено, що визначена у п. 1 договору сума позики була передана відповідачу.

Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня.

При цьому Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав.

Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Тобто відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України.

Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (далі Декрет № 15-93), Законом України від 23 вересня 1994 року № 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті».

Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику.

Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству.

Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України.

Такий правовий висновок зробив Верховний Суд у своїй постанові від 16 січня 2019 року у справі № 14-446цс18.

Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок (частина третя статті 1049 ЦК України).

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Судом встановлено, що позивачем було передано відповідачу за договором позики 432 564,00 грн., що було еквівалентно 13 200,00 євро на дату укладення договору позики.

Наявний в матеріалах справи договір позики є дійсним і не оспорювався в судовому порядку.

На день подання позову - 11 грудня 2019 року, офіційний курс гривні до євро був встановлений у розмірі 2 624,053 грн. за 100 євро.

У частині другій статті 533 ЦК України передбачено, що якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Тлумачення частини другої статті 524 та частини другої статті 533 ЦК України дозволяє зробити висновок, що сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті, при цьому законодавець не пов`язує визначення грошового еквівалента з конкретним видом іноземної валюти.

Традиційним є розмежування валюти боргу та валюти платежу як елементів грошового зобов`язання. Валюта боргу - це грошові одиниці, в яких обчислена сума зобов`язання (що дозволяє визначити його ціннісне значення). У свою чергу, під валютою платежу розуміються грошові знаки, які є засобом погашення грошового зобов`язання і в яких повинне здійснюватися його фактичне виконання. Якщо екстраполювати розуміння валюти боргу крізь призму ціни договору, то потрібно зробити висновок, що валюта боргу визначатиметься при укладенні договору за допомогою встановлення ціни в договорі.

За своєю сутністю ціна договору - це збірне поняття, що може стосуватися як вартості певної речі, так і права (права найму, виключного права на використання торговельної марки, права на частку в статутному капіталі, права вимоги тощо). Ціна відображає мінову вартість певного об`єкта, за способом вираження вона може бути грошовою та/або натуральною. Грошове вираження ціни відбувається, відповідно, в національній або іноземній валюті. За такого тлумачення поняття ціни договору буде ширшим і охоплюватиме валюту боргу, тобто ті грошові одиниці, в яких сторони оцінили мінову вартість певного об`єкта.

Таким чином, ЦК України надає сторонам договору можливість встановити «валютне застереження» у вигляді грошового еквівалента в іноземній валюті при укладенні договору. При цьому грошовий еквівалент в іноземній валюті буде виступати складовим елементом ціни в договорі.

За загальним правилом при наявності «валютного застереження», тобто визначення грошового еквіваленту в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Інші правила визначення суми платежу можуть встановлюватися, зважаючи на прямий припис в частині другій статті 533 ЦК України, тільки договором, законом чи іншими нормативно-правовими актами.

За таких обстави, оскільки сторони договору позики домовилися про встановлення «валютного застереження», то сума, що підлягала сплаті у гривні, на підставі частини другої статті 533 ЦК України має визначатися за офіційним курсом долару США.

Тому, враховуючи визначену в договорі еквівалентність позики 13 200,00 євро, станом на 11 грудня 2019 року (день звернення до суду з позовом) заборгована сума позики складала 346 368,00грн. (13 200,00 євро х 26,24053).

Згідно із ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до практики Великої Палати Верховного суду, викладеній у постанові від 16.01.2019 року у справі № 464/3790/16-ц, заборони на виконання грошового зобов`язання в іноземній валюті, у якій воно зазначено в договорі, чинне законодавство не містить. Так, у разу отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику.

Виходячи з принципу диспозитивності цивільного судочинства, оскільки розмір боргу підтверджується договором позики та нотаріально посвідченою заявою, визначений розпискою строк для повернення позики закінчився, сторонами не надано суду доказів, які б свідчили про виконання відповідачем своїх зобов`язань за договором позики, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині стягнення суми позики підлягають частковому задоволенню у розмірі 346 375,00 грн., що еквівалентно 13 200,00 євро.

Згідно із ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу та 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір відсотків не встановлений договором або законом.

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

У контексті статей 524, 533-535, 625 ЦК України можна зробити висновок, що грошовим є зобов`язання, яке виражається в грошових одиницях України (грошовому еквіваленті в іноземній валюті чи в іноземній валюті), таке правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана сплатити гроші на користь другої сторони (кредитора), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Оскільки стаття 625 ЦК України розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, то вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань.

Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника. Такі висновки містяться, зокрема, у постанові Верховного Суду України від 06 червня 2012 року №6-49цс12.

Від такої правової позиції не відступила Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 16 січня 2019 року у справі № 14-446цс18.

У частині другій статті 625 ЦК України прямо зазначено, що 3 % річних визначаються від простроченої суми за весь час прострочення.

Судом визначена до стягнення сума основного боргу у розмірі 346 375,00 грн. Кінцевим терміном повернення позики є 31.12.2018 року. Період за який позивач просить стягнути 3% річних становить з 01.01.2019 року по 10.12.2019 року, що складає 344 дні прострочення.

Виходячи з розрахунку відсотків річних наданого позивачем, правильність якого перевірена судом, 3% річних за період з 01.01.2019 року по 10.12.2019 року становить - 9 793,40 грн., що також підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Разом з тим, індексація не підлягає застосуванню у випадках прострочення грошового зобов`язання, визначеного в іноземній або в еквіваленті до іноземної валюти.

Оскільки індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, то зазначена норма ЦК України щодо сплати заборгованості з урахуванням установленого індексу інфляції поширюється лише на випадки прострочення виконання грошового зобов`язання, яке визначене договором у національній валюті - гривні, а не в іноземній або в еквіваленті до іноземної валюти, тому індексація у цьому випадку застосуванню не підлягає.

У випадку порушення грошового зобов`язання, предметом якого є грошові кошти, виражені в гривнях з визначенням еквівалента в іноземній валюті, втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлюються еквівалентом іноземної валюти.

Відповідний правовий висновок міститься в постанові Великої Палати Верховного Суду від 07.07.2020 року у справі № 296/10217/15-ц.

У зв`язку із цим не підлягає задоволенню вимога позивача про стягнення з відповідача інфляційних втрат в розмірі 17 283,76 грн.

Відповідальність відповідача за прострочення виконання зобов`язання також встановлена п. 13 договору, відповідно до якого за прострочення виконання зобов`язань за цим договором Позичальник виплачує пеню в розмірі 0,1 (нуль цілих одна десята) відсотка від простроченої суми за кожен день прострочення.

Виходячи з розрахунку пені наданого позивачем, правильність якого перевірена судом, 0,1 % пені за кожен день прострочення за період з 01.01.2019 року по 10.12.2019 року становить - 119 150,60 грн., що також підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Відповідно до п. 4 ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

За приписами статей ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно зі ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

З огляду на означене, оцінюючи належність, достовірність та допустимість кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку що позовні вимоги про стягнення суми заборгованості за договором позики є обґрунтованими та законними, у зв`язку з чим підлягають задоволенню в повному обсязі, оскільки позивач виконала всі умови договору позики належним чином, а відповідач ухиляється від виконання взятих на себе договором зобов`язань, що є порушенням норм законодавства України та умов вказаного договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

За загальним правилом судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч. 1 ст. 141 ЦПК України).

Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються, у разі задоволення позову - на відповідача (ч. 2 ст. 141 ЦПК України).

Відповідно до абз. 1 ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку із розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Суд приходить до висновку, що пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, підлягає стягненню із відповідача на користь позивача сума судового збору у розмірі 4 753,12 грн.

На підставі викладеного та керуючись ст. 129 Конституції України, стст. 509, 526, 533, 625-627, 629, 1046, 1049 ЦК України, стст. 1-13, 76-83, 141, 209-211, 258-259, 263-265, 268, 354 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики - задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 ( НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 ( НОМЕР_2 ) суму боргу за договором позики у розмірі 346 368,00 грн. що еквівалентно 13 200,00 євро, 3% річних у розмірі 9 793,20 грн., пеню у розмірі 119150,60 грн. а також судовий збір у розмірі 4 753,12 грн.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку.

Апеляційна скарга на заочне рішення суду,у разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення, може бути подана до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

СУДДЯ: КАЛІУШКО Ф.А.