ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 вересня 2021 року м. Херсон

Номер справи: 668/10888/13-ц

Номер провадження: 22-ц/819/1369/21

Херсонський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого (суддя-доповідач) Вейтас І.В.,

суддів: Семиженка Г.В.

Радченка С.В.

секретар Плохотніченко А.В.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1

відповідач ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Херсоні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на заочне рішення Суворовського районного суду м. Херсона від 24 грудня 2013 року, у складі судді Гонтаря Д.О., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розподіл сімейних боргових зобов`язань

ВСТАНОВИВ:

В серпні 2013 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про розподіл сімейних боргових зобов`язань.

Позов обґрунтовано тим, що у період шлюбу, який між ними було розірвано, він з відповідачем по справі ОСОБА_2 придбали житловий будинок з надвірними будівлями за адресою АДРЕСА_1 , за надані від продажу квартири його матір`ю кошти у розмірі 287000 грн, про що він склав особисту розписку з зобов`язанням повернути дані кошти. Після розірвання шлюбу, та у зв`язку із невизнанням його колишньою дружиною боргових зобов`язань, його мати звернулась до суду з позовом про стягнення боргу, при цьому відповідач ОСОБА_2 зверталась з позовом про визнання вказаного договору позики недійсним, в задоволені якого їй було відмолено.

24 січня 2013 року рішенням Суворовського районного суду м. Херсона позов його матері ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , третя особа служба у справах дітей виконавчого комітету Суворовської у м. Херсоні ради про стягнення боргу задоволено частково, ухвалено стягнути з ОСОБА_1 на її користь суму боргу в розмірі 287000 грн та судовий збір в розмірі 2870 грн, в іншій частині позовних вимог відмовлено.

Посилаючись на те, що під час подружнього життя він отримав у борг кошти в розмірі 287 000 грн, які були витрачені на сімейні потреби (придбання та ремонт будинку), з урахуванням зроблених уточнень, просив суд стягнути з ОСОБА_2 на його користь компенсацію за 1/2 частки боргових зобов`язань в розмірі 143 500 грн та понесені ним судові витрати у розмірі 1515 грн.

Заочним рішенням Суворовського районного суду Херсонської області від 24 грудня 2013 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розподіл майна подружжя задоволено; стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 компенсацію 1/2 частики боргових зобов`язань в розмірі 143500 грн; стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 1515 грн.

З апеляційною скаргою на вказане рішення суду першої інстанції звернулась ОСОБА_2 .. Апеляційна скарга обґрунтована тим, що судом не враховано наявні в матеріалах справи докази та обставини встановлені іншими судовими рішеннями, які набули чинності та мають істотне значення для вирішення зазначеного спору, що призвело до невірного вирішення справи. Просить рішення суду скасувати, ухвалити нове судове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.

У відзиві на апеляційну скаргу адвокат Брушко І.І., яка діє від імені ОСОБА_1 , посилаючись на необґрунтованість доводів апеляційної скарги, просить в задоволенні апеляційної скарги відмовити, вважає рішення суду першої інстанції таким, що ухвалено при повному з`ясуванні обставин справи, законним та обґрунтованим. При цьому також вказує на те, що так як грошові кошти, отримані ОСОБА_1 у борг від ОСОБА_3 були використані в інтересах сім`ї, то договір позики від 15.10.2010 року створює обов`язки й для ОСОБА_2 , а тому рішення Суворовського районного суду м. Херсона від 24.12.2013 року є законним і не підлягає скасуванню.

Заслухавши доповідача, пояснення відповідача ОСОБА_2 та представників сторін, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах, визначених ст.367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що судом установлено, що за кошти одержані позивачем за укладеним в період шлюбу договором позики з ОСОБА_3 було придбано житловий будинок, який є спільною сумісною власністю подружжя (право власності зареєстровано на обох сторін по справі), і за таких обставин суд вважав, що договір позики створив обов`язки для ОСОБА_2 , щодо повернення частини боргу.

Причому до такого висновку, з яким не погоджуються колегія суддів, суд першої інстанції дійшов зважаючи лише на пояснення позивача, надані ним в судовому засіданні, які в свою чергу суд поклав в основу рішення та не взяв до уваги, що позивачем не надано жодних належних та допустимих доказів на підтвердження своїх позовних вимог.

Так, за матеріалами справи, шлюб який було укладено між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 25 квітня 2009 року, розірвано рішенням Суворовського районного суду м. Херсона від 06 червня 2012 року. (а.с. 7)

В період шлюбу ОСОБА_2 та ОСОБА_1 18 жовтня 2010 року придбали в рівних частинах житловий будинок з надвірними будівлями за адресом АДРЕСА_1 за 80 900 гривень. (а.с.3)

Як про це зазначено позивачем та встановлено Суворовським районним судом м. Херсона, при розгляді цивільної справи № 2120/8865/12 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету позову, служба у справах дітей виконавчого комітету Суворовської у м. Херсоні ради, про стягнення боргу, ОСОБА_3 (позикодавець) передала у власність ОСОБА_1 (позичальнику) грошові кошти в сумі 264000 грн, що еквівалентно 33000 доларів США, а позичальник зобов`язався повернути позикодавцеві частково не менш ніж по 300 доларів США щомісячно починаючи з 01 січня 2012 року, про що написав власноручно розписку.02.02.2011 року ОСОБА_3 також віддала гроші в сумі 23 000 грн ОСОБА_1 після продажу гаража.

Після уточнення позовних вимог ОСОБА_3 у вказаній справі просила визнати домоволодіння по АДРЕСА_1 особистою приватною власністю ОСОБА_1 ; скасувати право власності ОСОБА_2 на вказане домоволодіння; стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 борг в сумі 287000 гривень; стягнення накласти на домоволодіння по АДРЕСА_1 , що є особистою власністю ОСОБА_1

24 січня 2013 року у зазначеній справі Суворовський районний суд м. Херсона ухвалив рішення, яке набрало законної сили 05 лютого 2013 року, про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 суми боргу 287000 грн та 2870 грн витрат на судові витрати. В іншій частині позову ОСОБА_3 відмовлено.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні частини позовних вимог ОСОБА_3 суд вказав, що при складанні договору позики у вигляді підписаної розписки, ОСОБА_1 вийшов за межі наданих йому повноважень щодо укладення договорів, так як не отримав від своєї дружини ОСОБА_2 згоду на укладення, чим порушив її права як дружини та законні інтереси, шляхом покладення на неї обов`язку, який вона не бажала на себе брати. Суд встановив, що твердження, що ОСОБА_2 давала усну згоду на отримання грошей в позику не відповідає дійсності та не підтверджено жодними належними доказами, та дійшов висновку, що обов`язок повертати грошові кошти за даною розпискою покладати на ОСОБА_2 не має достатніх підстав, оскільки вона не давала своєї згоди. (а.с. 9,10)

Як про це вже зазначалось вище, рішення ухвалене судом у вказаній справі ніким не було оскаржене та набуло законної сили.

Також до матеріалів справи долучена копія рішення Суворовського районного суду м. Херсона від 06 грудня 2012 року, залишеного без змін ухвалою Апеляційного суду Херсонської області від 31 січня 2013 року, ухваленого у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 та ОСОБА_1 про визнання договору позики частково недійсним (справа №2120/12434/12), яким суд відмовив ОСОБА_2 у задоволені позовних вимог, встановивши, що ОСОБА_1 , перебуваючи в шлюбі з ОСОБА_2 згідно договору позики від 15.10.2010 року отримав від ОСОБА_3 у борг грошові кошти в сумі 264 000 грн, що еквівалентно 33 000 доларів й згідно чинного законодавства України вказані грошові кошти були його особистою приватною власністю та згода позивача на укладення договору позики вказаних грошових коштів, як одного з подружжя, на підставі ст. 65 СК України, не потрібна, так як положення ст. 65 СК України щодо порядку розпорядження майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, регулюють відносини, які стосуються саме розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності подружжя, і не стосуються права одного із подружжя на отримання позики, оскільки договір позики є правочином щодо отримання у власність грошових коштів і не створює обов`язків для другого із подружжя, а лише для позичальника як сторони договору.

У вказаній справі суд прийшов до висновку, про відсутність підстав для визнання договору позики від 15.10.2010 року частково недійсним, оскільки діючим законодавством України не передбачено надання згоди іншого з подружжя на укладення договору позики грошових коштів, які є особистою приватною власністю одного з подружжя. (а.с. 8, 29)

У відповідності до частини 4 статті 82 ЦПК України (положення якої кореспондуються із частиною 3 статті 61 ЦПК України, який діяв на час ухвалення оскаржуваного рішення) обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Враховуючи, що вказаними рішеннями судів було встановлено, що отримані ОСОБА_1 згідно договору позики від 15.10.2010 року у борг грошові кошти були його особистою приватною власністю, у суду були відсутні підстави стягувати з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 половину позичених ним коштів.

В свою чергу, матеріали справи не містять жодного належного та допустимого доказу на підтвердження того, що за кошти одержані позивачем за укладеним в період шлюбу договором позики з ОСОБА_3 було придбано житловий будинок, який, в свою чергу, відповідно до договору купівлі-продажу сторонами придбано в рівних частинах всього за 80 900 гривень, тобто за суму яка менша (майже в чотири рази) ніж отримані ним в борг від своєї матері кошти 287 000 грн, та майже в два рази менша ніж сума, яку позивач просить стягнути з відповідача.

Твердження ж представника ОСОБА_1 адвоката Брушко І.І., викладенні у відзиві на апеляційну скаргу, про те що договір купівлі продажу було оформлено сторонами через три дні після отримання позики, причому, подружжя на залишені після купівлі кошти, які були отримані в борг, здійснили ремонт у будинку і все це вказує на той факт, що отримані кошти були отримані і витрачені саме в інтересах сім`ї, без підтвердження належними та допустимими доказами, які суду, як першої так і апеляційної інстанцій, позивачем не подано, містять характер припущення та не можуть доводити ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог.

За частиною першою статті 81 ЦПК України(положення якої кореспондуються із частиною першою статті 60 ЦПК України, який діяв на час ухвалення оскаржуваного рішення), кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Оскільки суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ст. 13 ЦПК України(положення якої кореспондуються із статтею ЦПК України, який діяв на час ухвалення оскаржуваного рішення), і позивач ОСОБА_1 належних чи допустимих доказів на підтвердження своїх вимог судові не подав, позов задоволенню не підлягав.

Суд першої інстанції на вказані обставини та норми процесуального законодавства уваги не звернув.

Колегія суддів вважає обґрунтованими доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції, увалюючи рішення, яким вирішено справу по суті, неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи та порушив норми матеріального та процесуального права, що призвело до ухвалення неправильного рішення.

Доводи апеляційної скарги є юридично обґрунтованим, підтверджуються матеріалами справи, а тому підлягають задоволенню.

Враховуючи наведене, рішення Суворовського районного суду Херсонської області від 24 грудня 2013 року підлягає скасуванню, з ухваленням нового судового рішення, про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 ..

Колегія суддів не приймає до уваги, викладені представником ОСОБА_1 адвокатом Брушко І.І. у відзиві на апеляційну скаргу посилання на порушення скаржником строків на оскарження рішення суду, як юридично неспроможні, оскільки ОСОБА_2 25 травня 2021 року ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області поновлено строк для звернення до суду з заявою про перегляд заочного рішення і зазначена ухвала суду не є предметом апеляційного оскарження. Заочне рішення Суворовського районного суду Херсонської області від 24 грудня 2013 року переглядається судом апеляційної інстанції в порядку статті 287 ЦПК України після постановлення Херсонським міським судом Херсонської області 01 червня 2021 року ухвали про залишення заяви ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення без задоволення.

Керуючись ст.367, п.2 ч.1 ст.374, п.4 ч.1 ст. 376, ст. 382 ЦПК України, Херсонський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Заочне рішення Суворовського районного суду м. Херсона від 24 грудня 2013 рокускасувати, ухвалити нове судове рішення, яким в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розподіл сімейних боргових зобов`язань відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 14 вересня 2021 року.

Головуючий І. В. Вейтас

Судді: С. В. Радченко

Г. В. Семиженко