Житомирський апеляційний суд
Справа №286/1831/19 Головуючий у 1-й інст. Гришковець А. Л.
Категорія 64 Доповідач Коломієць О. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 грудня 2021 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого судді: Коломієць О.С.

суддів: Талько О.Б, Микитюк О.Ю.

з участю секретаря

судового засідання: Дяченко Ю.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу №286/1831/19 за позовом Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» до ОСОБА_1 , виконавчого комітету Овруцької міської ради Житомирської області про визнання недійсним ордеру на житлове приміщення, усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном шляхом виселення

та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» про визнання права власності на квартиру за набувальною давністю

за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» на рішення Овруцького районного суду Житомирської області від 02 липня 2021 року, яке ухвалене суддею Гришковець А.Л.

встановив:

У червні 2019 року Акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» (далі АТ «Ощадбанк») звернулось до суду з позовом, на обґрунтування якого зазначило, що згідно договору купівлі-продажу квартири від 28.12.1993 року, позивач придбав однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 . Після зміни форми акціонерного товариства з метою приведення правовстановлюючих документів у відповідність до форми власності та назви банку, АТ «Ощадбанк» отримало свідоцтво про право власності на вказане нерухоме майно від 22.06.2012 року, видане Овруцькою міською радою на підставі рішення виконавчого комітету від 19.04.2012.

У 2016 році під час розгляду іншої справи №286/4051/15-ц за позовом ОСОБА_1 до AT «Ощадбанк», виконавчого комітету Овруцької міської ради Житомирської області про визнання рішення виконкому незаконним, визнання свідоцтва про право власності на житло недійсним та скасування запису про реєстрацію права власності на квартиру та за зустрічним позовом AT «Ощадбанк» до ОСОБА_1 , виконавчого комітету Овруцької міської ради про визнання розпорядження виконкому незаконним та скасування свідоцтва про право власності на житло, позивачу стало відомо про видачу Овруцькою міською радою 21.01.2005 року колишній співробітниці банку ОСОБА_1 ордеру на квартиру за адресою: АДРЕСА_2 , що належить AT «Ощадбанк» на праві власності.

Підставою для видачі даного ордеру стало рішення № 1 засідання Ради трудового колективу філії Овруцького відділення №2946 від 14.01.2005 про надання відомчої квартири відповідачу, із зняттям її з квартирного обліку та рішення виконавчого комітету Овруцької міської ради Житомирської області № 7 від 20.01.2005.

Зазначає, що вказаний ордер був виданий з порушенням порядку, умов надання жилих приміщень та норми ст. 58 ЖК України, оскільки він виданий на квартиру, яка перебуває у приватній власності AT «Ощадбанк» та через відсутність у ради трудового колективу Овруцького відділення повноважень щодо розпорядження майном банку. У зв`язку з чим у ОСОБА_1 відсутні правові підстави для користування вказаною квартирою через видачу незаконного ордера на спірну квартиру.

В той же час, AT «Ощадбанк», як власник вказаної квартири, у зв`язку з відмовою ОСОБА_1 добровільно звільнити займану квартиру, позбавлений можливості у будь-який спосіб користуватися та розпоряджатися (здавати в оренду, зокрема, працівникам Банку, відчужити, перевірити стан майна тощо) нею, чим грубо порушуються права AT «Ощадбанк» як власника вказаного приміщення.

З урахуванням вищевикладеного AT «Ощадбанк» просило визнати незаконним та скасувати рішення виконавчого комітету Овруцької міської ради Житомирської області №7 від 20.01.2005 в частині видачі ОСОБА_1 ордеру № 1 від 21.01.2005 на заселення в квартиру АДРЕСА_1 ; визнати недійсним ордер на вказане житлове приміщення за №1 від 21 січня 2005 року, виданий на ім`я ОСОБА_1 ; усунути перешкоди у здійсненні права користування та розпорядження майном, належним на праві власності AT «Ощадбанк», шляхом виселення ОСОБА_1 з квартири за адресою: АДРЕСА_2 ; зобов`язати виконавчий комітет Овруцької міської ради Житомирської області надати ОСОБА_1 інше жиле приміщення. Також позивач попросив поновити строк на звернення до суду з вимогою про визнання недійсним ордеру на житлове приміщення, як такий, що пропущений з поважних причин, оскільки про порушення свого права банк довідався лише у січні 2016 року і право власності на спірну квартиру було підтверджено офіційно рішенням суду у справі № 286/4051/15-ц, яке набуло чинності лише 08 червня 2016 року.

У серпні 2019 року відповідач ОСОБА_1 звернулася до суду із зустрічним позовом, в якому просила визнати за нею право власності на квартиру АДРЕСА_1 за набувальною давністю.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що з 29.07.1991 по 25.06.2015 вона працювала в Овруцькому відділенні №2946 Житомирського обласного управління ВАТ «Ощадбанк» та була звільнена з роботи у зв`язку із скороченням штату на підставі п.1 ст.40 КЗпП. Через відсутність власного житла, згідно «Правил обліку громадян, що потребують покращення житлових умов» була взята на загальний квартирний облік в Овруцькій міській раді. Відповідно до протоколу №1 засідання Ради трудового колективу та адміністрації Овруцького відділення Ощадного банку №2946 їй було надано звільнену відомчу квартиру АДРЕСА_1 із зняттям із квартирного обліку. Рішенням №7 виконавчого комітету Овруцької міської ради від 20.01.2005 було затверджено протокол засідання Ради трудового колективу та адміністрації Овруцького відділення Ощадного банку №2946 від 14.01.2005 №1 про розподіл однокімнатної відомчої квартири АДРЕСА_1 , та видано їй ордер на заселення до вказаної квартири, із зняттям із квартирного обліку.

21 січня 2005 року їй було видано ордер на житлове приміщення №1 Овруцькою міською радою, а з 9 лютого 2005 року з нею було укладено договір найму жилого приміщення в будинках державного і комунального житлового фонду.

Зазначає, що вона є добросовісним набувачем вказаної квартири, оскільки починаючи з 2005 року та протягом 14 років відкрито користується спірною квартирою, проводить капітальний ремонт, оплачує комунальні платежі. А тому з урахування положень ст.344 ЦК України має право на визнання за нею права власності на вказану квартиру за набувальною давністю.

Рішенням Овруцького районного суду Житомирської області від 02 липня 2021 року у задоволенні первісного позову АТ «Державний ощадний банк України» та зустрічного позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, представником АТ «Ощадбанк» подано апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог АТ «Ощадбанк» та ухвалити у даній частині нове судове рішення про задоволення позовних вимог банку у повному обсязі. На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що судом першої інстанції не в повній мірі з`ясовано обставини справи. Зокрема, вказує на те, що спірна квартира є приватною власністю АТ «Ощадбанк» та ніколи не була віднесена до відомчого житлового фонду в розумінні Житлового кодексу України, оскільки до відомчого житлового фонду відносяться квартири державної власності, що перебувають в оперативному управлінні або в повному господарському віддані державних підприємств, установ та організацій, яким АТ «Ощадбанк» не являється. Також вважає, що районний суд відмовивши у задоволенні позову по суті за безпідставністю позовних вимог, помилково вдався до обговорення причин пропуску позивачем строку позовної давності щодо вимог про визнання ордеру недійсним, чим порушив норми цивільно-процесуального законодавства. Також вважає, що суд не врахував легітимну мету звернення до суду з вказаним позовом, а саме: захист конституційного принципу непорушності права власності.

У поданих відзивах на апеляційну скаргу представник виконавчого комітету Овруцької міської ради та ОСОБА_1 просять апеляційну скаргу позивача залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції - без змін. При цьому зазначають, що рішення суду є законним та обґрунтованим, оскільки суд першої інстанції під час розгляду справи вірно встановив обставини справи, правильно застосував матеріальний закон, дотримався процедури розгляду справи та вирішив спір у відповідності з нормами чинного законодавства. Представник відповідача посилається на те, що виданий виконавчим комітетом Овруцької міської ради ордер ОСОБА_1 на зайняття спірного житлового помешкання є законним, оскільки був виданий на відомче житло, про що було зазначено в рішенні (протоколі) № 1 засідання Ради трудового колективу філії Овруцького відділення №2946 від 14.01.2005, з дотримання процедури передбаченою ст.52 ЖК України.

В судовому засіданні представник позивача доводи апеляційної скарги підтримала, просила її задовольнити.

Відповідач ОСОБА_1 , її представник та представник виконавчого комітету Овруцької міської ради просили апеляційну скаргу АТ «Ощадбанк» залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та її вимог, суд приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно ч.1 ст. 4 ЖК України жилі будинки і жилі приміщення в будівлях, що належать державі, є державним житловим фондом.

Частиною першою ст. 5 ЖК України передбачено, що державний житловий фонд перебуває у віданні місцевих Рад народних депутатів (житловий фонд місцевих Рад) та у віданні міністерств, державних комітетів і відомств (відомчий житловий фонд).

Згідно із ч. 4 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Відповідно до ст.51 ЖК України жилі приміщення в будинках житлового фонду місцевих Рад народних депутатів надаються громадянам виконавчим комітетом районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів за участю громадської комісії з житлових питань, створюваної при виконавчому комітеті з депутатів Рад, представників громадських організацій, трудових колективів.

В ст. 52 ЖК України законодавець закріпив, що жилі приміщення в будинках відомчого житлового фонду надаються громадянам за спільним рішенням адміністрації і профспілкового комітету підприємства, установи, організації, затвердженим виконавчим комітетом районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів, а у випадках, передбачених Радою Міністрів СРСР, - за спільним рішенням адміністрації і профспілкового комітету з наступним повідомленням виконавчому комітетові відповідної Ради народних депутатів про надання жилих приміщень для заселення.

Статтею 58 ЖК України передбачено, що на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення. Ордер може бути видано лише на вільне жиле приміщення.

Відповідно до ст. 59 ЖК УРСР ордер на жиле приміщення може бути визнано недійсним у судовому порядку у випадках подання громадянами не відповідаючих дійсності відомостей про потребу в поліпшенні житлових умов, порушення прав інших громадян або організацій на зазначене в ордері жиле приміщення, неправомірних дій службових осіб при вирішенні питання про надання жилого приміщення, а також в інших випадках порушення порядку і умов надання жилих приміщень. Вимогу про визнання ордера недійсним може бути заявлено протягом трьох років з дня його видачі.

Судом під час розгляду справи встановлено, що 28 грудня 1993 року між ОСОБА_2 та Овруцьким відділенням ощадного банку України № 2946 було укладено договір купівлі-продажу приватизованої однокімнатної квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 . Від імені Овруцького відділення ощадбанку №2946 по довіреності від 28 грудня 1993 року за № 312 діяла ОСОБА_3 (а.с.13-14 том.1).

Згідно реєстраційного посвідчення Коростенського МБТІ від 30.12.1993, право власності було зареєстровано за Овруцьким ощадбанком № 2946.

Відповідно до протоколу №1 засідання Ради трудового колективу та адміністрації Овруцького відділення Ощадного банку № 2946 від 14.01.2005, звільнену відомчу квартиру АДРЕСА_3 , вирішено надати працівникові відділення ОСОБА_1 (а.с.21 том.1).

Рішенням виконавчого комітету Овруцької міської ради від 20.01.2005 № 7 було затверджено вищевказаний протокол засідання Ради трудового колективу та адміністрації Овруцького відділення Ощадного банку № 2946 від 14.01.2005 № 1. На виконання зазначеного рішення головою виконавчого комітету Овруцької міської ради 21.01.2005 було видано ордер ОСОБА_1 на жиле приміщення №1 на право заняття жилого приміщення - однокімнатної квартири АДРЕСА_3 та знято її з квартирного обліку при міськвиконкомі, що підтверджується копіями рішення та ордеру (а.с.22-23 том.1).

Пунктом 2.9 Положення про Раду трудового колективу Овруцького відділення Ощадного банку №2946, затвердженого зборами трудового колективу Овруцького відділення Ощадного банку №2946, протокол №10 від 14.11.2003 (а.с.24-25) передбачено, що Рада трудового колективу здійснює безпосердній контроль та заслуховує адміністрацію про дотримання соціальної справедливості, черговості в організації індивідуального будівництва житла та розподілу житлової площі.

Зі змісту копії свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 22.06.2012, виданого Овруцькою міською радою, на підставі рішення виконкому №102 від 19.04.2012, та витягу про державну реєстрацію прав №34604158, реєстраційний номер 36968007 від 22.06.2012, після зміни форми правління акціонерного товариства, з метою приведення правовстановлюючих документів у відповідність до форми власності та назви банку, вбачається, що Публічному акціонерному товариству «Державний ощадний банк України» на праві приватної власності належить однокімнатна квартира загальною площею 36,6 кв.м за адресою: АДРЕСА_2 (а.с.15-17 том.1).

Поряд з тим, 25.06.2014 відділом приватизації Овруцької міської ради на підставі розпорядження № 111 від 19.06.2014 ОСОБА_1 було також видано свідоцтво про право власності на житло № НОМЕР_1 - квартиру АДРЕСА_1 (а.с.144 том.1).

Разом з тим, рішенням Овруцького районного суду від 21.04.2016 у справі №286/4051/15-ц було відмовлено ОСОБА_1 у задоволенні позову про визнання незаконним рішення виконкому, визнання свідоцтва про право власності на житло недійсним та скасування запису про реєстрацію права власності на спірну квартиру за ПАТ «Державний ощадний банк України» та задоволено зустрічний позов банку. Визнано незаконним рішення виконавчого комітету Овруцької міської ради № 111 від 19.06.2014 про передачу у власність ОСОБА_1 спірної квартири та скасовано свідоцтво про право власності на житло № НОМЕР_1 від 25.06.2014, видане відділом приватизації міської ради на ім`я ОСОБА_1 . Ухвалою апеляційного суду Житомирської області від 08.06.2016 рішення Овруцького районного суду Житомирської області від 21.04.2016 було залишено без змін (а.с.50-56 том.1).

Відповідно до ч.4,5 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Так зі змісту мотивувальної частини рішення Овруцького районного суду від 21.04.2016 у справі №286/4051/15-ц (а.с.52) вбачається, що судом під час розгляду справи з наданих доказів встановлено, що ОСОБА_1 лише користувалася відомчою квартирою та не набула права власності на неї.

Крім того, з наданих до суду першої інстанції у даній справі доказів слідує, що ПАТ «Державний ощадний банк України» є державним банком та правонаступником Державного спеціалізованого комерційного ощадного банку України, засновником якого є держава в особі Кабінету Міністрів України (а.с.58, 125 т.1). Отже доводи апеляційної скарги щодо того, що спірне жиле приміщення не відноситься до відомчого житлового фонду є помилковим.

При цьому колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що відповідно до пункту 4 статті 31 ЦК України фізична особа не може бути виселена або іншим чином примусово позбавлена житла, крім випадків, встановлених законом.

У свою чергу відповідно до статті 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенції) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під майном також розуміються майнові права.

Згідно статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України», в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло.

Згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або законно створені. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (див., серед багатьох інших джерел, рішення у справі «Прокопович проти Росії» (Prokopovich v. Russia), заява № 58255/00, п. 36, ECHR 2004-XI. Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (див., серед багатьох інших джерел, рішення від 13 травня 2008 р. у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. the United Kingdom), заява № 19009/04, п. 50), п.п. 40, 41 вказаного рішення Європейського суду від 02.12.2010р.

У п. 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» (Prokopovich v. Russia) Європейський суд з прав людини визначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (див. також рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, п. 63).

Таким чином, у справі «Прокопович проти Росії» № 58255/00 встановлено, що тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла.

Під час розгляду справи судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що відповідач ОСОБА_1 більше п`ятнадцяти років безперервно проживає та утримує квартиру, вважаючи її своїм житлом, в яке вона вселилася за рішенням власника жилого приміщення, отримавши на нього від органів місцевого самоврядування у встановленому порядку ордер на заселення до спірного житлового приміщення. При цьому, будь-яких доказів про те, що ордер було видано у зв`язку з поданням відповідачем не відповідаючих дійсності відомостей про потребу в поліпшенні житлових умов, порушення прав інших громадян на зазначене в ордері жиле приміщення, неправомірності дій службових осіб при вирішенні питання про надання жилого приміщення матеріали справи не містять.

Відповідно до положень ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За встановлених обставин, аналізуючи правовідносини, що склалися між сторонами, та правові норми, що їх регулюють, оцінюючи надані суду докази в їх сукупності, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про відсутність правових підстав для визнання рішення виконавчого комітету Овруцької міської ради Житомирської області №7 від 20.01.2005 та ордеру № 1 від 21.01.2005 на заселення ОСОБА_1 в квартиру АДРЕСА_1 недійсними та відповідно і для виселення ОСОБА_1 із спірної квартири.

Разом з тим, суд першої інстанції відмовляючи в задоволенні позову Банку за безпідставністю вимог, в порушення вимог ст.4, 264, 265 ЦПК України, помилково вдався в обговорення причин пропуску позивачем строку позовної давності щодо вимог про визнання ордеру недійсним, не врахувавши при цьому, що відмовити у задоволенні позову через пропуск строку позовної давності можливо лише при обґрунтованості та доведеності позовних вимог, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Однак вказане порушення норм процесуального права не вплинуло на правильність винесеного рішення по суті спору.

Таким чином доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування районним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються доведення необхідності переоцінки доказів і встановлених на їх підставі обставин у тому контексті, який на думку позивача свідчить про порушення його прав та наявність підстав для задоволення позову.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Рішення суду у вказаній частині ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, підстав для його скасування колегія суддів не вбачає.

В іншій частині рішення суду в апеляційному порядку не оскаржено, тому не перевіряється судом апеляційної інстанції.

Керуючись ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» залишити без задоволення, а рішення Овруцького районного суду Житомирської області від 02 липня 2021 року в частині відмови у задоволенні позову Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» до ОСОБА_1 , виконавчого комітету Овруцької міської ради Житомирської області про визнання недійсним ордеру на житлове приміщення, усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном шляхом виселення- без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 20 грудня 2021 року.

Головуючий Судді