Справа № 466/3654/19 Головуючий у 1 інстанції: Едер П.Т.
Провадження № 22-ц/811/2069/20 Доповідач в 2-й інстанції: Мікуш Ю. Р.
Провадження №22-ц/811/2268/21
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 грудня 2021 року Львівський апеляційний суд в складі суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді Мікуш Ю.Р.

Суддів: Приколоти Т.І., Савуляка Р.В.

Секретар: Іванова О.О.

З участю представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Семененко Ю.Е., представника ТОВ «Львівські заводи автомобілебудування» адвоката Домідонт Б.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою третьої особи із самостійними вимогами на предмет спору: ТОВ «Львівські заводи автомобілебудування» на рішення Шевченківського районного суду м.Львова від 11 червня 2020 року та ухвалу від 28 травня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки та позовом ТОВ «Львівські заводи автомобілебудування» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_3 , приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Гусак Роман Тадейович про визнання недійсним договору позики, визнання недійсним договору іпотеки,-

в с т а н о в и в:

06 травня 2019 року Позивач ОСОБА_1 звернувся до Шевченківського районного суду м. Львова з позовом до ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки.

В обгрунтування позову зазначає, що 01 лютого 2019 року між ним - Позивачем та ОСОБА_2 укладено договір позики. Згідно умов договору Позивач передав у власність ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 11 507 847,60 грн. (одинадцять мільйонів п`ятсот сім тисяч вісімсот сорок сім гривень 60 копійок) на умовах безвідсоткової позики. Строк повернення позики встановлений до 15.03.2019 включно. З метою забезпечення виконання зобов`язання з повернення коштів 22.02.2019 між Позивачем та Відповідачем укладений договір іпотеки, посвідчений Гусаком Р. Т., приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу, зареєстрований в реєстрі за № 222, відповідно до якого в іпотеку передано наступне майно: нежитлове приміщення будівлі корпусу №12, літ. А-4, загальною площею 37017,3 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , вартістю 8 373 984, 00 грн. (вісім мільйонів триста сімдесят три тисячі дев`ятсот вісімдесят чотири гривні 00 копійок); нежитлове приміщення будівлі корпусу №12, літ. А-4, загальною площею 12911,0 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , вартістю 3 066 768,60 грн. (три мільйони шістдесят шість тисяч сімсот шістдесят вісім гривень 60 копійок); нежитлова будівля підстанції літ. «Г-1», загальною площею 194,3 кв.м., розташована за адресою: АДРЕСА_1 , вартістю 67095,00 грн. (шістдесят сім тисяч дев`яносто п`ять гривень 00 копійок).

Позивач зазначив, що у зв`язку з порушенням Відповідачем свого зобов`язання повернути кошти в строк передбачений договором, Позивач листом від 18 березня 2019 року повідомив Відповідача про те, що у випадку неповернення Позики у тридцятиденний строк, він буде вимушений звернути стягнення на Предмет іпотеки згідно Договору іпотеки шляхом звернення стягнення в будь-який спосіб, передбачений чинним законодавством України та Договором іпотеки. Даний лист Відповідач отримав 26.03.2019, що підтверджується формою відстеження відправлень Укрпошти. Після отримання повідомлення Відповідач жодних дій щодо виконання свого зобов`язання не вчинив.

20 червня 2019 року ТОВ «Львівські заводи автомобілебудування» звернулися із заявою про залучення їх третьою особою, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору.

Після залучення третьою особою без самостійних вимог на предмет спору на стороні Відповідача ТОВ «Львівські заводи автомобілебудування», третьою особою ТОВ «Львівські заводи автомобілебудування» подано самостійну позовну заяву про визнання недійсними договорів, що укладені між позивачем та відповідачем, яку просить розглядати в межах цієї справи № 466/3654/19.

Позовна заява ТОВ «Львівські заводи автомобілебудування» прийнята до спільного розгляду в межах справи № 466/3654/19.

ТОВ «Львівські заводи автомобілебудування» в позовній заяві зазначає, що договори укладені між Позивачем та Відповідачем порушують законні права та інтереси боржника - ТОВ «Управляюча компанія Львівський автонавантажувач» уповноваженою особою якого є ТОВ «Львівські заводи автомобілебудування».

В обґрунтування своїх вимог ТОВ «Львівські заводи автомобілебудування» посилається на те, що станом на момент укладення договору позики передане в іпотеку майно не перебувало у власності Позичальника, стверджує що умови договору Позики взаємовиключні, умови про гарантії за договором іпотеки суперечать дійсності та актам цивільного законодавства, відсутня згода дружини Іпотекодавця на передання нерухомого майна в Іпотеку. Просить визнати недійними Договір позики від 01.02.2019, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 та Договір іпотеки від 22.02.2019, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Гусаком Р. Т.

18.05.2020 до суду поступила заява від ліквідатора ТОВ «Управляюча Компанія "Львівський автонавантажувач» О.В. Наумової про залучення до участі у справі ТОВ «Управляюча Компанія "Львівський автонавантажувач» в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача, оскільки Відповідач розпорядився майном, що належало ТОВ «Управляюча Компанія "Львівський Автонавантажувач» і вибуло з його володіння.

Ухвалою Шевченківського районного суду м.Львова від 28 травня 2020 року у задоволенні клопотання ТОВ Управляюча компанія «Львівський автонавантажувач» про залучення до участі у справі в якості третьої особи відмовлено.

Оскаржуваним рішенням Шевченківського районного суду м.Львова від 11 червня 2020 року первісний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки задоволено.

Звернуто стягнення на предмет іпотеки, згідно договору іпотеки, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Гусаком Р. Т., зареєстрований в реєстрі за № 222, а саме: нежитлове приміщення будівлі корпусу № 12, літ. А-4, загальною площею 37017,3 кв. м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , вартістю 8373984,00 грн. (вісім мільйонів триста сімдесят три тисячі дев`ятсот вісімдесят чотири гривні); нежитлове приміщення будівлі корпусу № 12, літ. А-4, загальною площею 12911,0 кв. м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , вартістю 3066768,60 грн. (три мільйони шістдесят шість тисяч сімсот шістдесят вісім гривень 60 копійок); нежитлову будівлю підстанції літ. Г-1, загальною площею 193,3 кв. м., розташована за адресою: АДРЕСА_1 , вартістю 67095,00 грн. (шістдесят сім тисяч дев`яносто п`ять гривень 00 копійок), що належить на праві власності ОСОБА_2 (реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 ) шляхом надання ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_2 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 ) права продажу предмету іпотеки від свого імені будь-якій особі з визначенням початкової ціни предмету іпотеки за згодою між іпотекодавцем та іпотекодержателем у розмірі 11507847,60 грн. (одинадцять мільйонів п`ятсот сім тисяч вісімсот сорок сім гривень 60 копійок) в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_2 (реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 ) перед ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_2 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 ) за договором позики від 01 лютого 2018 року в розмірі 11507847,60 грн. (одинадцять мільйонів п`ятсот сім тисяч вісімсот сорок сім гривень 60 копійок).

У задоволенні позову ТОВ «Львівські заводи автомобілебудування» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_3 , приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Гусак Роман Тадейович про визнання недійсним договору позики, визнання недійсним договору іпотеки відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_2 ( реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника НОМЕР_3 ) 50 відсотків сплаченого судового збору у розмірі 4802,50 грн. (чотири тисячі вісімсот дві гривні 50 копійок).

Повернуто ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ) з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову у розмірі 4802,50 грн. (чотири тисячі вісімсот дві гривні 50 копійок), згідно квитанції № ПН2383 від 24 квітня 2019 року.

Рішення та ухвалу про відмову в залученні до участі у справі в якості третьої особи ТОВ Управляюча компанія «Львівський автонавантажувач» оскаржив керівник ТОВ «Львівські заводи автомобілебудування» Гайналюк Б.А. В апеляційній скарзі зазначає, що категорично не погоджується з рішенням та ухвалою суду. Стверджує, що встановивши , що права учасників ТОВ «УК`ЛА» інтереси яких представляє ТОВ «ЛЗА» будуть опосередковано порушені, в процесі реалізації майна з публічних торгів за рішенням суду у зв`язку з неможливістю його витребування, адже це впливатиме на платоспроможність ТОВ «УК «ЛА» погасити власні вимоги перед кредиторами та можливість відновити виробничу діяльність, та на розподіл частки між учасниками, суд прямо порушив частини 1,2 ст.54 ЦПК України, не залучивши дану особу до участі у справі.

Щодо недійсності договорів позики та іпотеки зазначає, що в ході розгляду справи було встановлено, що майно, яке є предметом іпотеки станом на момент укладення договору позики не перебувало у власності позичальника, що стверджується витягом з Єдиного державного реєстру речових прав на нерухоме майно станом на 01.02.2019 року. Стверджує, що договір позики не був спрямований на реальне настання наслідків, оскільки станом на момент його укладення ніхто не знав та не міг знати подальшу долю майна, що є предметом забезпечення за договром іпотеки від 22.02.2019 року та в тому числі , хто буде його наступним власником . В ході судового розгляду не було здобуто жодних доказів , що договір позики є реальним , що кошти позики були наявні у позикодавця та були дійсно надані позичальнику , що позичальник отримував кошти з метою їх повернути та не зміг їх повернути з підстав на які у нього не було впливу, що передача майна в іпотеку -мала мету забезпечення виконання договору позики, а не процедуру реалізації майна з прилюдних торгів за рішенням суду. В матеріалах справи достатньо доказів, які прямо вказують, що укладаючи правочин позики та іпотеки, сторони мали на меті не виконувати їх умови належним чином , а довести справу до судового розгляду задля звернення стягнення на предмет іпотеки, його реалізацію з публічних торгів за рішенням суду. Цей правочин укладений лише з метою позбавити права ТОВ «УК «ЛА» на витребування майна з чужого незаконного володіння. Крім цього, зазначає, що при вирішенні справ суд повинен враховувати практику Верховного Суду та Великої Палати Верховного Суду, однак суд взяв до уваги окрему думку одного суддів, що свідчить про неналежне правозастоування. Звертає увагу, що оскільки представник відповідача визнав позов в повномі обсязі , об`єктивні обставини звернення до суду у позивача були відстуні, оскільки існує позасудовий спосіб врегулювання спору, що передбачено іпотечним договором. Відтак позивач обрав неналежний спосіб захисту, оскільки не позбавлений права звернути стягнення на предмет іпотеки в позасудовий спосіб. Просить залучити до розгляду справи третю особу -ТОВ «Управляюча компанія «Львівський автонавантажувач», тим самим скасувати ухвалу Шевченківського районного суду м.Львова від 28 травня 2020 року, та скасувати рішення Шевченківського районного суду м.Львова від 11 червня 2020 року , ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову про звернення стягнення на предмет іпотеки відмовити, а позов про визнання недійсним договорів позики та іпотеки задовольнити. Вирішити питання судових витрат.

Відзив на апеляційну скаргу учасниками справи не подано.

Представник позивача-адвокат Семененко Ю.Е. наддла письмові пояснення по справі, де зазначає, що судом першої інстанції правильно застосовано норми права і правомірно відмовлено у задоволенні позову третьої особи про визнання договорів позики та іпотеки недійсними. ТОВ «Львівські заводи автомобілебудування» не представлено доказів, які спроствують вимоги позивача. Просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, поясненнґя учасників справи, перевіривши законність та обгрунтованість оскаржуваних судових рішень в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що підстав для задоволення апеляційної скарги немає.

Судом встановлено такі обставини.

01 лютого 2019 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір позики, за умовами якого позивач передав у відповідачу грошові кошти в позику в сумі 11 507 847,60 грн. (одинадцять мільйонів п`ятсот сім тисяч вісімсот сорок сім гривень 60 копійок), що на день передачі грошей відповідала еквівалентові суми 414 846,70 (чотириста чотирнадцять тисяч вісімсот сорок шість) доларів США 70 (сімдесят) центів США, згідно офіційного курсу Національного банку України 1 долар = 27,74 гривень. Відповідач зобов`язався повернути позику готівкою в гривнях, що буде еквівалентною 414 846,70 (чотириста чотирнадцять тисяч вісімсот сорок шість) доларів США 70 (сімдесят) центів США згідно офіційного курсу Національного банку України станом на день повернення позики в строк до 15 березня 2019 року включно (Т.1 а.с.6).

На підтвердження факту передачі грошей 01 лютого 2019 року ОСОБА_2 надав розписку. У розписці зазначено, що згідно п. 1. Договору позики від 01 лютого 2019 року він отримав безвідсоткову позику 11 507 847,60 грн. (Т.1 а.с.224).

З метою забезпечення виконання зобов`язання з повернення коштів 22.02.2019 між Позивачем та Відповідачем укладений договір іпотеки, посвідчений Гусаком Р. Т., приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу, зареєстрований в реєстрі за № 222, відповідно до якого в іпотеку передано наступне нерухоме майно: нежитлове приміщення будівлі корпусу №12, літ. А-4, загальною площею 37017,3 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 вартістю 8 373 984, 00 грн. (вісім мільйонів триста сімдесят три тисячі дев`ятсот вісімдесят чотири гривні 00 копійок); нежитлове приміщення будівлі корпусу №12, літ. А-4, загальною площею 12911,0 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 вартістю 3 066 768,60 грн. (три мільйони шістдесят шість тисяч сімсот шістдесят вісім гривень 60 копійок); нежитлова будівля підстанції літ. «Г-1», загальною площею 194,3 кв.м., розташована за адресою АДРЕСА_1 вартістю 67 095, 00 грн.(шістдесят сім тисяч дев`яносто п`ять гривень 00 копійок). (Т.1 а.с.7-8).

Відповідно до п.5.3 Договору іпотеки в разі невиконання або неналежного виконання Іпотекодавцем в строк до 15 березня 2019 року зобов`язання за Основним договором , Іпотекодержатель вправі звернутись до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки, відповідно до ст.38 Закону України «Про іпотеку».

Дружина Позичальника (відповідача) - ОСОБА_3 надала свою згоду на отримання позики та укладення договору іпотеки, про що було зазначено у заяві від 22 лютого 2019 року, посвідченій Гусаком Р. Т., приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу, зареєстровано в реєстрі за № 126 (Т.1 а.с.223).

Дружина Боржника (позивача) - ОСОБА_4 надала свою згоду на укладення чоловіком ОСОБА_1 договору позики, з визначенням усіх умов договору та строків повернення грошових коштів на його розсуд (Т.1 а.с.225).

Відповідач не повернув суму позики у строк, передбачений договором позики до 15 березня 2019 року.

18 березня 2019 року Позивач листом повідомив Відповідача про те, що у випадку неповернення Позики у тридцятиденний строк, він буде вимушений звернути стягнення на Предмет іпотеки, згідно Договору іпотеки, шляхом звернення стягнення в будь-який спосіб, передбачений чинним законодавством України та Договором іпотеки. Відповідач отримав лист 26 березня 2019 року, що підтверджується формою відстеження відправлень Укрпошти. (Т.1. а.с.13-15).

Після отримання повідомлення Відповідач жодних дій щодо виконання свого зобов`язання не вчинив.

Задовольняючи позов про звернення стягнення на предмет іпотеки, суд першої інстанції виходив з вимог Закону України «Про іпотеку», а також врахував те, що відповідач визнав позов, хоч відповідно до ч.1 ст.206 ЦПК заяву не надав, що не вплинуло на законність рішення суду.

Відмовляючи у задоволенні позову третьої особи ТОВ «Львівські заводи автомобілебудування» про визнання договорів позики та іпотеки недійсними, суд першої інстанції врахував той факт, що на час укладення договору іпотеки, відповідач був власником нерухомого майна, яке передав в іпотеку. Щодо предмета іпотеки були відсутні будь-які заборони , обтяження чи арешти. ОСОБА_1 не залучений до участі у справі №5015/118/11, яка розглядається господарським судом про банкрутство ТзОВ «Управляюча компанія «Львівський автонавантажувач», а тому не міг знати про наявність спорів щодо предмету іпотеки. Право звернути стягнення на предмет іпотеки в разі порушення іпотекодавцем обов`язків, передбачено чинним законодавством та не суперечить умовам договору.

З приводу договору позики, суд зазначив, що ТОВ «Управляюча компанія «Львівський автонавантажувач» не надало доказів того, що договір укладено з порушенням вимог цивільного законодавства та дійшов правильного висновку, що сторони є вільними в укладенні договору.

Апеляційний суд погоджується з такими висновками суду першої інстанції.

Згідно з ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ч. 2 ст. 1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) вказано, що «за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання у борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи договори позики чи боргові розписки, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа і, зважаючи на встановлені результати, робити відповідні правові висновки.

Суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 виникли відносини з договору позики, у тексті договору позики сторони зазначили, що договір ними укладено добровільно, вони розуміють його значення, умови та правові наслідки. Сторони власноручно підписали договір. Факт передачі грошей засвідчений розпискою.

Щодо договору іпотеки, суд першої інстанції правильно встановив, що на момент його укладення, відповідач був власником нежитлових приміщень, що встановлено нотаріусом та відображено в договорі іпотеки, доказів, які б свідчили про протилежне ТОВ «Львівські заводи автомобілебудування» не надало.

Посилання в позовній заяві та апеляційній скарзі на те, що майно, яке передано в іпотеку на момент укладення договору позики не перебувало у власності відповідача є безпідставними, оскільки закон не встановлює строків протягом яких може бути укладений договір на забезпечення виконання зобов`язання.

Відповідно до ч.1 ст. 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком, правом довірчої власності.

В силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, а також в інших випадках, встановлених законом, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави) (ст.572 ЦК України).

Згідно з ч.1 ст.575 ЦК України іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи.

Ст.577 ЦК України передбачено, якщо предметом застави є нерухоме майно, а також в інших випадках, встановлених законом, договір застави підлягає нотаріальному посвідченню, крім випадків, установлених законом.

Застава нерухомого майна підлягає державній реєстрації у випадках та в порядку, встановлених законом.

Моментом реєстрації застави є дата та час внесення відповідного запису до Державного реєстру обтяжень рухомого майна.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом; основне зобов`язання - зобов`язання боржника за договорами позики, кредиту, купівлі-продажу, лізингу, а також зобов`язання, яке виникає з інших підстав, виконання якого забезпечене іпотекою.

Відповідно до ст.3 Закону України «Про іпотеку» Іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору.

У разі порушення боржником основного зобов`язання відповідно до іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити забезпечені нею вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими особами, права чи вимоги яких на передане в іпотеку нерухоме майно зареєстровані після державної реєстрації іпотеки. Якщо пріоритет окремого права чи вимоги на передане в іпотеку нерухоме майно виникає відповідно до закону, таке право чи вимога має пріоритет над вимогою іпотекодержателя лише у разі його/її виникнення та реєстрації до моменту державної реєстрації іпотеки.

Пріоритет права іпотекодержателя на задоволення забезпечених іпотекою вимог за рахунок предмета іпотеки відносно зареєстрованих у встановленому законом порядку прав чи вимог інших осіб на передане в іпотеку нерухоме майно виникає з моменту державної реєстрації іпотеки. Зареєстровані права та вимоги на нерухоме майно підлягають задоволенню згідно з їх пріоритетом - у черговості їх державної реєстрації.

Статтею 38 Закону України «Про іпотеку» передбачено право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки на підставі рішення суду.

Наведені норми закону спростовують посилання третьої особи ТОВ «Львівські заводи автомобілебудування» про те, що наявність судових спорів щодо визнання аукціону від 07.12.2018 року, з якого продано майно боржника , переможцем якого стало ТзОВ «Металург -Пром» свідчить про порушення прав третьої особи ТОВ «Львівські заводи автомобілебудування». Ухвалення рішення про визнання аукціону недійсним в майбутньому не може бути підставою для відмови у задоволенні цього позову, зважаючи, що сторони договору іпотеки та договору позики не були учасниками цього аукціону. Відповідач ОСОБА_2 став власником майна, яке передано ним в іпотеку на підставі рішення Товариства з обмеженою відповідальністю «Металург-Пром» про вихід ОСОБА_2 з учасників товариства. Можливе рішення про задоволення позову про визнання аукціону недійсним в майбутньому може бути підставою для перегляду рішення у даній справі за нововиявленими обставинами.

Статтею 203 ЦК України передбачено:

1. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

2. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

3. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

4. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

5. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

6. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст.204 ЦК України).

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу (ч.1 ст.215 ЦК України).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 червня 2020 року в справі № 177/1942/16-ц вказано, що "наявність підстав для визнання договору недійсним має встановлюватися судом на момент його укладення. Тобто, недійсність договору має існувати в момент його укладення, а не в результаті невиконання чи неналежного виконання зобов`язань, що виникли на підставі укладеного договору. Невиконання чи неналежне виконання зобов`язань, що виникли на підставі оспорюваного договору, не є підставою для його визнання недійсним".

Доводи апеляційної скарги про те, що сторони договорів позики та іпотеки укладаючи ці правочини мали на меті не виконувати їх умови належним чином , а довести справу до судового розгляду задля звернення стягнення на предмет іпотеки, його реалізацію з публічних торгів за рішенням суду та , що цей правочин укладений лише з метою позбавити права ТОВ «УК «ЛА» на витребування майна з чужого незаконного володіння, є голослівними та не доведені жодними належними і допустими доказами.

Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Такий висновок висловлений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 червня 2020 року у справі № 372/266/15-ц (провадження № 14-396цс19).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оскарження. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оскарження та спричиненим цими діяннями наслідкам (постанова ВП ВС (пункт 58), 05.06.2018, справа № 338/180/17, ; постанова ВП ВС (пункт 40), 11.09.2018, справа № 905/1926/16,; постанова ВП ВС, 30.01.2019, справа № 569/17272/15-ц,; постанова ВП ВС (пункт 6.41), 02.07.2019, справа № 48/340.

Задоволення позову про визнання недійсними договорів позики та іпотеки не відновить жодних прав ТОВ «Львівські заводи автомобілебудування» на майно, яке є предметом договору іпотеки, тому суд дійшов обгрунтованого висновку про відмову у задоволенні цих вимог.

Доводи апеляційної скарги про те, що позивач обрав неналежний спосіб захисту, оскільки не позбавлений права звернути стягнення на предмет іпотеки в позасудовий спосіб є безпідставними, оскільки договір іпотеки не містить домовленості сторін задовольнити вимоги іпотекодержателя у позасудовий спосіб .

У Постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 310/11024/15-ц (провадження № 14-112цс19) прописано, що звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом встановлення у рішенні суду права іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, визначеному статтею 38 Закону, можливе лише за умови, що сторони договору іпотеки не передбачили цей спосіб задоволення вимог іпотекодержателя у договорі про задоволення вимог іпотекодержателя або в іпотечному застереженні, яке прирівнюється до такого договору за юридичними наслідками. Якщо ж сторони договору іпотеки передбачили такий спосіб задоволення вимог іпотекодержателя у договорі про задоволення вимог іпотекодержателя або в іпотечному застереженні, позовна вимога про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом встановлення у рішенні суду права іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, визначеному статтею 38 Закону, є неналежним способом захисту.

Щодо позовних вимог та доводів апеляційної скарги про відсутність згоди дружини Іпотекодавця на передання нерухомого майна в іпотеку, такі є безпідставними, оскільки в матеріалах справи наявна згода ОСОБА_3 на передачу майна в іпотеку (а.с.223 т.1)

Враховуючи наведене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що укладені договори позики та іпотеки відповідають вимогам закону та підстав для їх визнання недійсними немає.

В суді апеляційної інстанції представник позивача адвокат Семененко Ю.Е. пояснила, що на даний час умови договору позики щодо повернення коштів виконані, а тому відсутні підстави звернення стягнення на предмет іпотеки, власником яких стало ТОВ «Металург-пром». Зазначені договори на час їх укладення не порушували прав третьої особи ТзОВ «Львівські заводи автомобілебудування».

Посилання в апеляційній скарзі на те, що суд безпідставно посилався на Окрему думку одного з суддів Верховного Суду правильності висновків суду про задоволення первісного позову та відмову у задоволенні позову третьої особи без самостійних вимог не спростовують, оскільки таке посилання не призвело до неправильного вирішення справи, а тому не може бути підставою для скасування чи зміни законного та обґрунтованого рішення.

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

З приводу доводів апеляційної скарги в частині відмови у залученні до участі у справі ТзОВ «Управляюча компанія «Львівський автонавантажувач», апеляційний суд зазначає, що ухвала постановлена з дотриманням норм процесуального права, оскільки клопотання про залучення третьої особи подано поза межами підготовчого провадження.

Відповідно до ч.1 ст.53 ЦПК України треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, можуть вступити у справу на стороні позивача або відповідача до закінчення підготовчого провадження у справі або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження, у разі коли рішення у справі може вплинути на їхні права або обов`язки щодо однієї зі сторін. Їх може бути залучено до участі у справі також за заявою учасників справи.

З практики Європейського суду з прав людини випливає, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава - учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух. З цього приводу прецедентним є рішення Європейського суду з прав людини у справі «Круз проти Польщі» від 19.06.2001 року.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст.374 ч.1 п.1,375, 383, 384, 389-391 ЦПК України, суд апеляційної інстанції,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ТОВ «Львівські заводи автомобілебудування» залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м.Львова від 11 червня 2020 року та ухвалу від 28 травня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови в порядку, визначеному ст. ст. 389-391 ЦПК України.

Повний текст постанови складений 21 грудня 2021 року.

Головуючий Ю.Р.Мікуш

Судді: Т.І.Приколота

Р.В.Савуляк