Провадження №2/522/2748/21
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 вересня 2021 року м. Одеса

Приморський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді - Домусчі Л.В.,

за участю секретаря судового засідання Лисенко А.О.

розглянувши у судовому засіданні позовну заяву ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , Департаменту комунальної власності Одеської міської ради, Департамент міського господарства Одеської міської ради про усунення перешкод у користуванні власністю та приміщеннями загального користування, приведення квартири у попередній стан, визнання свідоцтв про право власності недійсними, за зустрічним позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_8 , ОСОБА_3 , Департаменту комунальної власності Одеської міської ради, Департамент міського господарства Одеської міської ради про визнання незаконним та скасування розпорядження органу приватизації, визнання недійсними свідоцтва про право власності на житло та договору дарування, за зустрічним позовом ОСОБА_4 , ОСОБА_5 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні нежитловими приміщеннями,

ВСТАНОВИВ:

До Приморського районного суду м. Одеси 03.06.2013 року надійшов позов ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_9 , пред`явлений до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про усунення перешкод у користуванні власністю, повернення квартири до первісного стану та усунення перешкод у користуванні приміщенням загального користування.

Ухвалою суду від 02.09.2013 року (с. ОСОБА_10 ) провадження у справі було відкрито.

У подальшому, 24.01.2014 року, позов ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_9 був уточнений, пред`явлений до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , Управління житлово-комунального господарства та паливно-енергетичного комплексу Одеської міської ради, за яким просили (а.с.99-102, т.1).

В обґрунтування заявлених вимог, позивачі зазначили наступне.

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на підставі договору дарування від 06 грудня 2007 року, зареєстрованого в реєстрі за № 961 належить у рівних частках кожній 158/1000 частин квартири сумісного заселення АДРЕСА_1 .

ОСОБА_9 на підставі договору дарування від 11 вересня 2004 року, зареєстрованого в реєстрі за № 8-4139 належить 192/1000 чистини квартири сумісного заселення АДРЕСА_1 .

Відповідачам по справі: ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , ОСОБА_5 на праві приватної спільної часткової власності належить 406/3000 вищевказаної квартири кожному.

Окремо відповідачці ОСОБА_4 на праві приватної власності належить 244/1000 частин квартири сумісного заселення.

Позивачі в своєму позові зазначають, що з часу придбання часток у квартирі вони постійно проживають та користуються її житловими та нежитловими приміщеннями. Квартира має два виходи з коридору площею 7,9 кв.м..

До 2007 року у користуванні ОСОБА_7 та членів її родини знаходилися кімнати площею 8,6 кв.м., 9,8 кв.м., прилеглі до коридору 7.9 кв.м. та кімнати 22.5 кв.м.. У 2007 році ОСОБА_7 самочинно, без належного дозволу, провела реконструкцію вищевказаних кімнат, об`єднавши їх в одну - площею 26,9 кв.м., отримала технічний паспорт та свідоцтво про право власності на житло № НОМЕР_1 , а 28.11.2007 року подарувала реконструйовану кімнату ОСОБА_4 за договором дарування, який зареєстрований в реєстрі за № 798 та посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Пашичевою Г.Л..

Позивачі зазначають, що дозволу на реконструкцію вони не надавали, а також відсутні будь-які дозвільні документи.

У 2008 році ОСОБА_4 провела реконструкцію квартири, яка була їй подарована ОСОБА_7 , знов розділивши її приміщення: на кімнату площею 15,0 кв.м. та кімнату площею 11.4 кв.м. з якої зробила вихід з мармуровими сходами.

У позові зазначено, що відповідачі виділили частину квартири в окрему без урахування інтересів інших співвласників, без їх згоди, позбавивши виходу інших власників до центрального виходу з квартири. Провели таке виділення без рішення суду та експерта про можливість виділення частки зі спільної часткової власності, поставивши співвласників у нерівне положення.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 08.12.2014 року (с. ОСОБА_10 ) у задоволенні позову ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_9 було відмовлено (а.с.239-242, т.1).

Рішення апеляційного суду Одеської області від 21.04.2015 року було частково задоволено апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_9 ; рішення Приморського районного суду м. Одеси від 08.12.2014 року змінено в частині викладення мотивувальної частини; у решті рішення суду залишено без змін (а.с.303-308, т.1).

Ухвалою ВССУ від 16.09.2015 року (а.с.31-34,т.2) було задоволено касаційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_9 : рішення Приморського районного суду м. Одеси від 08 грудня 2014 року та рішення апеляційного суду Одеської області від 21 квітня 2015 року скасовані, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

Справа розподілена на суддю Приморського районного суду м. Одеси Погрібного С.О..

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 15.12.2015 року позов ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_9 був залишений без розгляду (а.с.78, т.2).

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 23.03.2016 року (а.с.116-118, т.2) ухвалу суду 1ї інстанції було скасовано, справу направлено до суду 1ї інстанції для подальшого розгляду по суті позовних вимог.

Ухвалою суду (с. Погрібний С.О.) від 09.09.2016 року по справі було призначено судову будівельно-технічну експертизу, на час проведення якої провадження у справі було зупинено.

Висновок №023/16 від 23.12.2016 року судової будівельно-технічної експертизи був наданий до суду 27.12.2016 року (а.с.1-20, т.3).

Позовні вимоги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_9 були уточнені 15.05.2017 року (а.с.72-74, т.3), пред`явлені до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , Департаменту комунальної власності Одеської міської ради, Управління житлово-комунального господарства та паливно-енергетичного комплексу Одеської міської ради, за якими просили:

1.Зобов`язати ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , ОСОБА_5 не перешкоджати ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_9 користуватися житловими та нежитловими приміщеннями квартири спільного загального заселення АДРЕСА_1 ;

2.Зобов`язати ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , ОСОБА_5 усунути перешкоди у користуванні власністю ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_9 шляхом забезпечення постійного доступу до усіх приміщень квартири спільного загального заселення АДРЕСА_1 , які знаходяться у власності позивачів, з постійного входу з клітини з мармуровими сходами, які розташовані у під`їзді загального користування;

3.Зобов`язати ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , ОСОБА_5 відновити двірний проріз, через який здійснюється доступ до коридору №12 площею 14,8 кв.м. з прохідної кімнати площею 26,38 кв.м., через яку здійснювався доступ з під`їзду до усіх приміщень квартири (та яка відображена у технічному паспорті за 1934 рік як кімната № НОМЕР_2 ) за особистий рахунок та відновити дверний проріз, який забезпечує доступ до квартири з під`їзду загального користування з маршовими сходами;

4. Зобов`язати ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , ОСОБА_5 знести за особистий рахунок самочинне переобладнання кімнати №5 площею 26,38 кв.м., яке відображено (самочинна реконструкція) у технічному паспорті від 15.04.2008 року;

5. Зобов`язати ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , ОСОБА_5 забезпечити ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_9 вільний доступ до коридорів загального користування, приміщень квартири та постійного входу до квартири зі сходової площадки з мармуровими сходами на якій розташована квартира АДРЕСА_1 ;

6. Визнати Розпорядження органу приватизації № 204968 від 21 листопада 2007 року, виданий УЖКГ та ПЕК ОМР на ім`я ОСОБА_7 - незаконним та скасувати;

7. Визнати свідоцтво про право власності на житло № НОМЕР_1 , яке зареєстровано і записано у реєстрову книгу за № 8-21403 від 21 листопада 2007 року на 244/1000 частин квартири АДРЕСА_1 видане на ім`я ОСОБА_7 - недійсним;

8. Визнати договір дарування, укладений 28.11.2007 року, який зареєстрований в реєстрі за № 798 та посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Пашичевою Г.Л., що складає 244/1000 частин квартири АДРЕСА_1 між ОСОБА_7 та ОСОБА_4 недійсним;

9. Визнати розпорядження, яке видано на ім`я ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , ОСОБА_5 Управлінням житлово-комунального господарства Міськвиконкому ОМР народних депутатів від 14 липня 1997 року №96983, яке зареєстровано і записано в реєстраційну книгу за №11-9504 незаконним та скасувати;

10. Визнати свідоцтво про право власності на 406/1000 частин квартири АДРЕСА_1 , яке було видано на ім`я ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , ОСОБА_5 Управлінням житлово-комунального господарства Міськвиконкому ОМР народних депутатів 14 липня 1997 року недійсним.

До суду представником відповідача адв. ОСОБА_11 16.05.2017р. було подано заяву про застосування до спірних правовідносин строків позовної давності (а.с.81-84, т.3).

До суду 05.09.2017 року надійшов зустрічний позов ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , ОСОБА_5 (а.с.124-131, т.3), пред`явлений до ОСОБА_8 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_9 , Департаменту комунальної власності Одеської міської ради, за яким просили:

1.Зобов`язати відповідачів не перешкоджати у користування нежитловими приміщеннями квартири спільного заселення АДРЕСА_1 ;

2.зобовязати відповідачів усунути перешкоди шляхом не перешкоджання користування кухнею, на плані архіву, яка позначена №12, і знаходиться у загальному користуванні співвласників згідно вказаних долей, належних родині ОСОБА_12 , спільного заселення під АДРЕСА_1 ;

3. визнати розпорядження органу приватизації від 05 серпня 1997 року №101085, видане УЖКГ та ПЕК ОМР на ім`я ОСОБА_8 незаконним та скасувати;

4. визнати свідоцтво про право власності на житло від 05.08.1997 року, видане на імя ОСОБА_8 , згідно якого йому належить 192/1000 частин квартири загального заселення за адресою АДРЕСА_2 , зареєстроване та записане в реєстраційну книгу за № 11-9606- недійсним;

5. визнати договір дарування, укладений 11.09.2004 року, відповідно до якого ОСОБА_8 подарував, а ОСОБА_9 прийняла у дар 192/1000 частин квартири за адресою АДРЕСА_2 , укладений у державного нотаріуса першої одеської державної нотаріальної контори Драло Г.Л., зареєстрований у реєстрі за №8-4139, - недійсним;

6. стягнути із відповідачів судові витрат.

Зустрічні позовні вимоги ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , ОСОБА_5 обґрунтовані тим, що на підставі свідоцтва про право власності від 14.07.1997 року родині ОСОБА_12 належить у рівних частках 406/1000 частин квартири спільного заселення АДРЕСА_1 , що складає 65,38 кв.м. від загальної площі вказаної квартири. На підставі договору дарування від 28.11.2007 року, ОСОБА_4 належить 244/1000 частин вказаної квартири. Отже, взагалі родині ОСОБА_12 по спірній квартирі належать 650/1000 частин квартири, житл.пл. 70,45 кв.м..

Посилились на те, що ОСОБА_13 05.08.1997 року став власником 192/1000 частин вказаної квартири загального заселення, яка в цілому складається з 6 кімнат, заг.пл. 162,5 кв.м., у тому числі житл.пл. 102,7 кв.м., на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Управлінням житлово-комунального господарства виконкому Одеської міської ради народних депутатів 05.08.1997 року за №11-9606, зареєстрованого в ОМБТІ та РОН в книзі №167пр., на сторінці №144, реєстраційний номер 7365177. У подальшому, 11.09.2004 року, ОСОБА_8 подарував на користь ОСОБА_9 192/1000 частин квартири за адресою АДРЕСА_2 .

Позивачі за зустрічним позовом вважають, що ОСОБА_13 отримав свідоцтво про право власності з грубими порушеннями, про які їм стало відомо лише в 2017 році. Вказували, що доля ОСОБА_13 має бути 162/1000 частини замість отриманої ним 192/1000 частин, ОМБТІ та РОН недосконало вивчено та обраховано розмір часток кожного із наймачів, а УЖКХ виконкому Одеської міської ради не перевірено подані матеріали та видано свідоцтво про право власності на житло, в яких частки квартири та площі займаної відповідними користувача не відповідають дійсності. Правовими підставами зазначили положення 383, 386, 391 ЦК України.

На підставі Указу Президента України № 417/2017 від 14 грудня 2017 року суддю Погрібного С.О. призначено на посаду судді Верховного Суду у Касаційний цивільний суд, тому з метою дотримання розумних строків розгляду справи, здійснено повторний автоматизований розподіл згідно розпорядження керівника апарату суду.

Після потворного автоматизованого розподілу справа надійшла до провадження судді Домусчі Л.В..

Ухвалою суду від 23.01.2018 року була прийнята до провадження та призначена до розгляду у порядку загального позовного провадження.

До суду 23.04.2018 року надійшов уточнений зустрічний позов від ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , ОСОБА_5 , (а.с.183-185, т.3) пред`явлений до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_9 , за яким просили:

- зобов`язати відповідачів не перешкоджати у користування нежитловими приміщеннями квартири спільного заселення АДРЕСА_1 ;

- зобов`язати відповідачів усунути перешкоди шляхом не перешкоджання користування кухнею, на плані архіві. Яка позначена №12, і знаходиться у загальному користуванні співвласників згідно вказаних долей, належних родині ОСОБА_12 , спільного заселення під АДРЕСА_1 .

Також 23.04.2018 року надійшов зустрічний позов ОСОБА_6 (а.с.176-180, т.3), пред`явлений до ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , Департаменту комунальної власності Одеської міської ради, Управління житлово-комунального господарства та паливно-енергетичного комплексу Одеської міської ради, за яким просив:

-визнати незаконним та скасувати розпорядження органу приватизації від 05 серпня 1997 року №101085, видане УЖКГ та ПЕК ОМР на ім`я ОСОБА_8 ;

- визнати недійсними свідоцтво про право власності на житло від 05.08.1997 року, видане на ім`я ОСОБА_8 , згідно якого йому належить 192/1000 частин квартири загального заселення за адресою АДРЕСА_2 , зареєстроване та записане в реєстраційну книгу за № 11-9606- недійсним;

- визнати договір дарування, укладений 11.09.2004 року, відповідно до якого ОСОБА_8 подарував, а ОСОБА_9 прийняла у дар 192/1000 частин квартири за адресою АДРЕСА_2 , укладений у державного нотаріуса першої одеської державної нотаріальної контори Драло Г.Л., зареєстрований у реєстрі за №8-4139, - недійсним.

Обидва зустрічні позові обґрунтовані тими ж самими обставинами і підставами, що зустрічний позов в редакції від 05.09.2017 року (а.с.124-131, т.3).

Ухвалою суду від 23.04.2018 року зустрічний позов ОСОБА_6 до ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , Департаменту комунальної власності Одеської міської ради, Управління житлово-комунального господарства та паливно-енергетичного комплексу Одеської міської ради визнання незаконним та скасування розпорядження органу приватизації, визнання недійсними свідоцтва про право власності на житло та договору дарування було залишено без руху.

Також залишено без руху зустрічний позов ОСОБА_4 , ОСОБА_5 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_9 про усунення перешкод у користуванні нежитловими приміщеннями.

03 травня 2018 року ОСОБА_6 та ОСОБА_6 були усунуті недоліки зустрічних позовних заяв, визначені в ухвалі суду від 23.04.2018 року (а.с.219-222, 224-228, т.3).

Ухвалою суду від 13.06.2018 року прийнято зустрічну позовну заяву ОСОБА_6 до ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , Департаменту комунальної власності Одеської міської ради, Управління житлово-комунального господарства та паливно-енергетичного комплексу Одеської міської ради визнання незаконним та скасування розпорядження органу приватизації, визнання недійсними свідоцтва про право власності на житло та договору дарування та зустрічну позовну заяву ОСОБА_4 , ОСОБА_5 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_9 про усунення перешкод у користуванні нежитловими приміщеннями - до розгляду в одному провадженні у вищевказаній цивільній справі.

Підготовче засідання було відкладено на 03.09.2018 року.

До суду 14.08.2018 року надійшов відзив ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , адв. ОСОБА_14 на зустрічні позови (а.с.2-5, т.4), згідно якого просили відмовити у їх задоволенні. Посилались на те, що приміщення кухні, коридорів, санвузлу знаходяться у спільному загальному користуванні оскільки відповідно до ст. 183 ЦК України є неподільними та відповідно до ст. 169 ЦК України стосовно них право власності здійснюється власниками за згодою усіх співвласників. Отже, кухня як спірне приміщення є приміщенням спільного користування і усі співвласники користуються нею за згодою усіх сторін та мають рівні права. Вимоги зустрічного позову щодо усунення перешкод у користуванні вважають зовсім не вмотивованими, позивачами за зустрічним позовом не зазначено яким шляхом потрібно усунути ці перешкоди та чим сторони по справі перешкоджають їм у користуванні кухнею. Ніяких доказів по зазначеним обставинам сторона ОСОБА_12 не надає.

Додатково у відзиві вказували, що звертаючись з зустрічним позовом ОСОБА_6 просить визнати незаконним рішення Органу приватизації, визнати недійсним свідоцтво про право власності на ім`я ОСОБА_8 та визнати недійсним договір дарування укладений між ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , посилаючись на те, що частки співвласників у квартирі не відповідають часткам зазначеним у правовстановлюючих документах. Інших доводів або підстав визнання недійсними правовстановлюючих документів позивач за зустрічним позовом не заявляє. При цьому, вказували, що висновок судового експерта, виконаний у 2017 році, не проводив аналізу часток у квартирі спільного загального заселення, але встановив, що ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , ОСОБА_15 та ОСОБА_7 неодноразово проводилися реконструкції у належних їм кімнатах, у зв`язку з чим постійно змінювалися площі у квартирі. При чому, ОСОБА_8 будь-які реконструкції у квартирі не проводилися. Усі матеріали та технічна документація на квартиру знаходилася у матеріалах справи у вільному доступі з часу пред`явлення первісного позову, тобто більш ніж п`ять років та ОСОБА_6 , були ознайомлені з матеріалами справи у повному обсязі.

Додатково посилались на те, що лист ОСОБА_7 , який додає ОСОБА_6 до свого зустрічного позову, як доказ своїх позовних вимог, знаходиться в матеріалах справи з першого дня розгляду цієї справи (том 1, а.с.26-29), це не є новим документом та про його існування відомо сторонам значно раніше ніж справа розглядалася, про що свідчить дата видачі самого листа 10.10.2007 року.

У відзиві вказували, що з аналізу правовстановлюючих документів вбачається, що на ім`я ОСОБА_8 у 1997 році видано свідоцтво про право власності на житло на 192/1000 часток, на ім`я ОСОБА_12 видано свідоцтво про право власності на 406/1000 часток у 1997 році. Нерозподілена (тобто не приватизована) частка у квартирі на той час складала 402/1000 часток. Таким чином, 192/1000 + 406/1000 + 402/1000 = 1000/1000, що становить одиницю на час видачі первісних правовстановлюючих документів, що свідчить про відсутність будь-яких порушень з боку ОСОБА_8 та відповідність його правовстановлюючих документів дійсним обставинам, які існували на той час у квартирі. Подальша зміна площі у квартирі, у зв`язку з неодноразовими самочинними діями ОСОБА_12 , ОСОБА_7 по реконструкції приміщень квартири без згоди інших співвласників не є підставою для визнання свідоцтва ОСОБА_8 недійсними. Таким чином, заяву ОСОБА_6 про те що він дізнався про деякі обставини на які він посилається тільки у 2017 році, вони вважають такою, не відповідає дійсності, оскільки ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , ОСОБА_15 , ще з 1997 року знали про отримання свідоцтва ОСОБА_8 та розмір його частки. За таких підстав у задоволенні і цього позову просили відмовити.

Також 20.08.2018 року ОСОБА_1 подано заяву про застосування строків давності до позовних вимог ОСОБА_6 про визнання свідоцтва, договору дарування недійсними (а.с.6-7, т.4).

Ухвалою суду від 03.09.2018 року за клопотання представника ОСОБА_9 адвоката Кудрік К.І. було вирішено питання про витребування доказів із Одеського міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області копію актового запису про смерть ОСОБА_9 , яка була зареєстрована та проживала у АДРЕСА_3 ; та з Третьої Одеської державної нотаріальної контори відомості щодо особи, яка звернулася з заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_9 .

Розгляд справи відкладено на 05.11.2018 року.

Витребувані докази були надані до суду 24.09.2018 року (а.с.42-43, т.4) та 26.09.2018 року (а.с.45-106, т.4).

До суду 19.11.2018 року надійшла відповідь на відзив від адв. ОСОБА_4 та ОСОБА_5 (а.с.144-145, т.4).

Протокольною ухвалою суду від 19.11.2018 року залучено до участі у справі в якості правонаступника померлої ОСОБА_9 залучено її сина - ОСОБА_3 .

Розгляд справи 14.01.2019 року був відкладений на 25.02.2019 року через неявку сторін.

Ухвалою суду від 25.02.2019 року підготовче провадження у справі було закрито та справу призначено до розгляду по суті.

Розгляд справи неодноразово (23.05.2019 року, 23.07.2019 року, 05.11.2019 року) відкладався.

Протокольною ухвалою 23.01.2020 року суд за клопотанням сторін у порядку ст. 55 ЦПК України залучив до участі у справі правонаступника Управління житлово-комунального господарства та паливно-енергетичного комплексу Одеської міської ради Департамент міського господарства Одеської міської ради.

Розгляд справи було відкладено на 18.03.2020 року.

Через неявку сторін розгляд справи 18.03.2020 року був відкладений на 10.06.2020 року; розгляд справи 10.06.2020 року був відкладений на 15.09.2020 року для вирішення питання про виклик свідків.

У судовому засіданні 15.09.2020 року надали свої пояснення як свідки ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 та ОСОБА_19 .. Розгляд справи було відкладено на 08.12.2020 року з метою виклику експерта.

Розгляд справи 08.12.2020 року був відкладений на 30.03.2021 року у зв`язку з неявкою експертам та подання ним прохання про викладення питань у письмовому вигляді.

Такі питання були наданні до суду та відповідь на них надійшла до суду 02.03.2021 року (а.с.160-162, т.5).

У судовому засіданні 30.03.2021 року були заслухані пояснення сторін із приводу відповідей експерта та пояснення ОСОБА_4 за зустрічним позовом. По справі було оголошено перерву до 14.04.2021 року.

У судових засіданнях 14.04.2021 року, 23.06.2021 року суд перейшов до дослідження доказів, та у зв`язку з розглядом інших справ, по справі оголошувались перерви.

Суд вбачає, що протягом 2018 року по 2021 рік, у тому числі в останні два судові засіданні 23.06.2021 року та 14.09.2021 року позивач за первісним позовом ОСОБА_3 як правонаступник ОСОБА_9 не з`являвся, при цьому сповіщався про час та місце розгляду справи належним чином. Причини неявки суду не повідомляв та будь-яких клопотань до суду не заявляв.

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків.

Залишення заяви без розгляду - це форма закінчення справи без ухвалення рішення, яка застосовується, як правило, у зв`язку з порушенням заінтересованими особами умов реалізації права на звернення до суду і не перешкоджає повторному зверненню до суду з таким же позовом. Заява залишається без розгляду за наявності точно встановлених в законі обставин, які свідчать про недодержання умов реалізації права на звернення до суду за захистом і можливість застосування яких не втрачена, та при повторній неявці сторін.

Вичерпний перелік підстав залишення заяви без розгляду наведений у ст.257 ЦПК України.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.257 ЦПК України, суд постановляє ухвалу про залишення позову без розгляду, якщо належним чином повідомлений позивач повторно не з`явився в судове засідання або не повідомив про причини неявки, крім випадку, якщо від нього надійшла заява про розгляд справи за його відсутності і його нез`явлення не перешкоджає розгляду справи.

Частиною 5 ст.223 ЦПК України встановлено, що у разі повторної неявки позивача в судове засідання без поважних причин або неповідомлення ним про причини неявки, суд залишає позовну заяву без розгляду, крім випадку, якщо від нього надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, і його нез`явлення не перешкоджає вирішенню спору.

Умовою для застосування ч.5 ст.223 та п.3 ч.1 ст.257 ЦПК України є повторність (двічі поспіль) неявки в судове засідання позивача, повідомленого належним чином про час і місце судового розгляду.

Залишення позовної заяви без розгляду з підстав, передбачених частиною п`ятою статті 223, пункту 3 частини першої статті 257 ЦПК України, можливе виключно за наявності сукупності таких умов:

а) належне повідомлення позивача про дату, час і місце судового засідання;

б) відсутність заяви позивача про розгляд справи за його відсутності;

в) неявка позивача в судове засідання (підготовче засідання) без поважних причин або неповідомлення ним про причини такої неявки;

г) неможливість розгляду справи по суті за відсутності позивача;

ґ) відсутність вимоги відповідача щодо розгляду справи по суті на підставі наявних у ній доказів.

Верховний суд (цивільна юрисдикція) постановою від 22.05.2019 у справі № 310/12817/13 роз`яснив, що процесуальний закон не вказує на необхідність врахування судом поважності причин повторної неявки позивача до суду. Такі положення процесуального закону пов`язані із принципом диспозитивності цивільного судочинства, у відповідності до змісту якого особа, яка бере участь у справі, самостійно розпоряджається наданими їй законом процесуальними правами. Зазначені наслідки настають незалежно від причин повторної неявки, які можуть бути поважними. Таким чином, навіть маючи докази поважності причин неявки позивача, суд повинен залишати позовну заяву без розгляду. Зазначена норма дисциплінує позивача, як ініціатора судового розгляду, стимулює його належно користуватися своїми правами та не затягувати розгляд справи. Якщо позивач не може взяти участь в судовому засіданні, він може подати заяву про розгляд справи за його відсутності. Така заява може бути подана на будь-якій стадії розгляду справи.

Відповідно до ст.43 ЦПК України, учасники справи мають право користуватися визначеними законом процесуальними правами та виконувати процесуальні обов`язки, визначені законом або судом.

Частиною 1 статті 44 ЦПК України передбачено, що учасники судового розгляду та їхні представники повинні добросовісно користуватись процесуальними правами. Залежно від конкретних обставин суд може визнати зловживання процесуальними правами дії, які суперечать завданню цивільного судочинства. Суд відповідно до ч.ч.3,4 цієї ж статті зобов`язаний вживати заходів для запобігання зловживанню процесуальними правами учасником судового розгляду. Ця норма закону повинна дисциплінувати позивача, як ініціатора судового розгляду, стимулювати його належно користуватися як своїми процесуальними правами, так і процесуальними обов`язками.

Відповідно до ч.3 ст.131 ЦПК України, учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про причини неявки в судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин.

Як наголошує у своїх рішеннях Європейський суд, позивач, як сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватись належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікована Україною Законом № 475/97-ВР від 17.07.1997 року, гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом.

Суд при цьому враховує, що Європейський суд у своїй практиці широко тлумачить дане питання, основним у якому є доступ до суду в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутись до суду для вирішення певного питання, і що з боку держави не повинні чинитись правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права.

При цьому, законодавець передбачив баланс захисту прав як позивача, який повторно не з`явився в судове засідання (незалежно від причин неявки), так і відповідача, який у зв`язку з такою неявкою вимушений витрачати свої час та кошти. Так, для відповідача - це є залишення заяви без розгляду з правом на компенсацію витрат, пов`язаних з розглядом справи (ч.5 ст.142 ЦПК України), а для позивача - це право на повторне звернення до суду з тим самим позовом (ч.2 ст.257 ЦПК України).

У контексті наведеного суд вбачає, що в розумінні ЦПК України позивач - це особа, на захист прав, свобод та інтересів якої подано позов до суду. Як ініціатор судового розгляду справи, позивач насамперед має активно, не зловживаючи, використовувати власні процесуальні права. При цьому визначальними процесуальними обов`язками позивача є забезпечення представництва власних інтересів при розгляді судової справи.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 як правонаступник ОСОБА_9 / чи його представник не з`явилися у судові засідання, при цьому про розгляд справи був сповіщений належним чином та завчасно, доказів поважності причин неявки суду не надали. При цьому клопотань щодо розгляду справи за його відсутності не подавав.

Неявка позивача та/або представника позивача позбавили суд можливості встановити всі обставини справи, необхідні для вирішення спору.

Законодавче формулювання частини п`ятої статті 223 ЦПК України «… якщо неявка перешкоджає розгляду справи» означає, що суд може розглянути позов по суті, однак не зобов`язаний цього робити. Це законодавче формулювання змістовно викладено у вигляді умови, яка в кожному конкретному випадку (правовій ситуації, казусові) повинна оцінюватися окремо в межах відповідних спірних правовідносин, які диктують її застосування.

Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2019 року у справі № 9901/949/18 (провадження № 11-1179заі19).

Оцінюючи характер процесу та його значення для ОСОБА_3 як правонаступник ОСОБА_9 , слід врахувати, що останній не цікавиться станом розгляду справи, не з`являється у судові засідання, не надає докази причин поважності неявки, що свідчить про байдужість до руху справи та можливу неактуальність вирішення позовних вимог на теперішній час, а також враховується відсутність згоди сторони відповідача на розгляд такої справи по суті.

У свою чергу судом вжито усіх заходів, передбачених процесуальним законодавством для належного повідомлення сторони позивача про розгляд справи.

При цьому поважність причин пропуску судових засідань, не має значення, що підтверджується правовій позиції Верховного Суду, викладеній у постанові від 22 травня 2019 року у справі № 310/12817/13 (провадження № 61-36375св18), у якій зазначено, що правове значення має лише належне повідомлення позивача про день та час розгляду справи, повторність неявки в судове засідання та неподання заяви про розгляд справи за відсутності позивача. До таких висновків також дійшов ВС у постанові від 25.03.2020 року справа №521/10136/18.

З огляду на викладене, суд вбачає наявність підстав для залишення позову в частині вимог ОСОБА_3 як правонаступник ОСОБА_9 без розгляду в зв`язку з його повторною неявкою в судове засідання.

Керуючись ст.ст.3, 10-13, 43, 49, 53,56, 89, с, 223, 247, п.5 ч.1 ст. 257, 158-260, 268, 353-354 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В :

Цивільну справу за первісним позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , Департаменту комунальної власності Одеської міської ради, Департамент міського господарства Одеської міської ради про усунення перешкод у користуванні власністю та приміщеннями загального користування, приведення квартири у попередній стан, визнання свідоцтв про право власності недійсними залишити без розгляду в частині позовних вимог ОСОБА_3 .

Апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції подається протягом п`ятнадцяти днів з дня складання повного тексту ухвали. Учасники справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали.

Повний текст ухвали суду складено 20.09.2021 року.

Суддя Домусчі Л.В.