Справа № 450/2645/20 Головуючий у 1 інстанції: Данилів Є.О.
Провадження № 22-ц/811/3122/21 Доповідач в 2-й інстанції: Приколота Т. І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 грудня 2021 року м.Львів

Справа № 450/2645/20

Провадження № 22ц/811/3122/21

Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Приколоти Т.І.,

суддів : Савуляка Р.В., Шандри М.М.

секретар Іванова О.О.

з участю: ОСОБА_1 , ОСОБА_2

розглянув апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Пустомитівського районного суду Львівської області, ухвалене у м. Пустомити 5 липня 2021 року у складі судді Даниліва Є.О., у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням; зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні будинком,-

в с т а н о в и в:

26 серпня 2020 року ОСОБА_3 звернувся з позовом про визнання ОСОБА_4 такою, що втратила право користування житловим приміщенням. В обґрунтування позову посилається на те, що йому на праві власності належить житловий будинок АДРЕСА_1 . Вказує, що в цьому будинку зареєстрована відповідач, яка в ньому не проживає. Факт відсутності відповідача за місцем її реєстрації стверджується відповідними актами. Стверджує, що зняття відповідача з реєстрації необхідне йому (позивачу) для зменшення розміру оплати комунальних послуг. Просить позов задовольнити.

8 грудня 2020 року ОСОБА_4 звернулася із зустрічним позовом про усунення перешкод у користуванні будинком. В обґрунтування свого позову посилається на те, що 17 січня 2006 року ОСОБА_5 зареєструвала її ( ОСОБА_4 ) у спірному будинку. На час цієї реєстрації ОСОБА_5 була власником будинку. ОСОБА_3 успадкував будинок після смерті ОСОБА_6 . Між ОСОБА_7 та ОСОБА_3 була домовленість про те, що вона ( ОСОБА_8 ) буде проживати у вказаному будинку поки не отримає земельну ділянку в черзі, на яку очікувала з 2006 року, а її ( ОСОБА_4 ) мати ОСОБА_9 відмовляється від своєї спадщини на половину будинку за вказаною адресою. ОСОБА_3 замінив усі замки, повісив колодки на брамі без попередження, фактично позбавив її права користування житловим приміщенням. Зазначає, що систематично сплачувала комунальні послуги, несла фінансові витрати з власної ініціативи для облагородження будинку та наведення чистоти та порядку в будинку. Просить задовольнити її позов та усунути перешкоди у користуванні житловим будинком за місцем реєстрації.

Рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 5 липня 2021 року відмовлено в позові ОСОБА_3 та задоволено позов ОСОБА_4 . Ухвалено усунути ОСОБА_4 перешкоди у користуванні житловим будинком за місцем реєстрації: АДРЕСА_1 , та вирішено передати їй ОСОБА_3 ключів від замінених дверних замків, встановлених колодок. Проведено розподіл судових витрат.

Рішення суду оскаржив ОСОБА_3 . Зазначає, що оскаржуване рішення є незаконним, необґрунтованим, прийнятим з порушенням норм матеріального та процесуального права. Просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення про задоволення його позову та відмовити у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 , посилаючись на доводи позовної заяви.

Заслухавши суддю-доповідача, учасників справи, свідка, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення у межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу належить задовольнити.

Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

На підставі ст.ст. 76-81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; а також питання щодо розподілу судових витрат, допуску рішення до негайного виконання, скасування заходів забезпечення позову.

Рішення суду першої інстанції мотивовано наступним.

Суд першої інстанції відмовив у задоволенні первісного позову, виходячи з того, що обраний позивачем спосіб захисту свого права, зокрема, шляхом визнання відповідача такою, що втратила право користування житлом, не відповідає характеру спірних правовідносин, оскільки відповідач правомірно набула право на житло у ньому, як член сім`ї власника, враховуючи, що відсутності її за місцем проживання суду не доведено, а з матеріалів справи вбачається протилежне, вчинення відповідачем протиправних дій щодо позивача - власника майна - щодо здійснення його права власності на житловий будинок, в якому проживає відповідач, не встановлено.

Задовольняючи зустрічний позов, суд першої інстанції посилався на конституційне право кожної особи на володіння, користування та розпорядження своєю власністю, непорушність права приватної власності, що також закріплено і в ч. 1 ст. 321 ЦК України. Ніхто не може бути позбавлений його чи обмежений у його здійсненні.

Суд зазначив, що відповідач виселилася із будинку позивача не за власним бажанням, а з мотивів збереження власної сім`ї, адже між ними постійно виникали конфлікти. Щодо вказаного не заперечував і позивач.

Крім того, з показів як позивача, так і відповідача вбачається, що позивачем було замінено замок на вхідних дверях, що позбавило відповідача можливості повернутися на постійне місце проживання до будинку позивача. Таким чином, змінивши замок на вхідних дверях свого будинку та не передавши ключів для відповідача, позивач фактично обмежив право своєї племінниці на вільне користування будинком.

Судом встановлено, що ОСОБА_4 є племінницею позивача та зареєстрована у його будинку. При цьому, виселившись із будинку, мала бажання туди повернутися, однак не мала змоги цього зробити, адже позивач без її відома та згоди змінив замок у вхідних дверях, не надавши їй ключів.

Посилаючись на статті 383 ЦК України та 156 ЖК УРСР, суд зазначив, що за змістом вказаних норм матеріального права правом користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника нарівні з власником будинку. За змістом ст. 116 ЖК України виселення члена сім`ї наймача (власника) будинку і інших осіб, що проживають разом з ним, можливо у тому випадку, якщо вони систематично руйнують і псують житло.

Суд першої інстанції в мотивах оскаржуваного рішення посилався на висновки Великої Палати Верховного Суду, що не є підставою для виселення членів сім`ї власника квартири, у тому числі й колишніх, сам факт переходу права власності на це майно до іншої особи без оцінки законності такого виселення, яке по факту є втручанням у право на житло у розумінні положень статті 8 Конвенції на предмет пропорційності у контексті відповідної практики ЄСПЛ.

Суд прийшов до висновку про наявність підстав для задоволення зустрічного позову, оскільки це гарантує право ОСОБА_4 на збереження права користування спірним будинком на рівні з його власником, членом сім`ї якої вона є. Суд при цьому зазначив, що у разі виникнення спору між власником та особами, які проживали з ним як члени сім`ї, необхідно враховувати той факт, що право користування житлом має речово-правовий характер, у зв`язку з чим припинення цього права повинно відбуватися згідно з вимогами статей 405,406 ЦК України. Відповідно до ст. 405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Закон України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним актом, який регулює правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання, положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до всіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язана з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання.

За змістом частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до глави 23 ЦК України громадянин, який став власником житла, має право розпоряджатися ним на свій розсуд.

Статтею 383 цього Кодексу передбачено, що власник житлового будинку, зокрема, має право використовувати помешкання для власного проживання та проживання членів своєї сім`ї.

Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Частиною 4 ст. 41 Конституції України встановлено принцип непорушності приватної власності.

За положеннями ч. 1 ст. 317 та ч. 1 ст. 319 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном і він реалізовує їх на власний розсуд.

Згідно із ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Частиною 1 ст. 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Стаття 379 ЦК України вказує, що житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них.

Глава 28 ЦК України визначає житло об`єктом права приватної власності.

Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК УРСР, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в права власника можливе лише з підстав, передбачених законом.

Статтею 391 ЦК України передбачено право власника майна при наявності дій осіб, спрямованих на перешкоджання вільного користування та розпорядження власником своїм майном, вимагати усунення таких перешкод.

Згідно із ч. 1 ст. 156 ЖК УРСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Відповідно до ст. 109 ЖК УРСР виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.

Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння.

Встановлено, що власником спірного житлового будинку АДРЕСА_1 була мати ОСОБА_3 і баба ОСОБА_4 - ОСОБА_10 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

ОСОБА_3 успадкував за заповітом після смерті його матері вказаний житловий будинок, що стверджується свідоцтвом про право на спадщину від 16 грудня 2016 року та Витягом про реєстрацію у Спадковому реєстрі (а.с.7-8). Будинок загальною площею 54,5 кв.м складається із двох житлових кімнат та кухні, житлова площа - 40,7 кв.м (а.с.17-21).

У паспорті ОСОБА_3 наявна відмітка про його реєстрацію у спірному будинку з 14 грудня 2006 року (а.с.15).

Із складених комісійно Кам`янопільським старостинським округом актів обстеження житлово-побутових умов від 24 травня і 25 грудня 2019 року,15 червня 2020 року вбачається, що ОСОБА_4 у спірному будинку не проживає, її речі у цьому будинку відсутні (а.с.10-12).

Є встановленим, що ОСОБА_4 є власником житлового будинку АДРЕСА_2 загальною площею 58,6 кв.м, житловою площею 41,2 кв.м; та земельної ділянки для обслуговування житлового будинку площею 0,2145 га на підставі договорів купівлі - продажу від 8 травня 2019 року (а.с.80-83). Тобто ОСОБА_4 виселилася із спірного будинку після набуття у власність іншого будинку.

На час виникнення спірних правовідносин ОСОБА_4 була співвласником квартири АДРЕСА_3 . Свою частку у цій квартирі ОСОБА_4 безоплатно відчужила ОСОБА_11 на підставі договору дарування від 9 грудня 2020 року під час розгляду судом цього спору (а.с.91-92).

На підставі аналізу наявних у справі доказів у їх сукупності колегія суддів прийшла до висновку, що час виселення ОСОБА_4 із спірного будинку співпадає із часом придбання нею житлового будинку і земельної ділянки у с.Н.Білка Пустомитівського району Львівської області, а належну їй частку у квартирі вона відчужила під час розгляду судом цього спору, чим штучно погіршила свої житлові умови.

У зустрічній позовній заяві ОСОБА_4 вказала, що вона у липні 2019 року виїхала із спірного будинку у зв`язку з агресивною поведінкою ОСОБА_3 . Це вона ствердила і в судовому засіданні. Однак, зустрічний позов ОСОБА_4 подано лише 8 грудня 2020 року - після того як із позовом до неї звернувся ОСОБА_3 .

Дії відповідача ОСОБА_4 свідчать про те, що вона зберігає реєстрацію у спірному будинку з метою отримання земельної ділянки на території цієї територіальної громади. На цю обставину вона вказала у своїй позовній заяві та в судовому засіданні.

З рішення № 697 від 31 жовтня 2018 року Мурованської сільської ради Об`єднаної територіальної громади Пустомитівського району Львівської області вбачається, що ОСОБА_4 подала до цієї сільської ради заяву про виділення земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд і вона включена до списку осіб, які потребують будівництва житла (а.с.51-54).

Довідка № 64 від 25 січня 2021 року, видана в.о. сільського голови с.Сороки-Львівські (а.с.103) про те, що акти обстеження житлових умов складені «в основному зі слів власника житла та свідчень сусідів. Члени комісії підтвердили, що огляду приміщення вони не проводили і жодного разу не зустрічалися із ОСОБА_4 » не узгоджується з іншими доказами по справі. Зокрема, у актах обстеження не зазначено, що такі складено зі слів сусідів сторін та ОСОБА_3 . У цих актах вказано, що комісія встановила зазначені у них обставини при перевірці на місці житлово-побутових умов у будинку АДРЕСА_1 старостинського округу. Окрім того, допитана у якості свідка ОСОБА_12 , яка входила до комісії по обстеженню житлових у мов і підписувала акти, під присягою підтвердила правдивість наведеної в актах інформації та пояснила, що дійсно ОСОБА_4 не проживає у спірному будинку, про що їй (свідку) відомо. Свідок ствердила, що не надавала будь-яких пояснень в.о. сільського голови с.Сороки Львівські, які відповідають змісту зазначеної довідки.

З метою з`ясування чим підтверджуються відомості, наведені у довідці в.о.сільського голови іншого населеного пункту (с.Сороки Львівські) О.Хомяка, апеляційний суд вживав заходів, щоб вислухати його в судовому засіданні, але ОСОБА_13 у таке не з`явився.

Колегія суддів прийшла до висновку, що зазначена довідка не спростовує комісійних актів, зміст яких узгоджуються з іншими доказами у справі.

Право на житло є природним правом кожної людини.

У ст. 47 Конституції України проголошено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Однак, реалізуючи право на житло, людина може користуватись тільки тим житлом, право користування яким у неї виникло з правочину або на підставі закону.

Таке право виникає у власника житла, членів його сім`ї, орендаря (наймача) житла, членів його сім`ї тощо.

Встановлено, що ОСОБА_4 поселилася і зареєстрована у спірному будинку 14 лютого 2008 року, коли будинок перебував у власності ОСОБА_10 - баби ОСОБА_4 .

Відповідно до ч.1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів його сім`ї чи інших осіб.

На підставі свідоцтва про право на спадщину від 16 грудня 2016 року будинок перейшов у власність ОСОБА_3 .

Даний спір виник між власником житла та членом сім`ї колишнього власника. Докази того, що ОСОБА_4 є членом сім`ї ОСОБА_3 відсутні. Докази того, що сторони вели спільне господарство, відсутні. Відповідно до статті 64 ЖК УРСР племінниця не є членом сім`ї. Відтак, з висновками суду першої інстанції, що спір виник між власником будинку та членом його сім`ї, погодитися не можна.

Позивач за первісним позовом не звертався з вимогою про виселення ОСОБА_4 , яка виселилася із спірного будинку добровільно. Зустрічний позов вона подала після звернення ОСОБА_3 до суду із позовом про визнання ОСОБА_4 такою, що втратила право користування спірним житловим будинком. Перед виселенням із спірного будинку ОСОБА_4 набула у власність інший будинок та земельну ділянку.

Стаття 156 ЖК Української РСР передбачає, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Відповідно до вимог ст.405 ЦК України члени сім`ї власника, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Таким чином, право членів сім`ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якої вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї.

Верховний Суд, аналізуючи норми права щодо співвідношення права володіння та права користування житлом визначив, що правом користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

Право членів сім`ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї.

Правову позицію з цього питання з аналогічними висновками висловлено Верховним Судом у постановах від 15 серпня 2018 року (справа № 595/1271/16-ц), від 25 квітня 2019 року (справа № 761/13293/16-ц).

У рішенні по справі про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зняття з реєстрації № 6-709цс16 від 16 листопада 2016 року Верховний Суд України вказав на те, що положення статей 383, 391, 405 ЦК України, статей 150, 156 в поєднанні зі статтею 64 ЖК УРСР передбачають право вимоги власника - захистити порушене право власності на житлове приміщення, будинок, квартиру тощо від будь-яких осіб, в тому числі осіб, які не є членами його сім`ї, а положення статті 405 ЦК України, до статей 150, 156 ЖК УРСР регулюють взаємовідносини власника житлового приміщення та членів його сім`ї, в тому числі в разі втрати власником права власності, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік. Також цей висновок використовував у своєму рішенні ВС КЦС від 9 жовтня 2019 року по справі № 615/1636/17.

У справі № 6-709цс16 суд вирішував питання про втрату права на користування житлом племінницею за позовною заявою власника такого житла. Племінниця членом сім`ї не вважається, згідно зі статтями 64 і 156 ЖК УРСР. Таким чином - висновок про те, що власник має законне право захистити власність від будь-якої особи, в тому числі не родича шляхом визнання такої особи такою, що втратила право на користування - був необхідний.

Суд першої інстанції в мотивах оскаржуваного рішення посилався на висновки Великої Палати Верховного Суду, що не є підставою для виселення членів сім`ї власника квартири, у тому числі й колишніх, сам факт переходу права власності на це майно до іншої особи без оцінки законності такого виселення, яке по факту є втручанням у право на житло у розумінні положень статті 8 Конвенції на предмет пропорційності у контексті відповідної практики ЄСПЛ.

Є встановленим, що ОСОБА_3 не заявляв позовних вимог про виселення ОСОБА_4 , яка виселилася із спірного будинку добровільно. Позивач за первісним позовом звернувся із вимогою про визнання ОСОБА_4 такою, що втратила право користування спірним житлом. ОСОБА_4 забезпечена власним житлом і зберігає формальну реєстрацію у спірному будинку з метою одержання земельної ділянки. Задоволення первісного позову забезпечить захист прав власника житла і не може за вказаних обставин вважатися порушенням конституційних та конвенційних положень про право на житло.

На підставі встановленого, колегія суддів прийшла до висновку, що позов ОСОБА_3 підлягає до задоволення, у задоволенні зустрічного позову належить відмовити.

Відповідно до вимог ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної інстанції ухвалює нове рішення, цей суд змінює розподіл судових витрат.

Виходячи з того, що ОСОБА_3 при подачі позову сплатив судовий збір в розмірі 840,80 грн., а при подачі апеляційної скарги - 1 261,21 грн. (всього:2 102,01 грн.), ці судові витрати підлягають стягненню із ОСОБА_4 в користь ОСОБА_3 .

Керуючись ст. 141, п.2 ч.1 ст.374, ст.ст. 376, 381-384, 388-391 ЦПК України, суд,-

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 5 липня 2021 року скасувати та прийняти нове рішення.

Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4 задовольнити.

Визнати ОСОБА_4 такою, що втратила право користування житловим приміщенням - будинком АДРЕСА_1 .

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні житловим будинком АДРЕСА_1 янопіль з передачею ключів від замків, - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_4 в користь ОСОБА_3 2 102, 01 грн. (дві тисячі сто дві грн., 01 коп.) судових витрат.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Постанову складено і підписано 17 грудня 2021 року.

Головуючий

Судді