Провадження № 2/522/3791/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 грудня 2021 року Приморський районний суд м. Одеси в складі:

Головуючого - судді Чернявської Л.М.,

при секретарі судового засідання Тофан Л.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі засідань суду в місті Одесі справу за позовом Департаменту комунальної власності Одеської міської ради до ОСОБА_1 , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача Одеська міська рада про усунення перешкод у користуванні шляхом виселення, скасування запису про державну реєстрацію,

В С Т А Н О В И В:

До суду 10 грудня 2020 року надійшов позов Департаменту комунальної власності Одеської міської ради до ОСОБА_1 , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача Одеська міська рада про усунення перешкод у користуванні шляхом виселення, скасування запису про державну реєстрацію.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що нежитлове приміщення підвалу № 501, загальною площею 53,1 кв. м та нежитлове приміщення підвалу, загальною площею 55,4 кв.м, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , належать територіальній громаді м. Одеси в особі Одеської міської ради, управління якими здійснює департамент комунальної власності Одеської міської ради на підставі Положення про департамент комунальної власності Одеської міської ради, яке затверджено рішенням Одеської міської ради від 10.06.2020 року № 2752-VI. Згідно відповіді КП «Бюро технічної інвентаризації» Одеської міської ради від 27.10.2020 року № 4648-12/173 нежитлові приміщення підвалу № 501, загальною площею 53,1 кв.м. та нежитлове приміщення підвалу, загальною площею 55,4 кв.м. які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 увійшли до складу квартири № 2 , загальною площею 283,1 кв.м., що розташована зазначеною вище адресою, яка належить ОСОБА_1 .. Одеська міська рада не позбавлена титулу власника нежитлових приміщень підвалу. Згоди на відчуження зазначеного приміщення власником не надавалось та відповідне рішення міською радою не приймалося. Таким чином можна зробити висновок про вибуття із комунальної власності спірних приміщень без згоди власника. У зв`язку з чим ОСОБА_1 не є законним власником нежитлових приміщень підвалу, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , що позбавляє можливості не лише користуватися, а й розпоряджатися спірними нежитловими приміщеннями.

Ухвалою суду від 11 грудня 2020 року відкрито провадження по справі, встановлено загальний порядок розгляду справи.

Ухвалою суду від 17 лютого 2021 року заяву представника позивача Департаменту комунальної власності Одеської міської ради про забезпечення позову задоволено. Накладено арешт на нежитлове приміщення підвалу № 501, загальною площею 53,1 кв.м. та нежитлове приміщення підвалу, загальною площею 55,4 кв.м., які розташовані за адресою АДРЕСА_1 . Заборонено ОСОБА_1 здійснювати дії щодо відчуження, користування, розпорядження, в тому числі передачу в оренду та під заставу, іпотеку, здійснювати будівництво, реєструвати повідомлення про початок виконання підготовчих або будівельних робіт та про готовність об`єкта до експлуатації та заборонити державним реєстраторам прав на нерухоме майно та органам державної реєстрації (в тому числі Міністерству юстиції України та його структурним та територіальним органам, виконавчим органам сільських, селищних та міських рад, Київській, районним у містах Києві державним адміністраціям, акредитованим суб`єктам, нотаріусам, іншим особам та органам, які виконують функції державного реєстратора прав на нерухоме майно відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»), вчиняти будь-які реєстраційні дії, в тому числі, але не обмежуючи державну реєстрацію речових прав та їх обтяжень на нерухоме майно, відкриття та/або закриття розділів в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, а також вносити до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно записи про державну реєстрацію речових прав та їх обтяжень, записи про скасування державної реєстрації речових прав та їх обтяжень, зміни до таких записів.

17 березня 2021 року від представника відповідача до суду надійшов відзив на позовну заяву. В обґрунтування зазначено, що Позивач не надає достатніх та допустимих доказів, які б свідчили про відповідність приміщень, які належать територіальній громаді м. Одеси в особі Одеської міської ради приміщенням квартири, що належить Відповідачу та знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , у зв`язку з чим, просив відмовити в задоволенні позовних вимог Департаменту комунальної власності Одеської міської ради.

06 квітня 2021 року від представника позивача до суду надійшла відповідь на відзив.

Протокольною ухвалою суду від 03 червня 2021 року закрито підготовче судове засідання та призначено справу до розгляду по суті.

19 липня 2021 року від представника відповідача до суду надійшло клопотання про призначення судової будівельно-технічної експертизи, яке не прийнято до розгляду судом, у зв`язку з пропуском строку для подачі відповідного клопотання.

10 листопада 2021 року в судовому засідання представник позивача позов підтримала та просила задовольнити. Представник відповідача заперечував, зазначив щ позов необґрунтований, та позовні вимоги не підлягаю задоволенню.

15 листопада 2021 року від представника відповідача до суду надійшло клопотання про поновлення пропущеного процесуального строку та залучення технічного паспорту на квартиру до матеріалів цивільної справи.

02 грудня 2021 року від представника позивача до суду надійшло клопотання про долучення до матеріалів справи копії технічного паспорта ОСОБА_1 від 21.05.2018 року та від 07.05.2018 року на квартиру АДРЕСА_1 .

В судовому засіданні 03 грудня 2021 року сторонам поновлено процесуальний строк на долучення до матеріалів справи доказів та долучені зазначені докази до матеріалів. Представник позивача позов підтримала та просила задовольнити. Представник відповідача заперечував, наголошував щодо необґрунтованості позовних вимог.

Представник Одеської міської ради в судове засідання не з`явився, сповіщався належним чином. Пояснень щодо позову до суду не надавали.

Суд, дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, додані до неї документи приходить до висновку, що даний позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно матеріалів справи судом встановлено наступні обставини.

Як вбачається з матеріалів справи, а саме з Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 03.07.2018 року ОСОБА_1 належить на праві приватної власності квартира АДРЕСА_1 . Підстава виникнення права власності: договір купівлі-продажу, серія та номер: 2-7541, виданий 02.11.1994, видавник: Десята Одеська державна нотаріальна контора: лист, серія та номер:3165-11/1304, виданий 15.06.2017, видавник: КП «БТІ ОМР»; договір дарування, серія та номер: 11-5644, виданий 27.09.1994, видавник: Перша Одеська державна нотаріальна контора: декларація про готовність об`єкта до експлуатації, серія та номер: ОД0, виданий 24.04.2018, видавник: Управління державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради, Документ отримано з ЄДР; Довідка, серія та номер: 512/28/18, виданий 15.06.2018, видавник: ФОП ОСОБА_2 ; Технічний паспорт, серія та номер: б/н, виданий 21.05.2018, видавник: ФОП ОСОБА_2 .

Підстава внесення запису: Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 35970636 від 04.07.2017 12:44:17, ОСОБА_3 , Одеська обласна філія комунального підприємства «Центр державної реєстрації», Одеська область.

Звертаючись до суду з дійсним позовом, представник Департаменту посилалась на те, що згідно відповіді КП «Бюро технічної інвентаризації» Одеської міської ради від 27.10.2020 року № 4648-12-173, нежитлові приміщення підвалу № 501, загальною площею 53, 1 кв.м. та нежитлове приміщення підвалу, загальною площею 55, 4 кв.м., які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 увійшли до складу квартири № 2 , загальною площею 283, 1 кв.м., що розташована за зазначеною адресою, хоча власником нежитлових приміщень є територіальна громада м. Одеси в особі Одеської міської ради та яка дозволу на відчуження такого майна не надала.

У зв`язку з чим, просили скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, прийняте ОСОБА_4 щодо збільшення загальної площі з 155,1 кв.м. на 189 кв.м. на підставі декларації про готовність об`єкта до експлуатації від 24.04.2018 року, серія та номер ОД 60; скасувати рішення про державну реєстрацію права та їх обтяжень прийняте ОСОБА_5 щодо збільшення загальної площі з 189 кв.м. на 283, 1 кв.м.; Усунути перешкоди у користуванні шляхом виселення ОСОБА_1 з нежитлового приміщення підвалу № 501, загальною площею 53,1 кв.м. та нежитлового приміщення підвалу, загальною площею 55,4 кв.м., які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 на користь територіальної громади м. Одеси в особі Одеської міської ради в особі Департаменту комунальної власності Одеської міської ради.

В обґрунтування своїх вимог представником Департаменту були надані до суду наступні докази:

-Рішення Одеської обласної ради народних депутатів від 25.11.1991 року № 266-ХХІ «Про розмежування державного майна між власністю обласної ради, міст обласного підпорядкування та районів області»;

-Опис державного майна, який передається у власність міст обласного підпорядкування;

-Акт обстеження нежитлових приміщень підвалів, загальною площею 53,1 кв. м та 55,4 кв.м., розташованих за адресою: АДРЕСА_1 від 11 березня 2020 року, з якого вбачається, що в ході проведення обстеження було встановлено, що нежитлові приміщення підвалів зайняті та використовуються жителькою квартири № 2 , а саме ОСОБА_1 ;

-Фотофіксацією, з яких вбачається АДРЕСА_1 та вхід до нежитлового приміщення;

-Положення про Департамент Комунальної власності Одеської міської ради;

-Технічний паспорт не нежитлове приміщення підвалу в житловому будинку АДРЕСА_1 від 05 липня 2005 року, з якого вбачається, що Одеська міська ради є власником зазначеного нежитлового приміщення підвалу на підставі Рішення виконкому Одеської міської ради № 510 від 27.09.1997 року;

-Схематичний план приміщення за адресою: АДРЕСА_1 ;

-Свідоцтво про право власності на нежиле підвальне приміщення від 18 серпня 2005 року, з якого вбачається, що нежитлове приміщення підвалу, загальною площею 55, 4 кв.м., належить Територіальній громаді міста Одеси, в особі Одеської міської ради на праві комунальної власності;

-Технічний паспорт не нежитлове приміщення підвалу в житловому будинку АДРЕСА_1 від 07 лютого 2018 року;

-Витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 22.02.2018 року, з якого вбачається, що Територіальна громада міста Одеси в особі Одеської міської ради є власником нежитлового підвального приміщення № 501 на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу0, індексний номер: 39821539 від 22.02.2018 року 16:40:30, ОСОБА_6 , Юридичний департамент Одеської міської ради, Одеська область;

-Інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру зоборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна;

-Лист Комунального підприємства «Бюро технічної інвентаризації» Одеської міської ради від 27.10.2020 року за № 4648-12/173, що нежитлове приміщення підвалу № 501, загальною площею 3,1 кв.м., яке зображене у доданому до запиту технічному паспорту від 07.02.2018 року та нежитлове приміщення підвалу, загальною площею 55,4 кв.м., яке зображене у доданому до запиту технічному паспорту від 05.07.2005 року, розташовані за адресою: АДРЕСА_1 увійшли до складу квартири № 2 , загальною площею 283,1 кв.м., яка зображена у доданому до запиту технічному паспорту від 21.05.2018 року та є об`єктом приватної власності а адресою: АДРЕСА_1 . Разом з Листом було надано схематичний план розташування, зазначений нежитлових приміщень на поверховому плані квартири № 2 ;

-Копія технічних паспортів ОСОБА_1 від 21.05.2018 року та від 07.05.2018 року на квартиру АДРЕСА_1 , з яких вбачається, що загальна площа зазначеної квартири збільшилась з 189,0 кв.м. на 283,1 кв.м.

Вирішуючи спір, суд дійшов висновку, що Позивачем не надано достатніх та допустимих доказів, які б свідчили про відповідність приміщень, які належать територіальній громаді м. Одеси в особі Одеської міської ради приміщенням квартири, що належить ОСОБА_1 та знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Так зокрема, будинок що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , являє собою багатоквартирний будинок, історичної забудови, що має багаточисельні підвальні та допоміжні приміщення, а враховуючи його форму та аналогічне планування приміщень по його периметру, взагалі невідомо яким саме чином Позивач встановив відповідність приміщень, до таких що мають «подвійну реєстрацію права власності».

Слід зазначити, що до матеріалів справи не додано копії матеріалів реєстраційної справи відносно спірних приміщень та з клопотанням про витребування зазначених доказів представники сторін до суду не звертались, що унеможливлює перевірити підстави позовних вимог на які посилається Позивач.

Акт обстеження нежитлових приміщень підвалів від 11.03.2020 року затверджений Директором комунальної установи «Муніципальна служба комунальної власності ОМР» доданий до матеріалів справи позивачем, носить не інформаційний характер, наповнений припущеннями та висновками осіб, що не мають спеціальних знань, в ньому відсутні будь-які заміри, технічні характеристики та дослідження, що могли би свідчити про тотожність приміщень. З доданих до нього 6 фотознімків взагалі неможливо встановити які приміщення сфотографовані та як вони відносяться до спірних.

Надана позивачем відповідь КП «Бюро технічної інвентаризації» Одеської міської ради від 27.10.2020 року № 4648-12/173, в якій робиться висновок, що нежитлові приміщення підвалу № 501, загальною площею 53,1 кв.м та нежитлове приміщення підвалу, загальною площею 55,4 кв.м, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , увійшли до складу квартири № 2 , загальною площею 238,1 кв.м, суд не приймає до уваги, оскільки на додатку до цієї відповіді, невідома особа заштрихувала частину технічного паспорту та дописала що це саме спірні приміщення, при цьому відсутній будь-якій розрахунок та виміри, що є не припустим та на чому наголошував представник відповідача.

Суд вважає що, ані Акт обстеження нежитлових приміщень підвалів від 11.03.2020 року, ані відповідь КП «Бюро технічної інвентаризації» Одеської міської ради від 27.10.2020 року № 4648-12/173 про відповідність квартири АДРЕСА_1 спірним приміщенням не є належними та допустимими доказами, оскільки вказані особи що їх склали не володіють належною компетенцією, передбаченою Законом України „Про судову експертизу" для надання відповідного висновку.

При цьому слід зазначити, що дослідивши технічні паспорти спірних приміщень які належать Одеській міській раді (а.с. 25-29) та ОСОБА_1 (а.с. 131-133, 148-153) суд також не вбачає можливим встановити, які саме приміщення є тотожними та ввійшли до складу квартири АДРЕСА_1 під час збільшення загальної площі квартири ОСОБА_1 .

За змістом статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (Конвенція) кожному гарантується право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Цією статтею також визначено певні гарантії прав приватних осіб у випадку втручання держави у їхні права.

При розгляді справ національні суди України застосовують положення Конвенції та практику Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ) як джерело права, що передбачено статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини".

Водночас відповідно до статті 8 Конституції України в державі визнається і діє принцип верховенства права, одним із проявів якого є непорушність права приватної власності та недопустимість протиправного позбавлення такого права.

Згідно зі статтями 13, 41 Конституції України держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. Усі суб`єкти права власності рівні перед законом. Кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Примусове відчуження об`єктів права приватної власності може бути здійснене лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості.

Схожі за змістом правові гарантії наведено і в актах найвищої юридичної сили країн Європейського Союзу.

Крім того, в Україні відносини, пов`язані із набуттям, зміною, припиненням права власності та його захистом, регулюються Цивільним і Господарським кодексами України.

Згідно з частиною першою статті 316 Цивільного кодексу України (ЦК України) правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Статтею 317 цього Кодексу визначено зміст права власності, який полягає у тому, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

До регламентованих ЦК України способів захисту права власності належать:

? визнання права власності (стаття 392);

? витребування майна із чужого незаконного володіння, у тому числі від добросовісного набувача (статті 387, 388);

? усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном (стаття 391);

? заборона вчинення дій, які порушують право власності, або вчинення певних дій для запобігання такому порушенню (стаття 386);

? визнання незаконним правового акта, що порушує права власника (стаття 393);

? зобов`язання повернути потерпілому безпідставно набуте майно (статті 1212, 1213) та інші.

Статтею 328 ЦК України визначено презумпцію правомірності набуття права власності, за змістом якої власник не зобов`язаний у кожному випадку доводити іншим особам правомірність набуття права власності на належне йому майно.

Традиційно підстави набуття права власності поділяють на первісні (набуття права власності вперше, незалежно від волі попередніх власників) і похідні (зміна власника). Практичне значення такого поділу полягає в тому, що розглядаючи спори про захист права власності, набутого у похідний спосіб, судам необхідно враховувати імовірність наявності прав на відповідне майно в інших осіб.

За змістом статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

У розумінні положень наведеної норми право власності може бути порушено без безпосереднього вилучення майна у власника. Власник у цьому випадку має право вимагати захисту свого права і від особи, яка перешкоджає йому користуватися та розпоряджатися своїм майном, тобто може звернутися до суду із негаторним позовом.

Позивачем за негаторним позовом може бути власник або титульний володілець, у якого перебуває річ, щодо якої відповідач ускладнює здійснення повноважень стосовно користування або розпорядження, а відповідачем ? лише та особа, яка перешкоджає позивачеві у здійсненні його законного права користування чи розпорядження річчю.

Підставою для подання негаторного позову є вчинення особою перешкод власникові у реалізації ним повноважень розпорядження або (та) користування належним йому майном. Відповідні дії особи повинні мати характер триваючого правопорушення, наявного у момент подання позову.

Як убачається із наведеного, на підставі статті 391 ЦК України, тобто шляхом усунення перешкод у здійсненні власником права користування та розпоряджання своїм майном, право власності може бути захищено лише у разі доведення факту його порушення.

Статтею 2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" визначено поняття державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень як офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно

Відповідно до статті 4 цього Закону державній реєстрації прав підлягають право власності, речові права, похідні від права власності, право власності на об`єкт незавершеного будівництва, заборона відчуження та арешт нерухомого майна, податкова застава, предметом якої є нерухоме майно, та інші обтяження.

Державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться на підставі документів, зазначених у статті 27 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень".

Здійснюючи розгляд спорів із приводу реєстрації речових прав, суди мають ураховувати, що державна реєстрація не є способом набуття права власності, а лише становить засіб підтвердження фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно. Водночас обставини здійснення державної реєстрації відповідного речового права підлягають дослідженню під час вирішення спору щодо права власності на нерухоме майно.

Європейський суд з прав людини неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Ruiz Torija v. Spain, серія A, № 303-A, §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.

У відповідності до ч.ч. 1-3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування . Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Згідно ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Частиною 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

А частиною 6 даної статті зазначено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення.

Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів . Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача. Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Ухвалюючи рішення суд зазначає, що сторона позивача у судове засідання не з`явилась, інших доводів на підтвердження своїх вимог не надала, доводів відповідача не спростовувала, у зв`язку з чим, враховуючи диспозитивність процесу, справа розглядається за наявними у ній документами.

Позов - це вимога позивача до відповідача, спрямована через суд, про захист порушеного або оспорюваного суб`єктивного права та охоронюваного законом інтересу, яке здійснюється у визначеній законом процесуальній формі. Предмет позову - це певна матеріально - правова вимога позивача до відповідача, яка кореспондує зі способами захисту права, визначеними зокрема, ст. 16 Цивільного кодексу України. Підстава позову - це фактичні обставини, на яких ґрунтується вимога позивача.

Згідно ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом . Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

На основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які посилався позивач, як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Враховуючи, що суд дійшов обґрунтованих висновків щодо відмови у задоволенні позовних вимог, то з урахуванням положень статті 141 Цивільного процесуального кодексу України, відшкодування судових витрат у разі відмови у позові не підлягають.

Згідно з вимогами ст.ст.124, 129 Конституції України, задачами цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних, прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основними засадами судочинства є законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами, забезпечення апеляційного та касаційного оскарження та обов`язковість рішень суду до виконання.

Аналізуючи вищевказані положення, суд приходить до висновку про те, що позов Департаменту комунальної власності Одеської міської ради є необґрунтованим та безпідставним, а від так не підлягаючим задоволенню.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст. 78, 76-81, 82, 84, 89, 141, 258, 259, 263, 265, 268, 354 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволені позову Департаменту комунальної власності Одеської міської ради до ОСОБА_1 , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача Одеська міська рада про усунення перешкод у користуванні шляхом виселення, скасування запису про державну реєстрацію - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Одеського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено та підписано 13 грудня 2021 року.

Суддя Чернявська Л.М.