Справа № 308/9204/19
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 січня 2021 року місто Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області у складі:

головуючого судді Іванова А.П.,

за участі секретаря судового засідання Боти О.І.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача Калинич О.І. ,

представника відповідача ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Ужгород цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , інтереси якого представляє адвокат Калинич Оксана Іллівна, до ОСОБА_4 , третя особа без самостійних вимог приватний нотаріус Ужгородського міського нотаріального округу Закарпатської області Кузьо Галина Василівна про визнання договору купівлі-продажу недійсним, скасування реєстрації права власності та визнання права власності,

встановив:

08.08.2019 позивач ОСОБА_1 , інтереси якого представляє адвокат Калинич О.І., звернувся до суду з вищезазначеним позовом, в якому просить:

визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений 21.01.2019 №185 між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 , який посвідчений приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Закарпатської області Кузьо Г.В.;

скасувати реєстрацію права власності;

визнати право власності за ОСОБА_1 ;

стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 судові витрати.

Позовні вимоги мотивує тим, що 21.01.2019 між його колишньою дружиною ОСОБА_5 та ОСОБА_4 було укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , який посвідчений приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Закарпатської області Кузьо Г.В. Даний договір вважає недійсним, оскільки 16.06.1973 між ним та ОСОБА_5 було укладено шлюб. 22.01.1980 йому було видано ордер на квартиру АДРЕСА_1 на підставі рішення Ужгородської міської Ради народних депутатів. Даний ордер на вказану квартиру було отримано на сім`ю з чотирьох осіб. 31.05.1984 шлюб між ним та ОСОБА_5 було розірвано. Поділу спірної квартири не було, квартира залишилась у спільній сумісній власності. 25.04.2001 відбулась приватизація даної квартири, яка була оформлена на його сина ОСОБА_6 . В даній квартирі було прописано 3 чоловіка, а саме: його син ОСОБА_6 , колишня дружина ОСОБА_5 та його мати ОСОБА_8 , які набули право приватної спільної сумісної власності на підставі свідоцтва про право власності на житло, видного виконавчим комітетом Ужгородської міської ради.

Вказує, що в 2018-му році його покійна дружина важко хворіла, з 19.11.2018 по 03.12.2018 перебувала у важкому стані на стаціонарному лікуванні в терапевтичному відділенні. 14.05.2019 вона була доставлена каретою швидкої медичної допомоги в реанімаційне відділення з діагнозом: «Цироз печінки ст. декомпенсації. Портальна гіпертензія. Асцит. Гепатоспленомегалія ГЦН ІІІ. Вторинна анемія важкого степеню. Печінкова енцефалопатія ІІІ ст. Кома ІІІ. Набряк мозку». ІНФОРМАЦІЯ_1 його колишня дружина ОСОБА_5 померла в лікарні. Отже, як вбачається з вищезазначеного діагнозу, 21.01.2019 ОСОБА_5 не була у свідомому та при здоровому розумі, була недієздатною та не могла підписати спірний договір.

Спадщину ні ОСОБА_5 , ні він за померлою ОСОБА_8 та сином ОСОБА_6 , які були зареєстровані у вищевказаній квартирі, не приймали.

Зазначає, що він був у дружніх відносин зі своєю колишньому дружиною, доглядав за нею, сплачував комунальні платежі. Вони ніколи не обговорювали продаж спірної квартири, а навпаки йшла мова, що потрібно йому зареєструватись в даній квартирі.

Позивач вважає, що сестра його колишньої дружини - ОСОБА_9 та племінник ОСОБА_4 , скориставшись безпорадним станом та недієздатністю ОСОБА_5 , свідомо вивезли її до себе додому та здійснили договір купівлі-продажу квартири.

З огляду на вказане, позивач просить визнати оспорюваний договір недійсним та скасувати реєстрацію права власності, визнати за ним право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 . (а.с. 3)

07.10.2019 відповідачем ОСОБА_4 подано до суду відзив на позовну заяву, в якому просить відмовити в задоволенні даного позову, оскільки вважає позовну заяву необґрунтованою, такою, що не відповідає фактичним обставинам справи та не підлягає задоволенню з наступних підстав. Спірна квартира приватизована у 2001 році ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_8 , позивач ОСОБА_1 не брав участі у приватизації квартири та не був ні власником, ні співвласником такої, оскільки у 1984 році шлюб між ним та ОСОБА_5 було розірвано, поділ квартири не відбувся, оскільки така їм не належала, а вони були тільки наймачами такої. 30.06.1994 було прийнято рішення припинити договір найму, у зв`язку із випискою основного квартиронаймача ОСОБА_1 та вирішено укласти з ОСОБА_5 , яка стала основним квартиронаймачем, а позивач змінив місце проживання та втратив право користування спірно квартирою. Твердження позивача, що спірна квартира була спільно сумісною власністю є недоречним, оскільки у ОСОБА_5 право власності на квартиру виникло внаслідок приватизації та отримання спадщини. Окрім того, на час приватизації квартири та прийняття спадщини, шлюб між позивачем та ОСОБА_5 було розірвано. Твердження про те, що ОСОБА_5 була недієздатною та не могла укласти договір купівлі-продажу не відповідають дійсності та не підтверджені жодними доказами, оскільки захворювання органів травлення не може впливати на здатність особи приймати рішення. Не заслуговує уваги і доводи позивача про те, що ОСОБА_5 не прийняла спадщину від померлої ОСОБА_8 та померлого сина ОСОБА_6 , оскільки та отримала свідоцтво про право на спадщину за законом. Також твердження позивача, що він проживав разом з ОСОБА_5 у спірній квартирі не відповідають дійсності, оскільки остання проживала разом з сестрою ОСОБА_10 та вела з нею спільне господарство. (а.с. 106)

23.10.2019 позивачем ОСОБА_1 подано до суду відповідь на відзив, в якому він вважає твердження відповідача необґрунтованими та такими, що не відповідають дійним обставинам справи, оскільки 22.01.1980 йому було видано ордер на квартиру АДРЕСА_1 на підставі прийнятого рішення Ужгородською міською Радою народних депутат , з якого чітко значиться, що такий видається ОСОБА_1 . Ордер на вказану квартиру було отримано на сім`ю з чотирьох осіб. На підставі ордера він був зареєстрований у вказаній квартирі. Ордер не визнавався недійсним. Після розірвання шлюбу відбувся тільки поділ спільного майна, а не квартири. Підтвердити його проживання в спірній квартирі, проживання та догляд за важкохворою покійною колишньою дружиною ОСОБА_5 , не зважаючи на розлучення можуть свідки - сусіди, квитанції про оплату комунальних послуг. (а.с. 89)

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та його представник адвокат Калинич О.І., позовні вимоги підтримали, просили задовольнити в повному обсязі.

Представник відповідача ОСОБА_11 адвокат Ганчак В.І. в судовому засіданні просила відмовити у задоволенні позовної заяви.

Третя особа без самостійних вимог приватний нотаріус Ужгородського міського нотаріального округу Закарпатської області Кузьо Г.В. в судове засідання не з`явилась, хоча про час і місце розгляду справи була повідомлена своєчасно та належним чином, в т. ч. шляхом розміщення повідомлення на офіційному вебпорталі Судова влада України.

Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, суд приходить до наступного висновку.

Згідно з архівного витягу від 19.03.2019, виданого Державним архівом Закарпатської області, на підставі рішення виконавчого комітету Ужгородської міської Ради народних депутатів від 22.01.1980 №29 «про видачу ордерів на знову побудований 72 квартирний житловий будинок тресту «Закарпатсстрой» по АДРЕСА_3 і звільнення квартир» позивачу ОСОБА_1 видано орден на квартиру №1 блок 1 у вказаному будинку. Зазначено, що сім`я складається з чотирьох чоловік. (а.с.24)

Витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб №7 (а.с. 23) та свідоцтвом про розірвання шлюбу серії НОМЕР_1 (а.с. 109) підтверджується факт перебування позивача ОСОБА_1 у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_5 в період з 16.06.1973 по 31.05.1984.

Суд вважає за необхідне зазначити, що ОСОБА_5 , колишня дружина позивача ОСОБА_1 , за твердженням останнього, згодом уклала шлюб з ОСОБА_13 , відтак її прізвище на момент укладення спірного договору та смерті було ОСОБА_5

01.03.1984 відбувся поділ спільного набутого майна, що підтверджується ухвалою Ужгородського міського народного суду по справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_1 , за якою судом укладено мирову угоду. Серед переліку спільного набутого майна квартири за адресою АДРЕСА_1 немає. (а.с. 27)

29.07.1995 позивачу ОСОБА_1 видано охоронне свідоцтво № НОМЕР_2 на кімнату в квартирі АДРЕСА_1 , строком на три роки до 15.03.1988. (а.с. 25)

30.06.1994 згідно з витягу з рішення №94 з ОСОБА_5 укладено договір найму квартири АДРЕСА_1 . Зазначено склад сім`ї з 3х чоловік, зокрема син - ОСОБА_6 , мати - ОСОБА_8 . Вказано як підставу укладення договору найму те, що основний квартиронаймач ОСОБА_1 , колишній чоловік ОСОБА_5 , виписаний із вказаного помешкання, у зв`язку з переходом на інше місце проживання. (а.с. 110)

Свідоцтвом про право власності від 25.04.2001 на житло - квартиру, яка знаходиться за адресою АДРЕСА_1 посвідчено, що така належить на праві приватної спільної сумісної власності ОСОБА_6 та членам його родини: матері - ОСОБА_5 , бабці - ОСОБА_8 (а.с.28)

Право спільної сумісної власності за вказаними особами зареєстровано 29.04.2005. (а.с. 29).

ОСОБА_8 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_6 помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , що стверджується свідоцтвами про смерть. (а.с. 39, 40)

Відповідно до запису №29930286 з витягу з Державного реєстру нерухомого майна 21.09.2019 приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу зареєстровано перехід права власності на квартиру АДРЕСА_1 до ОСОБА_5 на підставі свідоцтва про право на спадщину №№184,183 від 21.09.2019. (а.с.36)

21.01.2019 між ОСОБА_5 та відповідачем ОСОБА_4 було укладено договір купівлі-продажу, який посвідчений приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Закарпатської області Кузьо Г.В. та зареєстрований в реєстрі за №185. Предметом спірного договору є квартира під АДРЕСА_1 . (а.с.111)

Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №153336329 від 21.01.2019 стверджується, що власником квартири під АДРЕСА_1 є відповідач ОСОБА_4 (а.с. 112)

ОСОБА_5 померла ІНФОРМАЦІЯ_4 , що стверджується свідоцтвом про смерть. (а.с. 35)

З довідки Відділу реєстрації місця проживання виконавчого комітету Ужгородської міської ради №905/18-06 від 17.07.2019 вбачається, що на момент смерті ОСОБА_5 за адресою АДРЕСА_1 була зареєстрована остання. Станом на 20.07.2019 за вказаною адресою зареєстровані особи не значаться. (а.с. 64)

З довідки №365 від 22.02.2019, виданої Баранинською сільською радою Ужгородського району, з`ясовано, що ОСОБА_5 до дня її смерті проживала з сестрою ОСОБА_15 без реєстрації місця проживання. (а.с. 113)

Свідки ОСОБА_16 та ОСОБА_17 в судовому засіданні пояснили, що давно знають позивача ОСОБА_1 та вказали, що останній підтримував нормальні стосунки і спілкувався із своєю колишньою дружиною ОСОБА_5 , яка померла у 2019 році. Свідок ОСОБА_16 зазначила, що їй невідомо, чи проживав позивач ОСОБА_1 разом з ОСОБА_5 , однак на дачу вони приїздили разом. Свідок ОСОБА_17 зазначив, що йому відомо, що позивач ОСОБА_1 отримав квартиру.

Згідно з вимог ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

До загальних вимог, додержання яких є необхідним для чинності правочину, передбачених ст. 203 ЦК України, визначено:

1. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

2. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

3. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

4. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

5. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

6. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Щодо твердження позивача про те, що квартира АДРЕСА_1 є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, суд зазначає наступне.

В період з 16.06.1973 по 31.05.1984 позивач ОСОБА_1 та ОСОБА_5 перебували у зареєстрованому шлюбі.

22.01.1980 позивачу ОСОБА_1 та членам його сім`ї, зокрема дружині - ОСОБА_5 , сину - ОСОБА_6 , матері - ОСОБА_8 на підставі рішення виконавчого комітету Ужгородської міської Ради народних депутатів видано ордер на вселення до квартири АДРЕСА_6 .

30.06.1994 з ОСОБА_5 та членами її сім`ї: сином - ОСОБА_6 , мамою - ОСОБА_8 укладено договір найму квартири АДРЕСА_1 , у зв`язку з тим, що колишній чоловік ОСОБА_5 - позивач ОСОБА_1 виписався та перейшов на інше місце проживання.

25.04.2001 квартиру АДРЕСА_1 приватизовано, власниками такої на праві приватної спільної сумісної власності стали ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_8 . Рішення про приватизацію прийнято виконавчим комітетом Ужгородської міської ради 25.04.2001 №64.

Підставою набуття права власності фізичною особою є зокрема, регламентоване ч. 1 ст. 345 ЦК України, право на приватизацію державного майна та майна, що є в комунальній власності

Відповідно до ч.ч. 1, 2, 3, 10 ст. 8 ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд. Передача квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають у цій квартирі (будинку), житловому приміщенні у гуртожитку, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов`язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку), житлового приміщення у гуртожитку. Передача квартир (будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина. Органи приватизації, органи місцевого самоврядування не мають права відмовити мешканцям квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках у приватизації займаного ними житла, крім випадків, передбачених законом.

Таким чином, для участі у приватизації необхідно дотримання двох умов: постійне проживання у приміщенні, яке підлягає приватизації та його особисте звернення до органів приватизації.

Матеріали справи не містять підтвердження того, що станом на день приватизації квартири АДРЕСА_1 в 2001 році місце проживання позивача ОСОБА_1 було зареєстроване у вказаній квартирі, більш того таке спростовується тим, що підставою для прийняття рішення органом місцевого самоврядування у 1994 році про укладення договору найму квартири з ОСОБА_5 було зняття з реєстрації та перехід на інше місце проживання, а отже у квартирі позивач ОСОБА_1 постійно не проживав. Охоронне свідоцтво позивачу ОСОБА_1 на кімнату в квартирі №33 було видано строком до 15.03.1988.

Згідно з ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Нормами ст. ст. 60,70 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Згідно зі ст. 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісні власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласникам виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК України.

Аналогічні за правовим змістом положення містяться й в ст.ст. 22, 28 Кодексу про шлюб та сім`ю України, який був чинний до 01.01.2004, за яким майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю; кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном; у разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними.

Підстав вважати, що квартира АДРЕСА_1 була набута подружжям ОСОБА_18 за час шлюбу немає, оскільки право власності на таке ОСОБА_5 (разом із членами її сім`ї: сином ОСОБА_6 та матір`ю ОСОБА_8 ) набула у 2001 році в порядку приватизації займаної ними квартири вже як колишня дружина позивача ОСОБА_1 .

Власниками квартири поряд з ОСОБА_5 були син - ОСОБА_6 та мати - ОСОБА_8 )

Одноосібним власником ОСОБА_5 стала 21.09.2019, прийнявши спадщину за законом за померлими ОСОБА_19 та ОСОБА_8 .

З огляду на вказане, твердження позивача ОСОБА_1 про те, що квартира № 33 є об`єктом спільної сумісної власності подружжя є безпідставним.

Положення ч. 2 ст. 369 ЦК України, визначає, що розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом, та на яке посилається позивач як на підставу недійсності спірного договору

Відсутність згоди співвласника на розпорядження майном сама по собі є підставою для визнання договору, укладеного іншим співвласником, недійсним. Укладення такого договору свідчить про порушення його форми і відповідно до частини четвертої статті 369, статті 215 ЦК України надає іншому зі співвласників (другому з подружжя) право оскаржити договір з підстав його недійсності.

Таке твердження висловив ВС у постанові від 03.07.2019 у справі № 334/12007/14-ц

Однак, оскільки ОСОБА_5 відчужила майно, яке не було у спільній власності подружжя, відсутність згоди позивача ОСОБА_1 , не чинила їй в тому перешкоди, а отже відсутні підстави для визнання спірного договору недійсним.

Щодо твердження позивача про те, що ОСОБА_5 уклала спірний договір, перебуваючи у безпорадному стані та будучи недієздатною, суд зазначає наступне.

Випискою із медичної картки стаціонарного хворого ОСОБА_5 стверджується, що така перебувала на стаціонарному лікуванні у терапевтичному відділенні Ужгородської центральної клінічної лікарні в період з 19.11.2018 по 03.12.2018 з діагнозом хронічний гепатит з трансформацією у цироз тощо. (а.с. 32)

З листа КНП «Центральна міська клінічна лікарня» Ужгородської міської ради від 01.07.2019 з`ясовано, що ОСОБА_5 14.02.2019 була доставлена каретою швидкої медичної допомоги в реанімаційне відділення, де померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . (а.с. 33)

Положенням ст. 233 ЦК України регламентовано, що правочин може бути визнаний судом недійсним, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася.

Відповідно до правової позиції, яка міститься у постанові ВСУ від 06 квітня 2016 року у справі №6-551цс16, тяжкими обставинами можуть бути: тяжка хвороба особи, членів її сім`ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини. Основною ознакою правочину, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, є те, що він повинен бути вчинений саме для усунення або зменшення цих тяжких обставин. Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки.

Наявність захворювання у ОСОБА_5 , в тому числі й перебування такої на стаціонарному лікуванні, не є підставою для визнання правочину таким, що вчинений всупереч дійсної волі особи.

З аналізу ст. 39 ЦК України видно, що недієздатною є фізична особа, яка внаслідок хронічного, стійкого психічного розладу не здатна усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними.

Згідно зі ч. 1 ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Правила статті 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала у такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо).

Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до пункту 2 частини першої статті 105 ЦПК України зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів.

Таке твердження висловив ВС у постанові від 11.11.2019 у справі №496/4851/14-ц.

Матеріали справи не містять підтвердження того, що ОСОБА_5 в момент вчинення спірного правочину не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, позивачем ОСОБА_1 не заявлялося клопотання про проведення посмертної судової психіатричної експертизи психічного стану ОСОБА_5 в момент вчинення спірного договору.

Тож, позивачем ОСОБА_1 не доведено наявність існування обставин, передбачених нормами ст. 233 ЦК України, внаслідок яких спірний договір може бути визнаний недійсним.

Твердження позивача про те, що ОСОБА_5 не прийняла спадщину за померлими ОСОБА_8 та ОСОБА_6 , спростовується інформацією, що міститься в спірному договорі (а.с. 111), де зазначено, що належність ОСОБА_5 квартири АДРЕСА_1 підтверджується свідоцтвом про право власності від 25.04.2001, свідоцтвом про право на спадщину за законом №183 від 21.09.2019 та свідоцтвом про право на спадщину за законом № 184 від 21.09.2019.

Інші зазначені позивачем ОСОБА_1 в позові обставини, такі як наявність спільних з ОСОБА_5 внуків, сплата комунальних платежів у квартирі АДРЕСА_1 , приязні стосунки з колишньою дружиною ОСОБА_5 ґрунтуються на довільному трактуванні обставин справи і не є доречними у рамках розглядуваного позову й значення для належного обґрунтування позиції не мають.

Відповідно до вимог ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме належних їй прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.

В розглядуваному випадку право позивача ОСОБА_1 спірним договором не порушено, оскільки квартира АДРЕСА_1 не була об`єктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_18 , а отже відчуження ОСОБА_5 вказаного майна відповідачу ОСОБА_4 не вплинуло на обсяг прав позивача ОСОБА_1 щодо такого помешкання.

Враховуючи викладене, вирішуючи спір в межах заявлених позовних вимог та на підставі наявних у справі доказів, суд вважає, що позовні вимоги не доведені належними і допустимими, а тому позов до задоволення не підлягає.

Суд вважає недоцільним розгляд решти позовних вимог, оскільки такі є похідними від позовної вимоги про визнання спірного договору недійсним, в задоволенні якої суд відмовляє.

Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 2) у разі відмови в позові - на позивача.

Враховуючи те, що суд відмовляє у задоволенні позову, понесені позивачем ОСОБА_1 судові витрати не підлягають до стягнення з відповідача.

Керуючись ст. ст.10, 11, 12, 13, 81, 263-265 ЦПК України, суд

ухвалив:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , третя особа без самостійних вимог приватний нотаріус Ужгородського міського нотаріального округу Закарпатської області Кузьо Галина Василівна про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 21.01.2019 за №185, укладеного між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 , посвідченого приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Закарпатської області Кузьо Галиною Василівною, скасування реєстрації права власності та визнання права власності залишити без задоволення.

Рішення може бути оскаржено шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів до Закарпатського апеляційного суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови.

Суддя Ужгородського

міськрайонного суду А.П. Іванов