Ухвала

10 вересня 2021 року

м. Київ

справа № 604/634/19

провадження № 61-14919ск21

Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Петрова Є. В. (суддя-доповідач), Калараша А. А., Ткачука О. С.,

розглянувши касаційні скарги Тернопільської обласної прокуратури та Головного управління Національної поліції в Тернопільській області на рішення Підволочиського районного суду від 10 березня 2021 року та постанову Тернопільського апеляційного суду від 05 серпня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Прокуратури Тернопільської області, Головного управління Національної поліції в Тернопільській області, Державної казначейської служби України, Міністерства фінансів України про стягнення матеріальної та моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Прокуратури Тернопільської області, Головного управління Національної поліції у Тернопільській області, Державної казначейської служби України, Міністерства фінансів України про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури та суду.

В обґрунтування позову зазначив, що 27 травня 2014 року заступником начальника СВ Підволочиського РВ УМВС України в Тернопільській області було внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000127 відомості про скоєне ним правопорушення за ознаками передбаченими частиною 3 статті 368 КК України.

20 червня 2014 року о 13.00 год. затриманий заступником начальника СВ Підволочиського РВ УМВС України в Тернопільській області.

21 червня 2014 року о 13.00 год. його було повідомлено про те, що він, перебуваючи на посаді завідуючого гінекологічного відділення Підволочиської клінічної лікарні, будучи службовою особою, використовуючи надану владу і службове становище, підозрюється у вимаганні неправомірної вигоди для себе за вчинення в інтересах того, хто надає неправомірну вигоду тобто у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 368 КК України.

В той же день, 21 червня 2014 року слідчим суддею Підволочиського районного суду було ухвалено: «застосувати до підозрюваного ОСОБА_1 запобіжний захід у вигляді домашнього арешту терміном до 05 серпня 2014 року».

25 червня 2014 року до нього Підволочиським районним судом застосовано захід забезпечення кримінального провадження - відсторонення від посади терміном до 25 серпня 2014 року.

10 листопада 2014 року вироком Підволочиського районного суду Тернопільської області його визнано винним у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 368 КК України із застосуванням статті 69 КК України призначено покарання у вигляді штрафу в розмірі 1 100 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Даний вирок ухвалою Апеляційного суду Тернопільської області від 28 січня 2015 року скасовано і призначено новий розгляд у суді першої інстанції.

Вироком Підволочиського районного суду Тернопільської області від 26 грудня 2016 року його було визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні за частиною 1 статті 368 КК України та виправдано за недоведеністю вчинення злочину, передбаченого частиною 1 статті 368 КК України.

Ухвалою апеляційного суду Тернопільської області від 19 квітня 2017 року, вирок Підволочиського районного суду Тернопільської області від 26 грудня 2016 року по справі №604/1071/14-к залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 07 червня 2018 року у справі №604/1071/14-к касаційну прокурора, який брав участі у кримінальному провадженні в суді апеляційної інстанції залишено без задоволення, а ухвалу апеляційного суду Тернопільської області від 19 квітня 2017 - без змін.

Вважає, що незаконними діями органів досудового розслідування, органами прокуратури були порушені його конституційні права та свободи, заподіяні страждання, внаслідок психологічного впливу при допитах слідчим та під час судових засідань, порушилися та змінилися у негативний бік відносини із оточуючими. Був позбавлений можливості реалізації своїх звичок і бажань, погіршився стан здоров`я. Крім того було порушено його нормальні життєві зв`язки, оскільки значний проміжок часу повинен був витрачати на захист своїх прав проти неправомірного обвинувачення. Враховуючи те, що період його перебування під слідством з 21 червня 2014 року і по 19 квітня 2017 року становить повних 33 місяці, просив стягнути моральну шкоду в розмірі 137 709,00 грн.

Окрім того він втратив можливість належним чином утримувати себе та свою сім`ю, адже в період з 25 червня 2014 року по 25 серпня 2014 року був відсторонений від займаної посади, з 01 вересня 2014 року був переведений на посаду лікаря акушера-гінекологічного відділення на 1,0 ставки згідно штатного розпису. Також йому було заборонено в нічний час надавати невідкладно кваліфіковану допомогу вагітним та породіллям і іншим особам, які нагально потребували такої допомоги. Розмір втраченого заробітку оцінює у 147 600,00 грн, яку просить стягнути з Державного бюджету в його користь.

У судовому засіданні уточнив вимоги щодо відшкодування моральної шкоди, просив стягнути 198 000,00 грн.

Рішенням Підволочиського районного суду від 10 березня 2021 року позов задоволено частково.

Стягнуто із Державного Бюджету України шляхом списання коштів з відповідного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 198 000,00 грн моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями і діями органів державної влади та їх посадових осіб.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено за недоведеністю.

Судові витрати відповідно до частини 6 статті 141 ЦПК України компенсовано за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Постановою Тернопільського апеляційного суду від 05 серпня 2021 року апеляційні скарги Тернопільської обласної прокуратури та Головного управління Національної поліції в Тернопільській області залишено без задоволення.

Рішення Підволочиського районного суду від 10 березня 2021 року залишено без змін.

03 вересня 2021 року Тернопільська обласна прокуратура та Головне управління Національної поліції в Тернопільській області засобами поштового зв`язку звернулися до Верховного Суду із касаційними скаргами на рішення Підволочиського районного суду від 10 березня 2021 року та постанову Тернопільського апеляційного суду від 05 серпня 2021 рокув указаній вище справі.

Вивчивши касаційні скарги та додані до них матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки вони подані на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню.

За змістом положень статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8).

Відповідно до пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Згідно з пунктом 2 частини шостої статті 19 ЦПК України малозначними справами є справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

З огляду на положення статті 19 у системному зв`язку з нормами статей 274, 389 та 394 ЦПК України суд вправі віднести справу до категорії малозначних на будь-якій стадії її розгляду.

Предметом позову у цій справі є відшкодування матеріальної та моральної шкоди. Ціна позову у цій справі станом на 01 січня 2021 року не перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (2 270,00 грн х 250 = 567 500,00 грн) та становить 345 600,00 грн. Справа є незначної складності, ціна позову не перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб та, виходячи із приписів частини четвертої статті 274 ЦПК України, не входить до переліку тих справ, що підлягають обов`язковому розгляду в порядку загального позовного провадження.

Обґрунтовуючи наявність підстав для відкриття касаційного провадження заявник покликається на підпункти «а» та «в» пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Посилання Тернопільської обласної прокуратуриу касаційній скарзі на те, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, а справа має виняткове значення для заявника не є достатніми для застосування пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Верховний Суд зазначає, що учасники судового процесу мають розуміти, що визначені підпунктами «а», «б», «в», «г» пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України випадки є виключенням із загального правила і необхідність відкриття касаційного провадження у справі на підставі будь-якого з них потребує належних, фундаментальних обґрунтувань як від заінтересованих осіб, так і від суду, оскільки в іншому випадку принцип «правової визначеності» буде порушено.

Застосування критерію малозначності у цій справі є передбачуваним, судовий спір було розглянуто судами двох інстанцій, які мали повну юрисдикцію, заявники не навели інших виключних обставин, які за положеннями Кодексу могли вимагати касаційного розгляду справи.

Сама по собі незгода заявників із судовими рішеннями, висновками щодо встановлених обставин та оцінкою доказів не є підставою для відкриття касаційного провадження у малозначній справі.

Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц).

Правила, запроваджені законодавцем щодо обмеження права на касаційне оскарження, відповідають статті 129 Конституції України, згідно з якою, основними засадами судочинства є, зокрема, забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Наведене повністю узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини (далі - Суд) згідно з якою умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції), «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії)).

Суд вказує, що важко погодитись з тим, що Верховний Суд, у ситуації, коли відповідне національне законодавство дозволяло йому відфільтровувати справи, що надходять на розгляд до нього, зобов`язаний враховувати помилки, яких припустилися суди нижчої інстанції при визначенні того, чи надавати доступ до нього. Ухвалення іншого рішення могло б суттєво завадити роботі Верховного Суду і унеможливило б виконання Верховним Судом своєї особливої ролі. У практиці Суду вже підтверджувалося, що повноваження Верховного Суду визначати свою юрисдикцію не можуть обмежуватися у такий спосіб (п. 122 рішення у справі «Zubac v. Croatia» (Зубац проти Хорватії) від 05 квітня 2018 року).

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Оскільки оскаржувані рішення Підволочиського районного суду від 10 березня 2021 року та постанова Тернопільського апеляційного суду від 05 серпня 2021 рокуухвалені у малозначній справі, у відкритті касаційного провадження у справі необхідно відмовити.

Керуючись статтями 19, 389, 394 ЦПК України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційними скаргами Тернопільської обласної прокуратури та Головного управління Національної поліції в Тернопільській області на рішення Підволочиського районного суду від 10 березня 2021 року та постанову Тернопільського апеляційного суду від 05 серпня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Прокуратури Тернопільської області, Головного управління Національної поліції в Тернопільській області, Державної казначейської служби України, Міністерства фінансів України про стягнення матеріальної та моральної шкоди.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подавала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Є. В. Петров

А. А. Калараш

О. С. Ткачук