ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/9820/21 Справа № 211/1955/21 Суддя у 1-й інстанції - Гіда О. С. Суддя у 2-й інстанції - Зубакова В. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 грудня 2021 року м.Кривий Ріг

Справа № 211/1955/21

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Зубакової В.П.

суддів - Барильської А.П., Бондар Я.М.

секретар судового засідання - Євтодій К.С.

сторони:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач Акціонерне товариство «Українська залізниця»,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 на рішення Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 06 вересня 2021 року, яке ухвалено суддею Гідою О.С. у місті Кривому Розі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 10 вересня 2021 року, -

В С Т А Н О В И В:

У березні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Акціонерного товариства «Українська залізниця» (надалі АТ «Українська залізниця»), третя особа - Первинна профспілкова організація Вільної профспілки залізничників України Криворізького локомотивного депо, про стягнення недоплаченої частки заробітної плати.

Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_1 , з 19.10.2005 року та по цей час, працює машиністом електровозу в структурному підрозділі «Криворізьке локомотивне депо» (ТЧ-2 Кривий Ріг) Регіональної філії «Придніпровська залізниця» АТ «Українська залізниця» (далі по тексту СПГ «Криворізьке локомотивне депо» РФ «Придніпровська залізниця» АТ «Українська залізниця»).

12 лютого 2021 року, вхідний реєстраційній № 31 від 12.02.2021 року, позивач звернувся до керівника СПГ «Криворізьке локомотивне депо» РФ «Придніпровська залізниця» АТ «Українська залізниця» щодо встановлення йому годинних тарифних ставок та виплати недоплаченої частки заробітної плати, так як з боку роботодавця не виконувалися п. 3.2.1. та п. 3.2.2. Галузевої угоди не підвищувався його посадовий оклад (тарифна ставка) у розмірі не менше 25 %.

У задоволенні заяви позивачу було відмовлено.

Вважає, що у 2014 році йому відповідачем було не доплачено 21 829,64 грн., у 2015 році 54 613,14 грн., у 2016 році 85 151,02 грн., у 2017 році 153 915,68 грн., у 2018 році 150 596,52 грн., у 2019 році 198 228,08 грн., у 2020 році 293 421,56 грн.

Посилаючись на зазначені обставини, просив суд стягнути з відповідача на свою користь недоплачену частку заробітної плати за період з 01.01.2014 року по 31.12.2020 року у розмірі 957 755 гривень 64 копійки.

Рішенням Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 06 вересня 2021 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення його позовних вимог, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, застосування закону, який не підлягав застосуванню, а також неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом не було враховано, що Галузева угода є складовою частиною договірного регулювання заробітної плати для позивача, адже АТ «Українська залізниця» відповідає за зобов`язаннями, які передбачені цією Угодою. Зазначає, що судом першої інстанції не враховано п. 3.2.2. Галузевої угоди щодо обов`язку відповідача здійснювати підвищення заробітної плати шляхом перегляду посадового окладу зі збереженням міжрозрядних та міжпрофесійних співвідношень, не рідше одного разу на рік, а також не взято до уваги посилання позивача на порушення відповідачем положень 3.1.1. Колективного договору. Позивач вказує на те, що застосування п. 3.1.1. Колективного договору лише для позивача не створює юридичних наслідків для інших працівників, оскільки погоджуватися чи не погоджуватися із підвищенням чи непідвищенням посадових окладів це право кожного працівника.

У відзиві на апеляційну скаргу, до якого додано докази надсилання копій відзиву та доданих до нього документів іншим учасникам справи, представник відповідача АТ «Українська залізниця» зазначає, що оскаржуване судове рішення є законним та обґрунтованим, в процесі розгляду справи суд не порушив норм ні матеріального, ні процесуального права, а тому рішення суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Заслухавши суддю-доповідача, позивача ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_2 , які, кожен окремо, підтримали доводи апеляційної скарги та просили її задовольнити, представника відповідача АТ «Українська залізниця» - Григоріву О.Ю., яка заперечувала проти доводів апеляційної скарги та просила залишити її без задоволення, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог, доводів апеляційної скарги та відзиву на неї, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 з 19.10.2005 працює машиністом електровозу в СПГ «Криворізьке локомотивне депо» РФ «Придніпровська залізниця» АТ «Українська залізниця», що підтверджується копією трудової книжки позивача (т. 1 а.с. 12-14).

14 грудня 2001 року була укладена Галузева угода на 2002-2006 роки між Державною адміністрацією залізничного транспорту України (Укрзалізниця), як органом управління залізничним транспортом, та профспілками, що діють в галузі, в особі їх виборних органів (Профспілки), що разом іменуються Сторонами Галузевої угоди (т. 2 а.с. 19-22).

Розділ 3.2 Галузевої угоди визначає зобов`язання Укрзалізниці щодо оплати, нормування праці та матеріального стимулювання. Зокрема, пунктом 3.2.1. Галузевої угоди передбачається, що Укрзалізниця прийняла на себе зобов`язання домагатися забезпечення мінімальної заробітної плати в галузі за відпрацьовану місячну норму робочого часу не нижче прожиткового мінімуму на працездатну особу. Домагатися підвищення заробітної плати залізничників не нижче темпів зростання заробітної плати в галузях економіки та забезпечувати підвищення рівня заробітної плати не менше ніж на 25 відсотків щороку. Вживати заходів щодо щорічного збільшення частки працівників, які отримують заробітну плату вищу за розмір двох прожиткових мінімумів. Пунктом 3.2.2. Галузевої угоди передбачений обов`язок Укрзалізниці здійснювати підвищення заробітної плати шляхом перегляду тарифних ставок і посадових окладів зі збереженням міжрозрядних та міжпрофесійних співвідношень, але не рідше одного разу на рік.

Згідно з довідками від 28.12.2020 року за № 1307, 26.01.2021 за № 91, наданих СПГ «Криворізьке локомотивне депо» РФ «Придніпровська залізниця» АТ «Українська залізниця» Федоренку В.Г., годинна тарифна ставка машиніста електровоза у період 01.01.2014 року по 30.11.2014 року, становила 24 грн. 50 коп., у період 01.12.2014 року по 30.09.2015 року, становила 24 грн. 50 коп., у період 01.10.2015 року по 30.06.2016 року, становила 25 грн. 73 коп., у період 01.07.2017 року по 28.02.2017 року, становила 32 грн. 16 коп., у період 01.03.2017 року по 30.06.2019 року становила 40 грн. 20 коп., з 01.07.2019 року по теперішній час 44 грн. 73 коп. (т. 1 а.с. 116, 117).

Відповідач у період з 01.01.2014 року по 01.07.2019 року підвищував годинну тарифну ставку машиніста електровоза (т. 1 а.с. 182-189): з 01.01.2014 року 5 %, з 01.10.2015 року 5 %, з 01.07.2016 року 25 %, з 01.03.2017 року 25 %, з 01.12.2017 року нова тарифна ставка, з 01.07.2019 року 10 %.

Як свідчить заява від 12.02.2021 року, подана до начальника СПГ «Криворізьке локомотивне депо» РФ «Придніпровська залізниця» АТ «Українська залізниця» Тесленка В.П. (т. 1 а.с.20), позивач вимагав підвищити йому тарифну ставку відповідно до п. 3.2.1. та п. 3.2.2. Галузевої угоди до рівня 25% щороку, а саме: 1. встановити з 01.01.2014 року годину тарифну ставку 30,60 грн., зробити відповідний перерахунок заробітної платні та виплатити частку недоплаченої заробітної платні; 2.встановити з 01.01.2015 року годину тарифну ставку 38,29 грн., зробити відповідний перерахунок заробітної платні та виплатити частку недоплаченої заробітної платні; 3.встановити з 01.01.2016 року годину тарифну ставку 47,86 грн., зробити відповідний перерахунок заробітної платні та виплатити частку недоплаченої заробітної платні; 4.встановити з 01.01.2017 року годину тарифну ставку 59,83 грн., зробити відповідний перерахунок заробітної платні та виплатити частку недоплаченої заробітної платні; 5.встановити з 01.01.2018 року годину тарифну ставку 74,79 грн., зробити відповідний перерахунок заробітної платні та виплатити частку недоплаченої заробітної платні; 6.встановити з 01.01.2019 року годину тарифну ставку 93,49 грн., зробити відповідний перерахунок заробітної платні та виплатити частку недоплаченої заробітної платні; 7.встановити з 01.01.2020 року годину тарифну ставку 116,86 грн., зробити відповідний перерахунок заробітної платні та виплатити частку недоплаченої заробітної платні; 8.встановити з 01.01.2021 року годину тарифну ставку 146,08 грн., зробити відповідний перерахунок заробітної платні та виплатити частку недоплаченої заробітної платні.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що положення Галузевої угоди містять зобов`язання Укрзалізниці забезпечити підвищення на 25% рівня заробітної плати залізничників, тобто усього трудового колективу підприємства, й рівень заробітної плати залізничників може бути підвищений, як за рахунок підвищення окладів (тарифів), так і за рахунок підвищення, збільшення переліку виплат, віднесених до додаткової заробітної плати, інших заохочувальних та компенсаційних виплат.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, так як їх суд першої інстанції дійшов на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилались, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до статті 43 Конституції України кожна людина має право на вільний розвиток своєї особистості, якщо при цьому не порушуються права і свободи інших людей, та має обов`язки перед суспільством, в якому забезпечується вільний і всебічний розвиток її особистості.

Частина 2 статті 2 Кодексу законів про працю України (далі по тексту КЗпП України) передбачає, що працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою.

Частиною першою статті 21 КЗпП України трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Статтею 94 КЗпП України передбачено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується.

Питання державного і договірного регулювання оплати праці, прав працівників на оплату праці та їх захисту визначається цим Кодексом, Законом України «Про оплату праці» та іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до статті 1 Законом України «Про оплату праці» заробітна плата визначена як винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Державне регулювання оплати праці здійснюється шляхом встановлення розміру мінімальної заробітної плати та інших державних норм і гарантій, встановлення умов і розмірів оплати праці керівників підприємств, заснованих на державній, комунальній власності, працівників підприємств, установ та організацій, що фінансуються чи дотуються з бюджету, а також шляхом оподаткування доходів працівників (ст. 8 Закон України «Про оплату праці»).

Крім цього, згідно зі ст. 15 Закону України «Про оплату праці» норми і системи оплати праці, норми оплати праці, розцінки, тарифні сітки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною, галузевими (міжгалузевими) і територіальними угодами.

Конкретні розміри тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок робітникам, посадових окладів службовцям, а також надбавок, доплат, премій і винагород встановлюються з урахуванням вимог, передбачених першою цієї статті.

Договірне регулювання оплати праці працівників підприємств здійснюється на основі системи угод, що укладаються на національному (генеральна угода), галузевому (галузева (міжгалузева) угода), територіальному (територіальна угода) та локальному (колективний договір) рівнях відповідно до законів (ст. 14 Закон України «Про оплату праці»).

Засади розробки, укладення та виконання колективних договорів і угод з метою сприяння регулюванню трудових відносин та соціально-економічних інтересів працівників і роботодавців визначаються Законом України «Про колективні договори і угоди».

Закон України «Про колективні договори і угоди» передбачає, що колективний договір укладається на підприємствах, в установах, організаціях незалежно від форм власності і господарювання, які використовують найману працю і мають право юридичної особи.

Угода укладається на національному, галузевому, територіальному рівнях на двосторонній або тристоронній основі. Зокрема, на галузевому рівні укладаються галузеві (міжгалузеві) угоди.

Згідно ч. 2 ст. 3 Закону України «Про колективні договори і угоди» сторонами колективних угод є сторони соціального діалогу, склад яких визначається відповідно до законодавства про соціальний діалог.

Статтею 4 Закону України «Про соціальний діалог в Україні» передбачено, що соціальний діалог здійснюється на національному, галузевому, територіальному та локальному (підприємство, установа, організація) рівнях на тристоронній або двосторонній основі. До сторін соціального діалогу на галузевому рівні належать - профспілкова сторона, суб`єктами якої є всеукраїнські профспілки та їх об`єднання, що діють у межах певного виду або кількох видів економічної діяльності; сторона роботодавців, суб`єктами якої є всеукраїнські об`єднання організацій роботодавців, що діють у межах певного виду або кількох видів економічної діяльності; сторона органів виконавчої влади, суб`єктами якої є відповідні центральні органи виконавчої влади.

Тобто, галузева (міжгалузева) угода є складовою частиною договірного регулювання заробітної плати.

Частиною 1 ст. 8 Закону України «Про колективні договори і угоди» передбачено, що угодою на галузевому рівні регулюються галузеві норми, зокрема щодо нормування і оплати праці, встановлення для підприємств галузі (підгалузі) мінімальних гарантій заробітної плати відповідно до кваліфікації на основі єдиної тарифної сітки по мінімальній межі та мінімальних розмірів доплат і надбавок з урахуванням специфіки, умов праці окремих професійних груп і категорій працівників галузі (підгалузі); встановлення мінімальних соціальних гарантій, компенсацій, пільг у сфері праці і зайнятості; трудових відносин; умов і охорони праці; житлово-побутового, медичного, культурного обслуговування, організації оздоровлення і відпочинку; умов зростання фондів оплати праці; встановлення міжкваліфікаційних (міжпосадових) співвідношень в оплаті праці; забезпечення рівних прав та можливостей жінок і чоловіків; заборона дискримінації.

Зважаючи на викладене, конкретний розмір тарифних ставок (окладів) працівників, а також періодичність та порядок перегляду саме конкретних тарифних ставок (окладів) кожного працівника не є предметом регулювання галузевої угоди. Безпосередніми засобом такого регулювання є колективні та трудові договори. Тобто, норми галузевої угоди не є нормами прямої дії для регулювання трудових відносин за окремо визначеним трудовим договором.

Встановлено, що 14 грудня 2001 року була укладена Галузева угода на 2002-2006 роки між Державною адміністрацією залізничного транспорту України (Укрзалізниця), як органом управління залізничним транспортом, та профспілками, що діють в галузі, в особі їх виборних органів (Профспілки), що разом іменуються Сторонами Галузевої угоди (т.2 а.с. 19-22).

Розділ 3.2 Галузевої угоди визначає зобов`язання Укрзалізниці щодо оплати, нормування праці та матеріального стимулювання. Зокрема, пунктом 3.2.1 Галузевої угоди передбачається, що Укрзалізниця прийняла на себе зобов`язання домагатися забезпечення мінімальної заробітної плати в галузі за відпрацьовану місячну норму робочого часу не нижче прожиткового мінімуму на працездатну особу. Домагатися підвищення заробітної плати залізничників не нижче темпів зростання заробітної плати в галузях економіки та забезпечувати підвищення рівня заробітної плати не менше ніж на 25 відсотків щороку. Вживати заходів щодо щорічного збільшення частки працівників, які отримують заробітну плату вищу за розмір двох прожиткових мінімумів. Пунктом 3.2.2. Галузевої угоди передбачений обов`язок Укрзалізниці здійснювати підвищення заробітної плати шляхом перегляду тарифних ставок і посадових окладів зі збереженням міжрозрядних та міжпрофесійних співвідношень, але не рідше одного разу на рік.

Зазначене положення Галузевої угоди містить обов`язок Укрзалізниці забезпечити підвищення на 25% рівня заробітної плати залізничників, тобто усього трудового колективу підприємства, а не окладу (тарифу) позивача, як вірно зазначено судом першої інстанції.

Отже, про порушення чи виконання відповідачем обов`язку, передбаченого п.3.2.1 Галузевої угоди, можуть свідчити виключно дані про розмір щорічного підвищення рівня заробітної плати працівників залізничного транспорту по підприємству в цілому. При цьому, рівень заробітної плати залізничників може бути підвищений як за рахунок підвищення окладів (тарифів), так і за рахунок підвищення, збільшення переліку виплат, віднесених до додаткової заробітної плати, інших заохочувальних та компенсаційних виплат.

При цьому, Галузевою угодою передбачено підвищення рівня в цілому заробітної плати на 25%, а не конкретно тарифної ставки працівників залізниці.

Згідно статті другої Закону України «Про оплату праці», основна заробітна плата - це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців. Додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій. Інші заохочувальні та компенсаційні виплати, до яких належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Відповідно до Наказу Державного комітету статистики України від 13.01.2004 №5 «Про затвердження Інструкції зі статистики заробітної плати», зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 27.01.2004 року за №144/8713, показник фонду оплати праці застосовується для оцінки розміру заробітної плати найманих працівників.

До фонду оплати праці включаються нарахування найманим працівникам у грошовій та натуральній формі (оцінені в грошовому вираженні) за відпрацьований та невідпрацьований час, який підлягає оплаті, або за виконану роботу незалежно від джерела фінансування цих виплат.

Фонд оплати праці складається з фонду основної заробітної плати; фонду додаткової заробітної плати; інших заохочувальних та компенсаційних виплат.

Перелік виплат, які включаються до фондів основної та додаткової заробітної плати, заохочувальних та компенсаційних виплат, визначений розділом 2 Інструкції зі статистики заробітної плати.

Винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці за тарифними ставками (окладами) є лише однією зі складових фонду основної заробітної плати і не охоплює весь фонд заробітної плати підприємства.

Посилання позивача ОСОБА_1 на порушення відповідачем п.3.2.2 Галузевої угоди колегією суддів не приймаються, оскільки цим пунктом передбачений обов`язок Укрзалізниці здійснювати підвищення заробітної плати шляхом перегляду тарифних ставок і посадових окладів зі збереженням міжрозрядних та міжпрофесійних співвідношень, але не рідше одного разу на рік, й цей обов`язок відповідачем виконано у повному обсязі.

Так, відповідач АТ «Укрзалізниця», у період з 01.01.2014 року по 01.07.2019 року, підвищував годинну тарифну ставку машиніста електровоза (т. 1 а.с. 182-189): з 01.01.2014 року 5 %, з 01.10.2015 року 5 %, з 01.07.2016 року 25 %, з 01.03.2017 року 25 %, з 01.12.2017 року нова тарифна ставка, з 01.07.2019 року 10 %.

Доводи ж позивача щодо необхідності забезпечувати підвищення рівня осадового окладу не менше ніж на 25 відсотків щороку є необгрунтованими та спростовуються вищевикладеним.

Доводи, викладені в апеляційні скарзі, фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте, відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів учасниками справи діючим законодавством не передбачена. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку із чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 06 вересня 2021 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 20 грудня 2021 року.

Головуючий:

Судді: