П О С Т А Н О В А

іменем України

14 вересня 2021 року м.Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Савченка С.І.,
суддів Верланова С.М., Мережко М.В.,

за участю секретаря Малашевського О.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду заяву ОСОБА_1 про відвід колегії суддів Савченка С.І., Верланова С.М. та Мережко М.В. у справі за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України, третя особа Державне бюро розслідувань про захист порушених прав на житло,-

в с т а н о в и в:

В провадженні Київського апеляційного суду перебуває вказана вище цивільна справа за позовом ОСОБА_1 до в/чНОМЕР_1 Національної гвардії України, третя особа Державне бюро розслідувань про захист порушених прав на житло.
В судовому засіданні 14 вересня 2021 року після відхилення апеляційним судом клопотань ОСОБА_1 про відкладення судового засідання для виклику командира в/ч НОМЕР_1 НГУ і надання останнім пояснень по суті заяви про забезпечення позову та про забезпечення принципу змагальності шляхом роз`яснення учасникам процесу які обставини і факти, суд відносить до предмета доказування та які додаткові докази можуть бути подані суду позивачем, ОСОБА_1 подав заяву про відвід колегії суддів у складі Савченка С.І., ОСОБА_2 та Мережко М.В. Відвід мотивований наявністю сумнівів в об`єктивності та неупередженості суддів, оскільки на думку позивача ухилення суду від вжиття заходів для з`ясування правової позиції відповідача на предмет спору свідчить про недодержання судом принципів диспозитивності і змагальності судового процесу та створює умови, за яких суд підміняє собою сторону відповідача, бо і суд і відповідач представляють у судовому процесі державу. Суд, ухилившись від з`ясування правової позиції відповідача, не встановив чи дійсно між сторонами існує спір, а тому зміст судового рішення є прогнозованимдля позивача. Хоча ч.4 ст.36 ЦПК України обмежує право сторони подати заяву про відвід з підстав незгоди з процесуальними рішеннями судді, однак при вирішенні відводу слід керуватися ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практикою ЄСПЛ.
Згідно ч.7 ст.40 ЦПК України питання про відвід вирішується невідкладно.
Згідно ч.2 ст.40 ЦПК України питання про відвід судді вирішує суд, який розглядає справу. Суд задовольняє відвід, якщо доходить висновку про його обґрунтованість.
Згідно ч.3 ст.40 ЦПК України якщо суд доходить висновку про необґрунтованість
- 2 -

заявленого відводу і заява про такий відвід надійшла до суду за три робочі дні (або раніше) до наступного засідання, вирішення питання про відвід здійснюється суддею, який не входить до складу суду, що розглядає справу, і визначається у порядку, встановленому частиною першою статті 33 цього Кодексу. Такому судді не може бути заявлений відвід. Якщо заява про відвід судді надійшла до суду пізніше ніж за три робочі дні до наступного засідання, така заява не підлягає передачі на розгляд іншому судді, а питання про відвід судді вирішується судом, що розглядає справу.

З огляду на те, що заява про відвід колегї суддів подана безпосередньо в судовому засіданні, то питання про відвід судді вирішується судом, що розглядає справу.
Представник третьої особи Державного бюро розсдідувань Свистунов А.В. проти заявленого відводу заперечив, посилаючись на його безпідставність.
Вислухавши з цього приводу думку учасників, обговоривши відвід, колегія суддів дійшла висновку про необгрунтованість відводу з наступних підстав.
Заявлене позивачем клопотання про відкладення судового засідання для виклику в наступне засідання командира в/ч НОМЕР_1 НГУ для надання останнім пояснень по суті заяви про забезпечення позову відхилене судом з огляду на його необгрунтованість, оскільки згідно приписів процесуального закону (ч.2 ст.372 ЦПК України) неявка сторін, належним чином повідомлених про розгляд справи, не перешкоджає її розгляду, тобто явка до суду є процесуальним правом сторони.
Це ж стосується клопотання позивача про забезпечення принципу змагальності шляхом роз`яснення учасникам процесу які обставини і факти, суд відносить до предмета доказування та які додаткові докази можуть бути подані суду позивачем, яке відхилене судом як необгрунтоване, оскільки, по-перше, апеляційним судом забезпечено дотримання принципу змагальності, зокрема створено учасникам процесу в даній справі належні умови для ознайомлення із рухом справи шляхом надсилання процесуальних документів. Окрім того, кожен із учасників справи має право безпосередньо знайомитися із її матеріалами, зокрема з аргументами іншої сторони, та реагувати на ці аргументи відповідно до вимог ЦПК України. По-друге, роз`яснення учасникам процесу які обставини і факти, суд відносить до предмета доказування, процесуальний закон не передбачає, як і не передбачає роз`яснення того, які додаткові докази можуть бути подані суду позивачем, оскільки таке є прямим порушенням принципу безсторонності та об`єктивності, а також принципу змагальності у цивільному процесі.
Відповідно до ч.1 ст.36 ЦПК України суддя не може розглядати справу і підлягає відводу (самовідводу), якщо: 1) він є членом сім`ї або близьким родичем (чоловік, дружина, батько, мати, вітчим, мачуха, син, дочка, пасинок, падчерка, брат, сестра, дід, баба, внук, внучка, усиновлювач чи усиновлений, опікун чи піклувальник, член сім`ї або близький родич цих осіб) сторони або інших учасників судового процесу, або осіб, які надавали стороні або іншим учасникам справи правничу допомогу у цій справі, або іншого судді, який входить до складу суду, що розглядає чи розглядав справу; 2) він брав участь у справі як свідок, експерт, спеціаліст, перекладач, представник, адвокат, секретар судового засідання або надавав стороні чи іншим учасникам справи правничу допомогу в цій чи іншій справі; 3) він прямо чи побічно заінтересований у результаті розгляду справи; 4) було порушено порядок визначення судді для розгляду справи; 5) є інші обставини, що викликають сумнів в неупередженості або об`єктивності судді.

Водночас відповідно до ч.4 ст.36 ЦПК України незгода сторони з процесуальними рішеннями суду, рішення або окрема думка судді в інших справах, висловлена публічно думка судді щодо того чи іншого юридичного питання не може бути підставою для відводу.

Оскільки, підставами заявленого позивачем відводу є його незгода з процесуальними рішеннями суду щодо відмови у задоволенні клопотань, що за приписами процесуального
- 3 -
закону не може бути підставою для відводу, то даний відвід необгрунтований.

Посилання позивача у заяві на те, що хоча ч.4 ст.36 ЦПК України обмежує право сторони подати заяву про відвід з підстав незгоди з процесуальними рішеннями судді, однак при вирішенні відводу слід керуватися ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практикою ЄСПЛ, не спростовують висновків суду про відсутність підстав для відводу з наступних міркувань.

Згідно п.1 ст.6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Право на розгляд справи незалежним і безстороннім судом,закріплене в п.1 ст.6 Конвенції, необхідно розглядати як право на доступ до правосуддя. При цьому Україна, як учасниця Конвенції повинна створювати умови щодо забезпечення доступності правосуддя як загальновизнаного міжнародного стандарту справедливого судочинства.
Водночас ЄСПЛ у своїх рішеннях, здійснюючи тлумачення положень Конвенції, неодноразово наголошував, що право на доступ до правосуддя, закріплене у ст.6 Конвенції, не має абсолютного характеру та може бути обмежене: держави мають право установлювати обмеження на потенційних учасників судових розглядів, але ці обмеження не можуть шкодити самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути розумний ступінь пропорційності між застосованими засобами та поставленою метою (рішення від 21 грудня 2010 року у справі «Перетяка та Шереметьєв проти України», рішення від 28 травня 1985 року у справі «Ашінгдейн проти Великої Британії», рішення від 30 травня 2013 року у справі «Наталія Михайленко проти України»).

За таких обставин, встановлення державою Україна обмеження для учасників розгляду, яке полягає у неможливості відведення суду з підстав незгоди з процесуальними рішеннями суду, не шкодять самій суті права на розгляд справи незалежним і безстороннім судом, переслідують легітимну мету щодо неможливості сторони зловживання процесуальними правами та мають розумний ступінь пропорційності, оскільки статті 36,37 ЦПК України, які регулюють відвід, містять достатньо підстав для відводу суду і дотримання принципу незалежності і безсторонності суду.

Окрім того, вирішуючи заяву про відвід колегія суддів відповідно до ч.4 ст.10 ЦПК України та ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» враховує практику Європейського суду з прав як джерело права.
У рішенні ЄСПЛ у справі «Білуха проти України» від 09 листопада 2006 року (§ 4952) зазначено, що наявність безсторонності відповідно до п.1 ст.6 Конвенції повинна визначатися за суб`єктивним та об`єктивним критеріями. Відповідно до суб`єктивного критерію беруться до уваги особисті переконання та поведінка окремого судді, тобто чи виявляв суддя упередженість або безсторонність у цій справі. Відповідно до об`єктивного критерію визначається, серед інших аспектів, чи забезпечував суд як такий та його склад відсутність будь-яких сумнівів у його безсторонності. Стосовно суб`єктивного критерію, особиста безсторонність суду презюмується, допоки не надано доказів протилежного. Стосовно об`єктивного критерію, то це означає, що при вирішенні того, чи є у цій справі обґрунтовані причини побоюватися, що певний суддя був небезсторонній, позиція заінтересованої особи є важливою, але не вирішальною. Вирішальним є те, чи можна вважати такі побоювання об`єктивно обгрунтованими.
Аналогічні висновки ЄСПЛ викладені у рішенні від 24 травня 1989 року у «Справі Гаусшильдта» (§ 46) де зазначено. що наявність безсторонності для цілей п.1 ст.6 Конвенції визначається за допомогою суб`єктивного критерію, тобто оцінювання особистого переконання конкретного судді у конкретній справі, а також за допомогою об`єктивного
- 4 -
критерію, тобто з`ясування того, чи надав цей суддя достатні гарантії для виключення будь-якого легітимного сумніву з цього приводу.
Колегія суддів, оцінюючи наявність підстав для відводу за суб`єктивним критерієм, констатує відсутність будь-яких підстав стверджувати, що судді Савченко С.І., Верланов С.М. та Мережко М.В. виявлять особисту упередженість щодо розгляду даної справи. Презумпція особистої неупередженості судді діє, допоки не з`являться докази на користь протилежного.
За об`єктивним критерієм необхідно з`ясувати, чи існують факти, які можна встановити та які можуть ставити під сумнів безсторонність судді. Вирішальним при цьому є те, чи можуть бути побоювання учасників справи щодо відсутності безсторонності у певного судді об`єктивно виправдані. Водночас обставини, покладені в основу заяви позивача про відвід колегії суддів, не свідчать про існування підстав, визначених у ст.ст.36, 37 ЦПК України, які викликають чи можуть викликати сумнів у неупередженості та об`єктивності судді.
Отже, проаналізувавши обставини, наведені позивачем у його заяві про відвід суддів від участі у розгляді даної справи колегія суддів дійшла висновку, що їх не можна вважати об`єктивно обгрунтованими.
Керуючись ст.ст.36,40 ЦПК України, апеляційний суд, -

у х в а л и в:

Відмовити у задоволенні заяви ОСОБА_1 про відвід колегії суддів Савченка С.І., Верланова С.М. та Мережко М.В.
Ухвала апеляційного суду оскарженню не підлягає.

Головуючий

Судді: