Справа № 461/1517/19 Головуючий у 1 інстанції: Радченко В.Є.
Провадження № 22-ц/811/291/20 Доповідач в 2-й інстанції: Мікуш Ю. Р.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 лютого 2021 року Львівський апеляційний суд у складі суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді: Мікуш Ю.Р..

суддів: Приколоти Т.І., Савуляка Р.В.,

секретар: Іванова О.О.

з участю: ОСОБА_1 та його представника адвоката Шпунта М.Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Галицького районного суду м.Львова від 11 грудня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Галицької районної адміністрації Львівської міської ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Львівська міська рада про визнання наймачем житлового приміщення,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовною заявою до Галицької районної адміністрації Львівської міської ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Львівська міська рада, в якій просить визнати ОСОБА_1 наймачем квартири АДРЕСА_1 .

В обгрунтування поданого позову покликається на те, що позивач з 2015 року правомірно вселився у спірну квартиру, як член сім`ї квартиронаймача ОСОБА_3 , який помер в 2017 р. З цього часу, позивач проживає та утримує спірну квартиру в належному санітарному стані, здійснює поточні ремонти, сплачує квартплату та комунальні послуги, тобто користується правами та виконує обов`язки, які передбачені договором найму житлового приміщення, тому, на думку позивача, має право вимагати визнання його наймачем спірної квартири замість попереднього наймача, який помер.

Оскаржуваним рішенням відмовлено в задоволенні позову .

Судові витрати залишено за позивачем.

Рішення оскаржив позивач. В апеляційній скарзі зазначає, що не погоджується з оскаржуваним рішенням, вважає його таким, що ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права. Встановлена судом обставина про те, що свідки підтвердили факт періодичного проживання позивача у спірній квартирі спростовуються змістом їх показів, що зафіксовані в технічному записі судових засідань, згідно яких позивач постійно проживав у спірній квартирі, та вони бачили позивача не менше ніж інших сусідів. Висновок суду про те, що позивач не надав доказів утримання спірної квартири спростовується наявними у справі доказами, а саме квитанціями про оплату позивачем усіх комунальних послуг як за декілька років до смерті сина так і після його смерті по даний час. Оригінали цих доказів суд досліджував в судовому засіданні та факт господарювання позивача у спірній квартирі підтвердили також свідки. Обставин, які б давали підстави сумніватися у показах свідків судом не встановлено. Висновок суду про те, що позивач не перебуває на квартирному обліку, а також те, що син не звертався в державні органи з заявою про реєстрацію у квартирі батька на думку апелянта немають жодного правового значення для вирішення даної справи та не є підставою для висновку про відсутність у позивача права на визнання його наймачем спірної квартири. Ухвалюючи рішення, суд не визначився з характером спірних відносин та матеріальної норми, яка підлягає застосуванню для вирішення даного спору. Зміст ст.64 ЖК України зазначений у рішенні не відповідає змісту зазначеному у кодексі. Стверджує, що в силу ст.64 ЖК України позивач є членом сім`ї свого сина незалежно від факту їх спільного проживання. Крім цього, суд не звернув увагу на те, що позов заявлений з двох різних самостійних правових підстав , перша з яких передбачена ст.ст.64,65 ЖК України, друга ст.106 ЖК України. Відтак судом безпідставно та необгрунтовано не застосовано до спірних правовідносин положення ст.106 ЖК України та неправильно застосовано ст.64 ЖК України. Висновки суду про те, що реєстрація місця проживання позивача за іншою адресою виключає його право на визнання його наймачем квартири грубо суперечить ч.2 ст.2 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні. Просить скасувати рішення та ухвалити нове, яким задвольнити позовні вимоги.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Представники відповідача та третьої особи в судове засідання не з`явились, хоч належним чином повідомлені про дату, час та місце судового засідання, що стверджується інформацією про надіслання судових повісток на офіційну електронну адресу.

Відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача та його представника на підтримання доводів апеляційної скарги, з`ясувавши обставини справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення.

Судом встановлено такі обставини.

Рішенням Виконавчого комітету Львівської міської ради народних депутатів №162 від 17.04.1990 р. ОСОБА_1 надано згоду на обмін квартири, вирішено оформити і видати ОСОБА_3 ордер на квартиру АДРЕСА_2 . /а.с.6/

На підставі вищевказаного рішення ОСОБА_3 видано ордер на жиле приміщення ГО №005643, що стверджується корінцем ордера ./а.с.7/.

З довідки про склад сім`ї і прописки виданої ЛКП «Цитадель центр» №4368 від 11.09.2017 р., виданої позивачу встановлено, що у квартирі АДРЕСА_3 , зареєстрована 1 особа: ОСОБА_3 по день смерті. Стан квартири державна. /а.с.8/.

Основний квартиронаймач ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , що стверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 ./а.с.10/.

В лютому 2019 року позивач звернувся до ГРА ЛМР із листом, в якому просив визнати його квартиронаймачем квартири АДРЕСА_1 , як члена сім`ї його померлого сина ОСОБА_3 .

Згідно відповіді в.о. голови ГРА ЛМР Гавчак Р. №31-810 від 20.02.2019 р. ОСОБА_3 з 22.05.1990 р. по день смерті, ІНФОРМАЦІЯ_2 був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_4 , як основний квартиронаймач зазначеної квартири, ОСОБА_1 не був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_4 . , є співвласником квартири АДРЕСА_5 та зареєстрований за даною адресою з 01.06.1990 року, тому немає правових підстав для укладення з ним договору найму на вказану квартиру. /а.с.14/.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що спірна квартира не була основним місцем проживання позивача, тому ОСОБА_1 періодично навідувався в квартиру АДРЕСА_1 , де проживав його син ОСОБА_3 . Крім цього, встановлено, що на квартирному обліку в Львівській міській раді позивач не перебуває серед громадян, які потребують покращення житлових умов, оскільки, позивач забезпечений житлом.

Тобто судом відмовлено у задоволенні позову з підстав відсутності порушеного права.

Апеляційний суд вважає такий висновок суду помилковим з тих підстав, що дани й позов заявлений до неналежного відповідача.

Як вбачається з матеріалів справи, зокрема з довідки з місця проживання про склад сім`ї і прописки власником квартири є міська рада (а.с.8).

В свою чергу, статтею 48 ЦПК України визначено, що сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачами і відповідачами можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава.

Виходячи з положень цивільного процесуального законодавства відповідач це особа, яка має безпосередній зв`язок зі спірними правовідносинами та, на думку позивача, порушила, не визнала або оспорила його права, свободи чи інтереси і тому притягується до участі у цивільній справі для відповіді за пред`явленими вимогами.

Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є виключним правом позивача. Натомість встановлення належності відповідачів й обгрунтованості позову є обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи.

Зазначене узгоджується з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц.

Слідуючи принципу диспозитивності цивільного судочинства (ст. 13 ЦПК України), суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частина перша та третя статті 13 ЦПК України).

Згідно із ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Як вже зазначалося вище, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача, при цьому, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову обов`язком суду.

Найчастіше під неналежними відповідачами розуміють таких відповідачів, щодо яких судом під час розгляду справи встановлено, що вони не є зобов`язаними за вимогою особами.

Для правильного вирішення питання щодо визнання відповідача неналежним недостатньо встановити відсутність у нього обов`язку відповідати за даним позовом. Встановлення цієї умови - підстава для ухвалення судового рішення про відмову в позові. Щоб визнати відповідача неналежним, крім названої умови, суд повинен мати дані про те, що обов`язок відповідати за позовом покладено на іншу особу. Про неналежного відповідача можна говорити тільки в тому випадку, коли суд може вказати особу, що повинна виконати вимогу позивача, - належного відповідача.

Таким чином, неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві.

Пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті чи для закриття провадження у справі. За результатами розгляду справи суд відмовляє у позові до неналежного відповідача та приймає рішення щодо суті заявлених до належного відповідача вимог (постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц та від 12 грудня 2018 року у справі № 372/51/16-ц).

Відповідно до ст.10 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»(далі Закон) сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.

Представницькі органи місцевого самоврядування, сільські, селищні, міські голови, виконавчі органи місцевого самоврядування діють за принципом розподілу повноважень у порядку і межах, визначених цим та іншими законами.

Виконавчими органами сільських, селищних, міських, районних у містах (у разі їх створення) рад є їх виконавчі комітети, відділи, управління та інші створювані радами виконавчі органи.

Виконавчі органи сільських, селищних, міських, районних у містах рад є підконтрольними і підзвітними відповідним радам, а з питань здійснення делегованих їм повноважень органів виконавчої влади - також підконтрольними відповідним органам виконавчої влади (частини 1,2 ст.11 Закону).

Згідно з Положенням про Галицьку районну адміністрацію Львівської міської ради затвердженого рішенням виконкому від 01.11.2016 року №977 Галицька районна адміністрація є виконавчим органом Львівської міської ради .

Районна адміністрація є підзвітною і підконтрольною міській раді, виконавчому комітету міської ради, Львівському міському голові і підпорядкована першому заступнику міського

голови.

Квартира №6 на вул. Ангеловича ,24 знаходиться у власності територіальної громади м.Львова, інтереси якої представляє Львівська міська рада, а тому лише Львівська міська рада має законне право розпоряджатися квартирою.

Звертаючись з даним позовом до Галицької районної адміністрації позивачем , а також судом не враховано, що саме Львівська міська рада повинна бути відповідачем у даній справі, однак позивач визначив таку третьою особою яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору.

За змістом частини 5 ст. 12 ЦПК України, на суд покладається обов`язок щодо сприяння всебічному і повному з`ясуванню обставин справи шляхом роз`яснення особам, які беруть участь у справі, їх прав та обов`язків, попередження про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяння здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених законом.

Відповідно до статті 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача.

Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання, за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі.

Після спливу строків, зазначених в частинах 1 та 2 цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача.

Про залучення співвідповідача чи заміну неналежного відповідача постановляється ухвала. За клопотанням нового відповідача або залученого співвідповідача розгляд справи починається спочатку.

Таким чином, наведеними нормами процесуального закону визначено, що вирішення питання щодо заміни належного відповідача, залучення до участі у справі співвідповідача здійснюється лише під час розгляду справи в суді першої інстанції до початку розгляду справи по суті, при цьому суд позбавлений процесуальної можливості здійснити заміну неналежного відповідача належним при відсутності клопотання позивача.

Частина 2 ст. 61 Конституції України гарантує, що юридична відповідальність особи має індивідуальний характер.

Якщо позивач не заявляє клопотання про заміну неналежного відповідача або залучення інших співвідповідачів в окремих справах згідно специфіки спірних правовідносин, суд відмовляє у задоволенні позову.

Відповідно до ч.1 п.п.1,4 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ст.ст. 374 ч.1 п.2, 376 ч.1 п.3,4, 383, 384, 389-391 ЦПК України, суд апеляційної інстанції,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Галицького районного суду м.Львова від 11 грудня 2019 року скасувати.

Ухвалити нове рішення.

Відмовити ОСОБА_1 у задоволенні його позову до Галицької районної адміністрації Львівської міської ради про визнання наймачем житлового приміщення.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови в порядку, визначеному ст.ст. 389-391 ЦПК України.

Повний текст постанови складений 18 лютого 2021 року.

Головуючий суддя Ю.Р.Мікуш

Судді: Т.І.Приколота

Р.В.Савуляк