КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
справа № 759/8031/19
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 вересня 2021 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача Кирилюк Г. М.,

суддів: Рейнарт І. М., Семенюк Т. А.,

при секретарі Гайворонському В. М.

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Колекторська компанія «Гарант», ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Колесник Ольга Ігорівна, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Татаринцева Євгенія Анатоліївна, Товариство з обмеженою відповідальністю «Стиль-Блюз» про визнання правочину недійсним та витребування майна з чужого незаконного володіння, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 30 квітня 2021 року у складі судді Коваль О. А.,

встановив:

26.04.2019 ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним позовом, посилаючись на ті підстави, що 30.06.2005 між ним та Товариством з обмеженою відповідальністю " Стиль-Блюз" ( далі- ТОВ "Стиль-Блюз") було укладено інвестиційний контракт № 410 (про інвестування у житлове будівництво).

27.09.2007 між ТОВ "Стиль-Блюз" та ним було укладено Акт прийому-передачі житлового приміщення (квартири) за адресою: АДРЕСА_1 .

18.12.2007 на його ім`я видано свідоцтво про право власності серії НОМЕР_1 від 18.12.2007 на вищевказану квартиру.

Також зазначив, що 04.07.2005 між ним та Акціонерним банком «Банк регіонального розвитку» було укладено кредитний договір № 27/10-3991 та договір застави, за яким в заставу банку було передано майнові права на трикімнатну квартиру типу 3А, загальною площею 124,4 кв.м. в м. Києві.

20.11.2013 між Акціонерним банком "Банк регіонального розвитку", ТОВ "Агенція комплексного бізнесу "дельта М" та Національним банком України укладено договір про передавання в управління непроданих активів.

02.09.2015 між ТОВ "Агенція комплексного бізнесу "Дельта М" та ТОВ "Колекторська компанія "Гарант" укладено договір про відступлення права вимоги (цесії) №002 за кредитним договором від 04 липня 2005 року №27/10-3991.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 21 березня 2016 року, яке було скасовано ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 червня 2017 року, з нього на користь ТОВ "Колекторська компанія "Гарант" стягнуто кредитну заборгованість за вказаним кредитним договором в розмірі 1 390 529, 34 грн.

28.04.2016 між ТОВ «Колекторська компанія «Гарант» та ОСОБА_3 укладено договір № 0502 купівлі-продажу майнових прав у майбутньому будівництві трикімнатної квартири тип 3А, загальною площею 124,4 кв.м., що розташована на 4 поверсі в будинку АДРЕСА_2 .

16.05.2016 між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу квартири що розташована за адресою: АДРЕСА_1

Рішенням Господарського суду м. Києва 22 травня 2019 року визнано недійсним Договір № 002 від 02.09.2015 року про відступлення права вимоги (цесії), укладений між ТОВ "Агенція комплексного захисту "Дельта М" та ТОВ "Колекторська компанія "Гарант" за кредитним договором №27/10-399І від 04.07.2005 року.

За таких підстав, з урахуванням подальших уточнень позивач просив:

- визнати недійсним договір №0502 від 28 квітня 2016 року купівлі-продажу неіснуючих майнових прав у майбутньому будівництві трикімнатної квартири, укладений між ТОВ «Колекторська компанія «Гарант» та ОСОБА_3 ;

- відновити становище, яке існувало до порушення права позивача на приватну власність шляхом віндикації нерухомості у ОСОБА_2 із поверненням у користування позивача трикімнатної квартири;

- відновити право власності позивача та трикімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_1 на підставі Свідоцтва про право власності серії НОМЕР_1 від 18.12.2007 шляхом внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відомостей щодо права власності позивача та скасування суперечливих записів про право власності ОСОБА_3 та ОСОБА_2 .

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 30 квітня 2021 року позовні вимоги ОСОБА_1 залишено без задоволення.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції як незаконне та необґрунтоване. Відновити стан арешту (заборони відчуження) спірної нерухомості трикімнатної квартири на підставі рішень суду, які набрали законної сили. Відновити у Державному реєстрі майнових прав на нерухоме майно майновий стан сторін у справі, який існував на момент подання позову, включаючи ОСОБА_2 . Ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Визначити доцільність реагування на непрозорий розгляд справи суддею першої інстанції в інтересах «квартирний рейдерів» у контексті Вищої ради правосуддя.

Свої доводи мотивує тим, що ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 11 серпня 2017 року в справі №759/12111/17, яка залишена без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 15 травня 2018 року, накладено арешт на спірну трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 .

Ухвалою слідчого судді Святошинського районного суду м. Києва від 23 грудня 2020 року відмовлено в задоволенні клопотання адвоката Голуба М. В., поданого в інтересах ОСОБА_2 , про скасування арешту, накладеного ухвалою Святошинського районного суду міста Києва від 11.08.2017 у справі №759/12111/17.

01.04.2021 відбулося подальше відчуження спірної трикімнатної квартири у часткову власність ОСОБА_4 , який не є стороною справи.

Внаслідок відчуження в умовах арешту нерухомості, спірна квартира АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 00, перестала існувати та на її місці з`явилися дві інші квартири, до яких позивач не має відношення стосовно права власності, тобто спір перестав існувати внаслідок подальшого «відмивання нерухомості», що призводить до неможливості виконання позовних вимог по справі.

За таких підстав апеляційний розгляд повинен розпочатися з відновлення майнового стану сторін справи, який існував на момент подання позову в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Зазначив, що позивач залучив ОСОБА_3 до участі в справі як третю особу, що не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору.

В підготовчому засіданні саме суддя першої інстанції мала визначити процесуальний статус третьої особи ОСОБА_3 , а саме ким вона має бути насправді.

Вважає, що ОСОБА_3 визначена в рішенні суду як третя особа можливо помилково, але можлива описка у рішенні суду, яке набрало законної сили, та є невиправленою, що є формальною підставою для скасування рішення першої інстанції за формальною ознакою.

Рішення про відмову в задоволенні позову ґрунтується на помилці, що при визнанні правочину недійсним до справи мають бути залучені обидві сторони правочину в якості відповідачів, що призвело до ухвалення незаконного та необґрунтованого рішення суду першої інстанції.

Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі щодо виндикаційного відновлення прав позивача на трикімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_1 в якості неподільного житлового комплексу.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ТОВ «Колекторська компанія «Гарант» - адвокат Слюсаренко О. А. просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Зазначає, що позивач звернувся до суду з вимогами про визнання правочину недійсним та витребування майна з чужого незаконного володіння, а саме: визнання недійсним договору № 0502 від 28.04.2016 року купівлі-продажу неіснуючих майнових прав у майбутньому будівництві трикімнатної квартири між ТОВ «Колекторська компанія «Гарант» та ОСОБА_3 .

Відповідно, суд не повинен був здійснювати нагляд на наявністю або відсутністю арешту квартири, яка навіть не є предметом судового спору, оскільки апелянт самостійно зазначає про арешт квартири за адресою: АДРЕСА_1 , в той же час як оскаржує договір купівлі-продажу неіснуючих майнових прав у майбутньому будівництві трикімнатної квартири.

Обов`язок Київського апеляційного суду відновити майновий стан сторін справи, яке існувало на момент подання позову в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, не передбачений положеннями ЦІІК України.

Звертаючись до суду з позовом позивач самостійно визначає сторін справи та зміст позовних вимог.

Саме позивач самостійно визначив, що ОСОБА_3 залучається до справи в якості третьої особи та саме позивач визначив, що оскаржує договір, якого не існує.

Частиною 1 статті 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особами, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Розглянувши справу, суд першої інстанції законно та обґрунтовано відмовив у задоволенні позовних вимог, оскільки заявлені позовні вимоги не могли бути задоволені через невідповідність заявлених вимог дійсним обставинам справи та порушенні процесуальних вимог.

Вказує, що ОСОБА_3 зазначена в оскаржуваному рішенні не як третя особа - 3, а як Особа 3, що повністю відповідає положенням Закону України «Про доступ до судових рішень», зокрема ст. 7, яка визначає, що у текстах судових рішень, що відкриті для загального доступу, не можуть бути розголошені відомості, що дають можливість ідентифікувати фізичну особу.

В судовому засіданні ОСОБА_1 підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити.

Представник ТОВ «Колекторська компанія «Гарант» - адвокат Слюсаренко О. А. заперечував проти задоволення апеляційної скарги та просив рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися, про день, час та місце розгляду справи були повідомлені судом належним чином.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції за наявними в ній доказами в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом встановлено, що 28 квітня 2016 року між ТОВ "Колекторська компанія "Гарант" (продавець), та ОСОБА_3 ( покупець) відповідно до ст. 38 Закону України "Про іпотеку" укладено договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Колесник О.І., за яким продавець передає у власність покупцю , а покупець зобов`язується прийняти і оплатити відповідно до умов цього договору майнові права на об`єкт нерухомого майна, а саме : трикімнатну квартиру тип 3А, загальною площею 124,4 кв.м, розташовану на 4 поверсі в будинку АДРЕСА_2 (майнові права).

Відповідно до п.2 цього договору, вищевказані майнові права підтверджуються Інвестиційним контрактом №410 від 30 червня 2005 року, що укладений між ОСОБА_1 та ТОВ "Стиль-Блюз".

Відповідно до інформації, виданої ТОВ "Стиль-Блюз", документи, передбачені чинним законодавством для реєстрації права власності за контрактом №410 від 30 червня 2005 року ОСОБА_1 не видавались (п.3 цього договору) (а.с.69 т.1).

16 травня 2016 року ОСОБА_3 ( продавець) та ОСОБА_2 ( покупець) уклали договір купівлі-продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Татаринцевою Є. А., за яким продавець передає у власність покупця , а покупець приймає у власність квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 46 т.3).

Звертаючись до суду з позовом про визнання недійсним договору купівлі-продажу, укладеного 28 квітня 2016 року між ТОВ "Колекторська компанія "Гарант" (продавець), та ОСОБА_3 , витребування квартири АДРЕСА_1 у ОСОБА_2 та відновлення права власності позивача на квартиру шляхом внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відомостей щодо права власності позивача та скасування суперечливих записів про право власності ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , позивач посилався на ті підстави, що на момент укладення вказаного договору він вже був власником цієї квартири на підставі свідоцтва про право власності від 18.12.2007 (а.с.25 т.1). Крім цього, відсутність судового рішення та виконавчого напису нотаріуса про звернення стягнення на заставлене майно унеможливлювало відчуження спірної квартири.

Відмовляючи у задоволенні вказаного позову, суд першої інстанції виходив з неналежного складу відповідачів, оскільки позивач пред`явив позов лише до однієї сторони договору купівлі-продажу - ТОВ "Колекторська компанія "Гарант", а інша сторона договору була визначена позивачем в якості третьої особи. При цьому суд був позбавлений можливості самостійно, на власний розсуд, замінювати сторону, оскільки це є виключним правом позивача. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено як у похідних.

Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції, а доводи апеляційної скарги, що саме суд першої інстанції повинен був визначити статус особи ОСОБА_3 по справі, як відповідача або третьої особи, вважає необґрунтованими з таких підстав.

Сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава (стаття 48 ЦПК України).

Суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача. Про залучення співвідповідача чи заміну неналежного відповідача постановляється ухвала. За клопотанням нового відповідача або залученого співвідповідача розгляд справи починається спочатку (стаття 51 ЦПК України).

Пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження.

Відповідно до частини другої статті 202 ЦК України правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін (частина четверта статті 202 ЦК України).

У справі за позовом заінтересованої особи про визнання недійсним договору як відповідачі мають залучатись всі сторони правочину, а тому належними відповідачами є сторони оспорюваного договору, а не одна із них.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року по справі № 752/3612/19 (провадження № 61-1129св20) вказано, що: «пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача».

У справі, що переглядається: сторонами оспорюваного договору купівлі-продажу від 28 квітня 2016 року є ТОВ "Колекторська компанія "Гарант" (продавець), та ОСОБА_3 ( покупець).

Позивач позовних вимог до ОСОБА_3 не пред`явив, клопотань про залучення до участі у справі як співвідповідача не заявляв.

Суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що оскільки позивач пред`явив позов лише до однієї сторони договору, а інша сторона договору є третьою особою, то відсутні підстави для задоволення позовної вимоги про визнання договору купівлі-продажу недійсним внаслідок неналежного складу відповідачів, а в задоволенні решти позовних вимог про витребування майна та відновлення права власності позивача на підставі свідоцтва про право власності від 18.12.2007 слід відмовити, оскільки вказані вимоги є похідними.

Оскаржуване судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Як вбачається з матеріалів справи, ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 08 травня 2019 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову шляхом накладення арешту на квартиру із забороною її відчуження, оренди, застави, іпотеки, а також реєстрації місця проживання відмовлено.

Вказана ухвала могла бути оскаржена до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом п`ятнадцяти днів з дня її складення, проте таким правом позивач не скористався. Правові підстави для перегляду вказаної ухвали суду за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції відсутні.

Вимоги позивача, заявлені в апеляційній скарзі, про відновлення стану арешту (заборони відчуження) спірної нерухомості на підставі рішень суду, які набрали законної сили, та відновлення у Державному реєстрі майнових прав на нерухоме майне майновий стан сторін справи, який існував на момент подання позову, включаючи ОСОБА_2 , не були предметом розгляду суду першої інстанції, а відповідно до ч.6 ст. 367 ЦПК України в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Заяви про забезпечення позову у відповідності до ст. 151 ЦПК України суду апеляційної інстанції також подано не було.

Відповідно до частини 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанції та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, яке призвело або могло призвести до помилкового судового рішення. Ніяких нових обставин чи доказів, які не були предметом розгляду судом першої інстанції та могли б вплинути на правильність висновків та рішення суду апеляційної інстанції не надано.

Суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції виконав вимоги закону про законність рішення суду, висновки суду про відмову в задоволенні позовних вимог здійсненні з дотриманням норм матеріального права, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін.

Аналіз матеріалів справи свідчить, що клопотання про відповідне реагування з приводу непрозорого розгляду справи судом першої інстанції є необґрунтованим. Суд під час розгляду справи не встановив підстав, передбачених статтею 262 ЦПК України, для вчинення відповідної процесуальної дії. Тому в задоволенні вказаного клопотання належить відмовити.

Розподіл судових витрат між сторонами врегульовано статтею 141 ЦПК України. Відповідно до положень частини першої зазначеної статті, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог.

Відповідно до положень частини першої статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, у випадку скасування або зміни судового рішення та у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки оскаржуване судове рішення залишено без змін, а апеляційна скарга - без задоволення, питання про розподіл судових витрат апеляційний суд не вирішує.

Керуючись статтями 369, 374, 375 , 381-383 ЦПК України суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 30 квітня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 16 вересня 2021 року.

Суддя-доповідач: Г. М. Кирилюк

Судді: І. М. Рейнарт

Т. А. Семенюк