Житомирський апеляційний суд
Справа №274/6704/14-ц Головуючий у 1-й інст. Корбут В. В.
Категорія 39 Доповідач Миніч Т. І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 вересня 2021 року Житомирський апеляційний суд в складі:

головуючого судді: Миніч Т.І.

суддів: Трояновської Г.С.,

Павицької Т.М.

секретаря

судового засідання Лісової Т.С.

з участю представника позивача

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Житомирі в м.Житомирі апеляційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк»

на рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 25 травня 2021 року, ухвалене під головуванням судді Корбут В.В.

у цивільній справі №274/6704/14-ц за позовом акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -

в с т а н о в и в:

У грудні 2014 року акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» звернулося до суду з позовом. Позивач просив стягнути на його користь із ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором №ZRSWGK00000124 від 28.02.2007 р. станом на 20.10.2014 р. у розмірі 231 371,06 доларів США, що становить 2 997 550,19 грн. за курсом НБУ. В обґрунтування поданого позову зазначав, що між Банком та ОСОБА_2 укладено кредитний договір № ZRSWGK00000124 від 28.02.2007 р., зобов`язання за яким ОСОБА_2 належним чином не виконує, внаслідок чого має заборгованість за кредитом, відсотками та комісією за користування кредитом, та має сплатити пеню і штраф за несвоєчасне виконання цих зобов`язань.

Рішенням Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 25 травня 2021 року у задоволенні позову Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" (м. Київ, вул. Грушевського, 1-Д, код ЄДРПОУ 14360570) до ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» просить вказане рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі. На думку апелянта, рішення суду першої інстанції незаконне та необґрунтоване, ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права. Зокрема вказує, що суд касаційної інстанції не вказав про пропуск строку позовної давності в даній справі, а зазначив про необхідність встановити дійсний розмір заборгованості позичальника з урахуванням зазначених висновків щодо виконання рішення про звернення стягнення та відсутності у кредитора права на отримання передбачених договором процентів, комісії і неустойки після закінчення строку кредитування. Однак, суд першої інстанції відмовив через пропуск Банком строку позовної давності. Зазначає, що такий строк в даній справі АТ КБ «ПриватБанк» не пропустив. Отримання кредитором частини заборгованості, яка не була погашена за рахунок вартості предмета іпотеки, відповідає приписам ст.ст.3 ч.1 п.6,526, 591, 599 ЦК України. З огляду на вище наведенні норми матеріального права, відлік строку позовної давності щодо стягнення решти заборгованості після реалізації заставного/іпотечного майна розпочинається саме з дати його реалізації, коли Банк довідався про порушення свого права, або такий строк має бути поновлений через поважність причин його пропуску.

Банк звертає увагу на те, що ЦК України не передбачено подачі заяви про поновлення строку позовної давності, суд це робить за наявності поважних причин, які в даному випадку наявні, як свідчить практика Верховного Суду. В даному випадку іпотечна кватира продана 25.02.2015 року. Отже, позовна давність за вимогою про стягнення такої суми має обчислюватися саме від дати реалізації предмета іпотеки (Банк звернувся із позовом про стягнення заборгованості в грудні 2014 року, тобто до спливу такого строку. Справа розглядалася не одноразово, тобто вимоги Банку були правомірними на дату ухвалення рішення).

Розглянувши справу в межах доводів, викладених в апеляційній скарзі, суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що 28 лютого 2007 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № ZRSWGK00000124.

Відповідно до пункту 7.1 кредитного договору банк зобов`язався надати позичальнику кредит у розмірі 50 000 доларів США на придбання нерухомості і у розмірі 10 000 доларів США на сплату страхових платежів з кінцевим строком повернення по 27 лютого 2027 року включно. Проценти за користування кредитними коштами становлять 1% на місяць і нараховуються на суму залишку заборгованості за кредитом.

Позичальник зобов`язався повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитними коштами і винагороди у зазначені в договорі строки (пункт 2.2 кредитного договору).

Пунктом 7.1 кредитного договору передбачено, що позичальник на виконання умов цього договору повинен сплачувати банку щомісячний платіж у розмірі 656,36 доларів США у період з 1 по 5 число кожного місяця.

Судом встановлено, що АТ КБ «ПриватБанк» виконав свої зобов`язання за кредитним договором і надав відповідачу кредитні кошти у визначеному договором розмірі.

Позичальник свої зобов`язання у частині своєчасного погашення кредитної заборгованості порушив, у зв`язку з чим АТ КБ «ПриватБанк» скористався передбаченим пунктом 2.3.3 кредитного договору правом вимагати дострокового повернення всієї суми кредиту, сплати винагороди, комісії, процентів за користування кредитними коштами і інших, передбачених договором, платежів.

Так, рішенням Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 6 жовтня 2010 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Житомирської області від 9 грудня 2010 року, у рахунок погашення кредитної заборгованості ОСОБА_1 звернено стягнення на предмет іпотеки - житловий будинок загальною площею 78,6 кв.м по АДРЕСА_2 шляхом надання АТ КБ «ПриватБанк» права здійснити продаж цього майна від імені ОСОБА_1 за договором купівлі-продажу, укладеним з будь-якою особою.

Даним рішенням також встановлено факт отримання відповідачем грошових коштів за кредитним договором №ZRSWGK00000124 від 28 лютого 2007 року.

Із розрахунку заборгованості встановлено, що станом на 20 жовтня 2014 року заборгованість позичальника становила 231471,06 доларів США, що за встановленим НБУ офіційним курсом гривні до долара США станом на дату розрахунку еквівалентно 2997550,19 гривень, і складається із: заборгованості за кредитом у розмірі 51 659,73 доларів США; заборгованості за процентами у розмірі 50 013,45 доларів США; заборгованості за комісією у розмірі 8 559,10 доларів США; пені у розмірі 110 157,96 доларів США і штрафів у розмірі 19,31 доларів США (фіксована частина) та 11 021,51 доларів США (процентна складова).

Апеляційним судом також встановлено, що 25 лютого 2015 року АТ КБ «ПриватБанк», діючи від імені ОСОБА_1 , відчужив іпотечне майно - житловий будинок загальною площею 78,6 кв.м по АДРЕСА_2 і зарахував отримані від його продажу кошти на погашення пені.

Статтею 525 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із частиною першою статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Виконання зобов`язання може забезпечуватися заставою (частина перша статті 546 ЦК України).

Іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи (стаття 575 ЦК України).

Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Згідно із частиною першою статті 7 Закону України «Про іпотеку» за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання.

За правилом частини першої статті 33 Закону України «Про іпотеку» в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Частиною другою статті 1050 ЦК України передбачено, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України.

Згідно з пунктом 2.3.3 кредитного договору банк має право змінити умови договору і вимагати від позичальника дострокового повернення кредиту, сплати винагороди, комісії і процентів за його користування шляхом направлення відповідного повідомлення. У разі направлення такого повідомлення щодо зобов`язань, строк виконання яких не настав, вважається, що строк їх виконання настав у зазначену у повідомленні дату.

Із змісту рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 6 жовтня 2010 року, залишеного без змін ухвалою апеляційного суду Житомирської області від 9 грудня 2010 року, вбачається, що у 2010 році АТ КБ «ПриватБанк» скористалося правом вимагати від ОСОБА_1 дострокового повернення кредиту, сплати процентів, комісії і нарахованих штрафних санкцій, пред`явивши до нього позов про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок дострокового погашення заборгованості у повному обсязі.

Такими діями кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом і встановив новий строк виконання основного зобов`язання у повному обсязі. Рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 6 жовтня 2010 року, залишене без змін ухвалою апеляційного суду Житомирської області від 9 грудня 2010 року, засвідчує такі зміни.

Позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики (стаття 1048 ЦК України).

Статтею 1050 ЦК України передбачено, що у разі, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора щодо дострокового стягнення суми кредиту, нарахованих процентів, комісії і штрафних санкцій шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки свідчить про відсутність підстав для нарахування процентів за користування кредитними коштами і передбачених договором комісії та неустойки, оскільки строк кредитування закінчився у зв`язку з пред`явленням кредитором вимоги про дострокове погашення боргу.

За таких обставин положення частини першої статті 1048 ЦК України, за якими проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики, не підлягають застосуванню, оскільки між сторонами немає домовленості про порядок повернення позики поза межами строку кредитування.

Крім того, статтями 610, 611 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно зі статтями 550, 551 ЦК України право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання. Проценти на неустойку не нараховуються. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Розмір неустойки, встановлений законом, може бути збільшений у договорі, якщо таке збільшення не заборонено законом.

Право кредитора на нарахування пені за порушення позичальником будь-якого із зобов`язань, визначених пунктами 2.2.2, 2.2.3 договору, передбачене пунктом 4.1 кредитного договору, згідно з яким позичальник сплачує пеню в розмірі 0,5% від суми простроченого платежу, але не менше 1 гривні за кожен день прострочки.

При порушенні позичальником строків платежів по будь-якому з грошових зобов`язань, передбачених кредитним договором, більш ніж на 30 днів у зв`язку з чим банк буде змушений звернутися до суду, позичальник зобов`язаний сплатити банку штраф у розмірі 250 гривень і 5% від суми позову (пункт 5.4 кредитного договору).

Також умовами кредитного договору передбачена сплата позичальником комісійної винагороди за надання фінансового інструменту у процентах від суми виданого кредиту щомісяця (пункт 7.1 кредитного договору).

Оскільки пред`явленням позову про звернення стягнення на іпотечне майно у рахунок дострокового повернення кредитної заборгованості, сплати нарахованих процентів, комісій і штрафних санкцій кредитор змінив строк виконання основного зобов`язання, з чим погодився й суд, задовольнивши вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки, право кредитора на отримання передбаченої договором неустойки і комісії припинено.

У Постанові від 10 жовтня 2018 року у даній справі Касаційним судом зазначено, що під час нового розгляду справи суду належить перевірити, чи змінився кінцевий строк виконання кредитного зобов`язання у зв`язку зі зверненням банку до суду з вимогами про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок дострокового погашення заборгованості у повному обсязі, та, дослідивши і оцінивши зібрані у справі докази, встановити дійсний розмір заборгованості позичальника з урахуванням відсутності у кредитора права на отримання передбачених договором процентів, комісії і неустойки після закінчення строку кредитування, дати відповідну правову оцінку доводам і запереченням сторін та ухвалити судове рішення відповідно до встановлених обставин і вимог закону.

Відповідно до положень ч.5 ст.411 ЦПК висновки суду касаційної інстанції, в зв`язку з якими скасовано судові рішення, є обов`язковими для суду першої чи апеляційної інстанції під час нового розгляду справи.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18) зроблено висновок, що звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни. Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред`явлення до позичальника вимог згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. Наявність судового рішення про дострокове задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржник виконав не в повному обсязі, не є підставою для нарахування процентів та пені за кредитним договором, який у цій частині змінений кредитором, що засвідчено в судовому рішенні. Якщо за рішенням про звернення стягнення на предмет застави заборгованість за кредитним договором указана в такому рішенні у повному обсязі, кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України.

Відмовляючи в позові за пропуском строку позовної давності, судом першої інстанції враховано, що згідно зі статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

З позовом у справі № 2-73/10 Банк звернувся у травні 2008 р., що встановлено ухвалою Апеляційного суду Житомирської області від 09.12.2010 р. (т. 1, а. с. 60 61).

З наведеного випливає, що у травні 2008 р. Банк змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії кредитного договору № ZRSWGK00000124 від 28.02.2007 р., періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом і встановив новий строк виконання основного зобов`язання у повному обсязі. З цього часу відпали підстави для подальшого нарахування процентів за користування кредитними коштами і передбачених зазначеним договором комісії та неустойки, оскільки строк кредитування закінчився у зв`язку з пред`явленням Банком вимоги про дострокове погашення боргу.

Таким чином Банк з травня 2008 р. дізнався про порушення ОСОБА_2 його прав за кредитним договором № ZRSWGK00000124 від 28.02.2007 р., оскільки саме у цей час у ОСОБА_2 виникли обов`язки з виконання усіх грошових зобов`язань за цим договором.

З урахуванням наведених вище обставин будь-які подальші нарахування грошових зобов`язань ОСОБА_2 за кредитним договором № ZRSWGK00000124 від 28.02.2007 р. є безпідставними.

На виконання Рішень у справі № 2-73/10 з метою погашення заборгованості ОСОБА_2 за кредитним договором № ZRSWGK00000124 від 28.02.2007 р. Банком було здійснено продаж предмета іпотеки житловий будинок загальною площею 78,6 кв. м за адресою: АДРЕСА_2 , внаслідок чого Банк отримав грошові кошти у загальному розмірі 131 220,00 грн., що підтверджується двома договорами купівлі-продажу частини житлового будинку від 25.02.2015 р. (т. 1, а. с. 194 195, 197 198).

За таких обставин залишок заборгованості ОСОБА_2 за кредитним договором № ZRSWGK00000124 від 28.02.2007 р. підлягав би стягненню лише у випадку своєчасного звернення Банку до суду.

Разом з тим, ОСОБА_2 просить застосувати позовну давність.

Статтями 256 та 257, пунктом 1 частини другої статті 258 Цивільного кодексу України передбачено, що позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог: про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Частиною першою статті 261 Цивільного кодексу України встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Як з`ясовано Судом вище, Банк з травня 2008 р. дізнався про порушення ОСОБА_2 його прав за кредитним договором № ZRSWGK00000124 від 28.02.2007 р., оскільки саме у цей час у ОСОБА_2 виникли обов`язки з виконання усіх грошових зобов`язань за цим договором.

Таким чином перебіг позовної давності розпочався у травні 2008 р.

Однак з позовом до ОСОБА_2 . Банк звернувся у грудні 2014 р., що підтверджується датою на штампі Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області про одержання позовної заяви, який міститься на першій сторінці позовної заяви (т. 1, а. с. 2), тобто з пропуском як спеціального строку позовної давності (за вимогами про стягнення неустойки), так і загального (за іншими вимогами).

Частинами третьою п`ятою статті 267 Цивільного кодексу України визначено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку щодо відмови у задоволенні позову за спливом строку позовної давності.

Доводи, викладені в апеляційній скарзі, висновків суду не спростовують та на їх правильність не впливають.

Підстав для зміни чи скасування оскаржуваного рішення апеляційний суд не вбачає, оскільки воно постановлено судом із додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст.258,259,367,374,375,381-384 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» залишити без задоволення.

Рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 25 травня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Головуючий: Судді:

Повний текст постанови складений 13.09.2021 року.