Справа № 645/1063/21
Провадження № 2/645/1137/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 грудня 2021 року м. Харків

Фрунзенський районний суд м. Харкова у складі :

головуючого судді Шарка О.П

секретаря судових засідань Христенко А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду у м. Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом виселення без надання іншого житлового приміщення (припинення сервітуту в порядку ст. 406 ЦК України) -,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , в якому просить суд усунути перешкоду у користуванні житловим приміщенням квартирою АДРЕСА_1 що належить на праві приватної власності ОСОБА_1 шляхом припинення сервітуту на право користуванням чужим житлом в порядку ч.2 ст. 406 ЦК України та виселення ОСОБА_2 з вказаної квартири без надання іншого житлового приміщення. Скасувати реєстрацію місця проживання ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_2 у зв`язку з втратою права користування житлом.

В обґрунтування позову зазначив, що він є власником однокімнатної квартири

АДРЕСА_3 , згідно договору

дарування квартири від 30 травня 2017 року, посвідченого приватним нотаріусом

Харківського міського нотаріального округу Трощій І.В. за № 661. В зазначеній квартирі позивач проживав разом із дружиною - ОСОБА_2 , яку також зареєстрував у вказаній квартирі з 09.06.2017 року, з якою одружився 23.03.2017 року. В зазначеній квартирі позивач проживав разом із дружиною - ОСОБА_2 , яку також зареєстрував у вказаній квартирі з 09.06.2017 року, з якою одружився 23.03.2017 року. З грудня 2017 року шлюбні відносини між подружжям припинені, відповідач вигнала позивача з його власної квартири та подала позов до суду про розірвання шлюбу, в якому зазначено, що з грудня 2017 року сторони спільного господарства не вели. 19.04.2019 року заочним рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова шлюб між сторонами розірвано. Рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 01.04.2019 року відповідачу було відмовлено у задоволені позову про визнання майна спільною сумісною

власністю подружжя та поділу майна подружжя, шляхом визнання права власності на 1/2

частку квартири АДРЕСА_1 . Рішення набрало чинності, оскільки

вказана квартира є індивідуальною власністю ОСОБА_1 . Після грудня 2017 року і до теперішнього часу відповідачка проживає у вказаній квартирі, що належить позивачеві, чинить дії, що перешкоджають власнику майна користуватись своїм житлом, у квартирі були змінені замки, в зв`язку з чим позивач звертався до органів поліції із заявою припинення незаконних дій відповідача. Крім того, весь цей час з грудня 2017 року по лютий 2021 рік. відповідач, яка користується житлом, що їй не належить, відмовляється сплачувати комунальні платежі за квартиру, тому позивач, який сумлінно сплачує відповідачці аліменти на тримання неповнолітньої дитини, сам сплачує всі комунальні витрати на утримання квартири, у тому числі витрати електропостачання та водопостачання, якими наразі не користується, оскільки не має доступу до свого житла через неправомірні дії відповідачки. Так, в період з квітня 2018 року по лютий 2021 року позивачем було сплачено комунальні послуги на суму - 41 947,85 грн., що підтверджується відповідними квитанціями. На сьогодні відповідачка, користується належною ОСОБА_1 квартирою, але систематично грубо порушує його право володіння та розпорядженням власним житлом, що виразилось у обмеженні доступу до квартири, зміною ключів у квартиру, погрозами у разі проникнення у житло викликом поліції про нібито крадіжку цінностей, не сплатою за користуванням житлом ані орендної плати ані комунальних витрат в продовж тривалого часу, в зв`язку з чим останній був змушений звернутись до суду з відповідним позовом за захистом своїх прав. При цьому, у відповідачки є де проживати, оскільки її матір - ОСОБА_3 є власницею двох квартир у місті Харкові, крім того, батьки відповідача проживають в смт Зернове Харківського району Харківської області у двоповерховому власному житловому будинку, тому вони мають можливість надати для користування житло своїй доньці в м. Харкові. Крім того, вказана квартира є однокімнатною, житловою площею лише 17,5 кв.м., тому використовувати її одночасно з відповідачем не має можливості.

У судовому засіданні представник позивача підтримала позовні вимоги у повному обсязі, просила їх задовольнити, надала суду пояснення, аналогічні викладеним вище.

Представник відповідача у ході судового розгляду позовні вимоги не визнала, вважаючи їх необґрунтованими та безпідставними.

Представник відповідача у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся заздалегідь і належним чином, надав суду заяву з проханням розглянути справу у його відсутність, у задоволенні позовних вимог просив відмовити у повному обсязі. Надали суду відзив на позову заяву в якому зазначили, що позовні вимоги є необґрунтованими та безпідставними.

Суд, вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши надані сторонами докази у їх сукупності, приходить до висновку про часткове задоволення позову, виходячи з наступного.

Як вказує у своїх рішеннях Європейський Суд з прав людини, згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), № 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав свобод чи законних інтересів.

Статтею 16 ЦК встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Особа вільна у виборі способу способі захисту цивільних прав судом.

Разом з тим, передбачені ст. ст. 12 і 13 ЦПК України засади змагальності та диспозитивності цивільного судочинства визначають основні правила, в межах яких мають діяти особи, що беруть участь у справі, та суд при вирішенні справи.

Згідно ч.3 ст.12 ЦПК України кожна сторона у цивільному судочинстві повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, до яких дана справа не відноситься.

Суд, згідно ч.1 ст.13 ЦПК України, розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим законом випадках.

З огляду на вказані норми закону позивач, обравши певний спосіб захисту цивільного права перед судом, має довести, шляхом подання належних та допустимих доказів, що надані підприємствами - виробниками/виконавцями житлово-комунальних послуг відомості про заборгованість є неправомірними , які порушують, не визнають або оспорюють охоронювані законом його цивільні права.

Відповідач, зі свого боку, зобов`язаний довести обставини, посилаючись на які він заперечує проти позову.

Згідно позиції Верхового Суду України, що викладена у постанові Пленуму «Про судове рішення у цивільній справі» №14 від 18.12.2003 року «Про судове рішення у цивільній справі» вбачається, що оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси, то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи та інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.

Статтями 78, 81 ЦПК України визначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, встановив наступні обставини і відповідні ним правовідносини.

У ході судового розгляду встановлено, що ОСОБА_1 є власником однокімнатної квартири АДРЕСА_1 , згідно договору дарування квартири від 30 травня 2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу №661.

Як вбачається з Довідки про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб, в зазначеній квартирі АДРЕСА_1 зареєстрована також ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Фрунзенського районного суду м.Харкова від 19 квітня 2019 року шлюб між ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрований 23.03.2017 року Виконавчим комітетом Коротичанської селищної ради Харківського району Харківської області, актовий запис № 5 розірвано (справа 645/7824/18).

Рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 01.04.2019 року

у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та поділ майна подружжя, шляхом визнання права власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є не порушним.

За статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

За положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Відповідно до ч. 2 ст. 156 ЖК України за згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно.

Аналогічну норму містить також ст. 405 ЦК України.

Відповідно до ч. 2 ст. 64 ЖК України до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Тлумачення наведених норм права свідчить, що право членів сім`ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якої вони є; із припиненням у осіб сімейних відносин з власником втрачається й право користування жилим приміщенням у цих осіб. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і не ведуть з ним спільне господарство, усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, з позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.

Аналіз положень глави 32 ЦК України свідчить, що сервітут - це право обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов`язане з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна.

У даному випадку спір виник між власником житлового приміщення та користувачем з приводу користування вказаним житловим приміщенням після припинення обставин, що були підставою для надання останньому права такого користування та бажанням позивача розпорядитися належним їй на праві власності майном.

Позов про виселення є речово-правовою вимогою.

Відповідно до ч.1ст.395 ЦК України речовими правами на чуже майно є: 1)право володіння; 2)право користування (сервітут); 3)право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис); 4) право забудови земельної ділянки (суперфіцій).

Право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом (ч.1 ст.401 ЦК України).

Сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду (ч.1 ст.402 ЦК України).

Одна з особливостей найму житла полягає, зокрема, у тому, що наймач має право тимчасового володіння (detentio) ним. Право володіння (possessio) житлом залишається в його власника, який не втрачає це право навіть тоді, коли інша особа використовує таке майно.

Згідно ч.1ст.406ЦК України сервітут припиняється у разі: 1)поєднання в одній особі особи,в інтересах якої встановлений сервітут, і власника майна, обтяженого сервітутом; 2)відмови від нього особи, в інтересах якої встановлений сервітут; 3)спливу строку, на який було встановлено сервітут; 4) припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту; 5)невикористання сервітуту протягом трьох років підряд; 6)смерті особи, на користь якої було встановлено особистий сервітут.

Аналіз положень глави 32 ЦК України свідчить, що сервітут - це право обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов`язане з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна. Відповідач вселився в квартиру і набув право користуванням чужим майном, яке по своїй суті є сервітутом.

Як вже було встановлено, позивач є власником спірної квартири, що знаходиться за адресою: відповідач з моменту реєстрації в домоволодінні, за згодою позивача, набув право користуванням чужим майном, яке по своїй суті є сервітутом.

Наявність між сторонами на момент розгляду справи родинних відносин або відносин спільного ведення господарства чи проживання однією сім`єю судом не встановлено.

Якщо відповідач спільним побутом із позивачем не пов`язаний, його право на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна на підставі ч.2 ст.406 ЦК України.

Аналогічний по суті висновок зроблений Верховним Судом України у постанові від 15.05.2017 по справі №734/387/15-ц, Верховним Судом у постановах від 16.01.2019 по справі №243/7004/17-ц, від 10.04.2019 по справі №608/1467/17, від 08.05.2019 по справі №454/477/17, від 19.08.2019 по справі №369/9681/17, від 16.10.2019 по справі №243/9627/16-ц, від 23.10.2019 по справі №766/12748/16-ц, від 15.01.2020 по справі №686/11782/17, від 21.02.2020 по справі №210/3435/17, що у порядку ч.4 ст.263 ЦПК України підлягає врахуванню при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин..

Враховуючи характер спірних правовідносин та положення ч.2 ст.406 ЦК України, згідно якими сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення, встановивши, що відповідач користувався спірною квартирою із згоди позивачки під час дії сервітуту, на час розгляду справи обставини, які були підставою для встановлення сервітуту, припинились, суд вважає, що право користування відповідачем чужою квартирою також припинилось і він має її звільнити.

Позивач, яка є власником спірної квартири, вимагає від відповідача усунути перешкоди у користуванні житлом шляхом припинення права користування та виселення.

На підставі вищевикладеного, суд дійшов висновку про задоволення позову

На підставі викладеного і керуючись ст.ст.5, 13, 76-81, 133, 141, 223, 265, 280-282 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом виселення без надання іншого житлового приміщення (припинення сервітуту в порядку ст. 406 ЦК України) задовольнити.

Усунути перешкоду у користуванні житловим приміщенням квартирою АДРЕСА_1 що належить на праві приватної власності ОСОБА_1 шляхом припинення сервітуту на право користуванням чужим житлом в порядку ч.2 ст. 406 ЦК України та виселення ОСОБА_2 з вказаної квартири без надання іншого житлового приміщення.

Скасувати реєстрацію місця проживання ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_2 у зв`язку з втратою права користування житлом.

Стягнути з ОСОБА_2 , РНКОПП НОМЕР_1 , на ОСОБА_1 , РНКОПП НОМЕР_2 , судовий збір у розмірі 1816 грн. 00 коп. (тисяча вісімсот шістнадцять гривень).

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана безпосередньо до апеляційного суду Харківської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду; на ухвали суду якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

У разі оголошення лише вступної та резолютивної частини судового рішення або у разі розгляду справи без повідомлення учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційного скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Надруковано в нарадчій кімнаті.

Повний текст рішення виготовлено 17 грудня 2021 року.

Головуючий-суддя: