Номер провадження: 22-ц/813/8970/21
Головуючий у першій інстанції Чернявська Л. М.
Доповідач Комлева О. С.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.12.2021 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого-судді Комлевої О.С.,

суддів: Гірняк Л.А., Сегеди С.М.,

з участю секретаря Стадніченко А.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , представника ОСОБА_2 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 12 травня 2021 року, ухваленого під головуванням судді Чернявської Л.М., повний текст судового рішення складений 20 травня 2021 року, у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до акціонерного товариства «Одесанафтопродукт» про скасування наказу та поновлення на роботі, зобов`язання вчинити певні дії, -
в с т а н о в и в:
У листопаді 2019 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до акціонерного товариства «Одесанафтопродукт» (далі АТ «Одесанафтопродукт») про скасування наказу та поновлення на роботі, зобов`язання вчинити певні дії, в якому просив:
- визнати наказ № 278-к від 24.10.2017 р. про звільнення ОСОБА_2 з 24.10.2017 р. незаконним та скасувати наказ № 278-к від 24.10.2017 р.;
- поновити ОСОБА_2 на роботі на посаді оператора товарної служби Ренійського нафтоперевального комплексу АТ «Одеснафтопродукт» з 24.10.2017 року;
- зобов`язати АТ «Одесанафтопродукт» нарахувати середню заробітну плату ОСОБА_2 на роботі на посаді оператора товарної служби Ренійського нафтоперевального комплексу публічного акціонерного товариства «Одеснафтопродукт» з 24.10.2017 р.;
- зобов`язати АТ «Одесанафтопродукт» нарахувати середню заробітну плату ОСОБА_2 .
В обґрунтування свого позову зазначив, що 24.10.2017 р. позивачем подано відповідачу заяву про увільнення від виконання посадових обов`язків на час проходження військової служби за контрактом в особливий період в Збройних лавах України на період від 20.10.2017 р. із збереженням посади, середнього заробітку. Однак, 24.10.2017 року наказом № 278-к він був звільнений з посади оператора товарної служби Ренійського нафтоперевального комплексу, у зв`язку з вступом на військову службу за контрактом, п. 3 ст. 36 КЗпП України.
Позивач вважає даний наказ таким, що суперечить вимогам п. 3 ст. 36 КЗпП України, якою встановлено, що за працівниками, прийнятими на строкову військову службу за контрактом під час дії особливого періоду на строк його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігається місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві.
Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 12 травня 2021 року в задоволені позову ОСОБА_2 відмовлено.
Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1 , представник ОСОБА_2 звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду скасувати, винести нове, яким позов задовольнити у повному обсязі, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права.
В обґрунтування своєї апеляційної скарги апелянт зазначає, що суд першої інстанції вийшов за межі свої повноважень, з власної ініціативи застосував позовну давність та безпідставно відмовив позивачу у задоволені його позову через пропуск строків, оскільки відповідач відповідної заяви не робив.
У своєму відзиві на апеляційну скаргу, голова правління АТ «Одеснафтопродукт» зазначає, що для звернення з позовами про поновлення на роботі встановлено місячний строк та ст. 233 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторони, не перериваються і не зупиняються. Оскільки позивачем не доведено поважності причин пропуску строку звернення до суду що стосується його звільнення з роботи, суд першої інстанції вірно вважав такий строк пропущеним та належним чином обґрунтував свій висновок, який не спростовують доводи апеляційної скарги.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_1 , представника ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , представника АТ «Одеснафтопродукт», перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Згідно ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
У відповідності до ст. 367ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до ст. 375ЦПК України,суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Статтею 81 ЦПК України, передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, що згідно витягу з наказу командира 88 окремого десантно-штурмового батальйону 79 окремої десантно-штурмової бригади № 58-РС від 19.10.2017 року, укладено контракт строком на три роки та прийнято на військову службу за контрактом та призначено солдата запасу ОСОБА_2 , стрільцем снайпером десантно-штурмового взводу десантно-штурмової роти, ВОС-100672Д.
Згідно витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_1 № 230 від 20.10.2017 року, солдата ОСОБА_2 , вважати таким, що справи та посаду прийняв.
24.10.2017 року ОСОБА_2 склав на ім`я Голови правління публічного акціонерного товариства «Одесанафтопродукт» ОСОБА_4 заяву, якою просив увільнити його від виконання посадових обов`язків на час проходження військової служби за контрактом в особливий період в ЗСУ, на період від 20.10.2017 року із збереженням посади та середньої зарплати, згідно ст. 119 Кодексу законів про працю України.
24.10.2017 року Наказом № 278-к Голови правління публічного акціонерного товариства «Одесанафтопродукт» ОСОБА_4 - ОСОБА_2 був звільнений з посади старшого оператора товарної служби Ренійського нафтоперевального комплексу, у зв`язку зі вступом на військову службу за контрактом, п. 3 ст. 36 КЗпП України з 24.10.2017 року. Підставою для видачі даного наказу зазначено витяг з наказу командира 88 окремого десантно-штурмового батальйону 79 окремої десантно-штурмової бригади № 58-РС від 19.10.2017 р., витяг з наказу командира військової частини НОМЕР_1 № 230 від 20.10.2017 р.
Позивач вважає даний Наказ № 278-к незаконним, та таким, що суперечить вимогам п. 3 ст. 36 КЗпП України.
Згідно листа ТВО військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_1 полковника ОСОБА_5 . Боброва від 23.11.2017 р. за № 8094 на адресу військового комісару ІНФОРМАЦІЯ_2 , у зв`язку з рапортом від 10.11.2017 року щодо поновлення на роботі ОСОБА_2 , зазначено, що з моменту оголошення Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» від 17.03.2014 р. № 303/2014 в Україні настав особливий період, який триває на теперішній час, а його наявність беззаперечна.
Згідно листа Державної служби України з питань праці ГУ Держпраці в Одеській області від 12.12.2017 р. за №15/01-33-15046, на адресу військового комісару ІНФОРМАЦІЯ_2 , стосовно поновлення ОСОБА_2 на посаді, зазначається про повернення звернення для усунення недоліків.
Згідно листа Державної служби України з питань праці ГУ Держпраці в Одеській області від 03.01.2018 р. за №15- 11-2039/03-13-074, на адресу ОСОБА_2 стосовно його незаконного звільнення, зазначено, що відмова роботодавця поновити порушені права працівника є ознакою трудового спору, який має вирішуватися в суді.
Згідно листа ОСОБА_2 від 28.02.2018 року про скасування наказу № 278-к від 24.10.2017 р. на адресу ПАТ «Одесанафтопродукт», позивач просив скасувати зазначений наказ та поновити його на роботі.
Доказів наявності відповіді ПАТ «Одесанафтопродукт» на вказаний лист суду не надано.
23.03.2018 року представником ОСОБА_2 на адресу відповідача направлено копію довідки № 305/АТО від 16.03.2018 р., про безпосередність участі ОСОБА_2 з 05.02.2018 року в антитерористичній операції.
03.07.2018 року представником ОСОБА_2 на адресу відповідача повторно направлено копію довідки № 305/АТО від 16.03.2018 р., про безпосередність участі ОСОБА_2 з 05.02.2018 року в антитерористичній операції.
22.08.2018 року представником ОСОБА_2 на адресу відповідача направлено копію посвідчення ОСОБА_2 як учасника бойових дій та прохання скасування зазначеного наказу.
Зі встановлених обставин, судом було зазначено про те, що дані обставини свідчать про намагання позивача врегулювати трудовий спір в позасудовому порядку фактично в період з 10.11.2017 року по 22.08.2018 року.
Відмовляючи у задоволені позову ОСОБА_2 про скасування наказу та поновлення на роботі, зобов`язання вчинити певні дії, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем пропущений строк звернення до суду з позовом, причини пропуску строку є неповажними, а оскільки позивачем не доведено поважності причин пропуску строку звернення до суду, що стосується його звільнення з роботи, у суду відсутні підстави для поновлення строку на звернення до суду з позовом.
З вказаними висновками суду першої інстанції погоджується колегія суддів апеляційної інстанції, за таких підстав.

Згідно п.3 ст. 36 Кодексу законів про працю України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), підставами припинення трудового договору є призов або вступ працівника або власника - фізичної особи на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу, крім випадків, коли за працівником зберігаються місце роботи, посада відповідно до частини третьої статті 119 цього Кодексу.
Відповідно до ч. 1, 2, 3 ст. 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів. До складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.
Відповідно до частини третьої статті 119 КЗпП України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до дня фактичної демобілізації, зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, в яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».
Рішенням Ради національної безпеки та оборони України «Про невідкладні заходи щодо забезпечення національної безпеки, суверенітету і територіальної цілісності України» від 01 березня 2014 року, яке введене в дію Указом Президента України № 189/2014 від 02 березня 2014 року, констатовано виникнення кризової ситуації, яка загрожує національній безпеці України та вимагає необхідності вжиття заходів щодо захисту прав та інтересів громадян України, суверенітету, територіальної цілісності та недоторканості державних кордонів України, недопущення втручання в її внутрішні справи.
Зазначені в частині третій статті 119 КЗпП України гарантії щодо збереження місця роботи, законодавець не ставить у залежність від виду контракту, а тільки зазначає, що такі гарантії надаються особі у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, а саме: під час мобілізації, на особливий період.
Рішень про повну демобілізацію усіх призваних під час мобілізації військовослужбовців та переведення усіх інституцій України на функціонування в умовах мирного часу Президент України не приймав.
Згідно ст. ст. 1, 2 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами. У зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.
Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни здійснює Закон України «Про військовий обов`язок і військову службу».
Частиною 2 ст. 39 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено, що громадяни України, призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, користуються гарантіями, передбаченими частинами третьою та четвертою статті 119 Кодексу законів про працю України, а також частиною першою статті 51, частиною п`ятою статті 53, частиною третьою статті 57, частиною п`ятою статті 61 Закону України «Про освіту».
Правові засади формування та застосування державних соціальних стандартів і нормативів спрямованих на реалізацію закріплених Конституцією України та законами України основних соціальних гарантій, визначено Законом України «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії».
Частиною 2 ст. 19 Закону України «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії» встановлено, що державні соціальні гарантії є обов`язковими для всіх державних органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності.
Відповідно до ст. 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», та ст. 1 Закону України «Про оборону України», з моменту оголошення мобілізації настає особливий період, під час якого набирають чинності особливості проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України. У разі прийняття громадянина на військову службу за контрактом (незалежно від строку, на який його укладено) до Збройних Сил України під час дії особливого періоду, відповідно до вимог чинного законодавства України, за ним зберігається місце роботи, посада та середній заробіток на строк до закінчення особливого періоду або до дня фактичної демобілізації.
Питання щодо наявності особливого періоду в державі поза часом проведення мобілізації було предметом судового розгляду. Вищий адміністративний суд України у постанові від 16 лютого 2015 року (справа № 800/582/14) виходячи із системного аналізу норм Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», зазначив, що закінчення періоду мобілізації не є підставою для припинення особливого періоду.
Як вбачається зі змісту заходів мобілізації та демобілізації визначених Законом України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», з 17.03.2014 року по теперішній час, незважаючи на те, що у 2016 році рішення про проведення мобілізації не оголошувалося, воєнний стан не вводився, Збройні Сили України функціонують в умовах особливого періоду.
Судом вірно встановлено, що ОСОБА_2 був прийнятий на військову службу за контрактом з причин існування кризової ситуації, що загрожує національній безпеці України і на момент звернення до суду з вказаним позовом контракт діяв, оскільки укладений до закінчення особливого періоду, який продовжує діяти в Україні або до оголошення демобілізації, яка не була оголошена.
Висновки суду про те, що на ОСОБА_2 поширюються гарантії, передбачені статтею 119 КЗпП України, відповідно до яких за позивачем на час проходження військової служби за контрактом зберігається місце роботи, посада і середній заробіток відповідають вимогам закону.
Аналогічна правова позиція викладена в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11.09.2017 у справі № 161/8802/16-ц; постанові Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 336/5687/16; Постанові Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 683/319/17.
Суд надав належну оцінку посиланням представника відповідача на те, що за результатами інспекційного відвідування відповідача ГУ Держпраці в Одеській області, на підставі звернення ОСОБА_2 в частині неправомірного звільнення у зв`язку з вступом на військову службу за контрактом, та Направлення від 19.12.2017 року, не встановлено порушень законодавства про працю з боку відповідача, оскільки сам факт існування Направлення на здійснення інспекційного відвідування від 19.12.2017 року №15/01-29-2772, не є належним доказом відсутності таких порушень.
Відповідно до ч. 1 ст. 233 Кодексу законів про працю України, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.
Згідно ст. 234 Кодексу законів про працю України, у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки.
Згідно ст. 236 Кодексу законів про працю України, у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.
Отже, строки звернення до суду у справах щодо трудових правовідносин врегульовано нормами КЗпП України.
Зазначені строки звернення до суду застосовуються виключно щодо спорів, які за своєю юридичною природою належать до трудового права.
Так, ч.1 ст. 233 КЗпП України, підтверджує визнання тримісячного строку як загального строку для звернення за захистом суб`єктивних трудових прав працівників. Разом з тим виняток ця стаття встановлює для спорів про звільнення.
Спір про звільнення - це спір за заявою про поновлення на роботі .
Для звернення з позовами про поновлення на роботі встановлено місячний строк.
Повторюючи загальне правило про те, що строк для звернення обчислюється з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, стаття 233 КЗпП України конкретизує це правило стосовно звільнення працівника.
В цьому разі строк обчислюється з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки із записом про звільнення.
Установлені статтею 233 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. Ці строки не перериваються і не зупиняються.
Відповідно до статті 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки.
Разом з тим, якщо строк звернення до суду, установлений статтею 233 КЗпП України, пропущенебез поважних причин, суд відмовляє у задоволенні позовних вимог у зв`язку з пропуском зазначеного строку.
Аналогічні правові позиції викладені у постанові Верховного Суду України від 06.04.2016р. у справі за №6-409цс16 та постанові Верховного Суду України від 05.07.2017р. у справі за №6-1033цс17.
Судом вірно встановлено, що позивач фактично відразу дізнався про порушення його трудових прав, та намагався з листопада 2017 року врегулювати спір в позасудовому порядку, що не заперечував і сам позивач, зазначаючи про отримання копії наказу про звільнення та про неможливість отримати трудову книжку, у зв`язку з перебуванням на військовій службі в зоні АТО.
Відповідно до довідки форма 5 від 16.10.2019 року, виданою командиром в/ч НОМЕР_1 підполковником ОСОБА_6 вбачається, що старший матрос ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ) перебуває на військовій службі в військовій частині НОМЕР_1 м. Болград, Одеська область, з 20.10.2017 року по теперішній час.
Законодавство не визначає перелік поважних причин, які можуть бути підставою для поновлення строку, що свідчить про те, що їх поважність оцінюється судом у кожному конкретному випадку окремо залежно від фактичних обставин. Під поважними причинами пропуску строку, встановленого частиною першою статті 233 КЗпП України, варто розуміти такі причини, що об`єктивно перешкоджали чи створювали труднощі для своєчасного звернення до суду і підтверджуються належними доказами.
Поважність причин означає, що працівник не ставився зневажливо до питання про захист своїх прав, але його зверненню за захистом перешкоджали такі причини, які зобов`язують оточуючих, органи державної влади та інших суб`єктів, з урахуванням норм моралі, виявити повагу до працівника.
Поважними причинами пропущення строку звернення до суду за вирішенням трудового спору визнаються лише ті обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного звернення до суду та підтверджені належними доказами щодо неможливості такого звернення.
Колегія суддів вважає, що суд при прийнятті рішення на законних підставах відмовив ОСОБА_2 у задоволені позову, оскільки у відповідності до матеріалів справи копію наказу про звільнення позивач отримав ще в 2017 році, а з позовом до суду ОСОБА_2 звернувся лише в листопаді 2019 року, тобто з пропуском строку, передбаченого законом строку, не надавши поважні причини його пропуску.
Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 , представника ОСОБА_2 про те, що суд першої інстанції вийшов за межі свої повноважень, з власної ініціативи застосував позовну давність та безпідставно відмовив позивачу у задоволені його позову через пропуск строків, так як відповідач відповідної заяви не робив, колегія суддів вважаєбезпідставними, оскільки перевірка дотримання вимог закону щодо строків звернення до суду за вирішенням трудового спору здійснюється судом незалежно від того, чи заявляє відповідач про пропуск позивачем строку звернення до суду.
При цьому, позивач, під час розгляду справи не надав поважних причин пропуску строку звернення до суду з відповідним позовом і не підтвердив належними та допустимими доказами їх наявність.
Правова природа строку звернення до суду дозволяє констатувати, що запровадження строку, у межах якого особа може звернутися до суду з позовом, обумовлена передусім необхідністю дотримання принципу правової визначеності, що є невід`ємною складовою верховенства права.
Забезпечення дотримання принципу правової визначеності потребує чіткого виконання сторонами та іншими учасниками справи вимог щодо строків звернення до суду, а від судів вимагається дотримуватися встановлених законом правил при прийнятті процесуальних рішень.
Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 29 червня 2021 року в справі № 588/1672/18 (провадження № 61-9199св20), від 30 червня 2021 року в справі № 706/397/18 (провадження № 61-20674св19).
Наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду та не дають підстав вважати, що судом першої інстанції порушено норми матеріального та процесуального права, про що зазначає апелянт.
Інші доводи апеляційної скарги також не є суттєвими, та такими, що не підлягають задоволенню.
Вказані доводи зводяться до переоцінки доказів та незгоди апелянта із висновками суду першої інстанції щодо встановлених обставин справи, проте повноваження суду апеляційної інстанції стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду (пункт 42 рішення у справі «Пономарьов проти України» (Заява № 3236/03).
Одночасно, апеляційний суд звертає увагу на те, що за положеннями ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
За правилами ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК України), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК України).
При цьому, належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню, як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.
Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.
Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму та означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.
Згідно з ч.2 ст.77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Відповідно до ч.2 ст.43 ЦПК України обов`язок надання усіх наявних доказів до початку розгляду справи по суті покладається саме на осіб, які беруть участь у справі.
За вимогами ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи.
Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
За ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.
Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів розглянувши справу в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги на момент винесення судових рішень, вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального та процесуального права при вирішенні справи не допустив, рішення суду відповідає фактичним обставинам справи, а наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги є безпідставними, всі доводи були розглянути судом першої інстанції при розгляді справи, та їм була надана відповідна правові оцінка, а тому суд апеляційної інстанції прийшов до висновку про те, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для ухвалення нового рішення - не має.

Судова колегія, розглянувши справу прийшла до висновку, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, в зв`язку з чим апеляційний суд залишає без задоволення апеляційну скаргу і залишає рішення без змін.

Керуючись ст.ст.368, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , представника ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 12 травня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складений 21 грудня 2021 року.

Головуючий ______________________________________ О.С. Комлева

Судді ______________________________________ Л.А. Гірняк

______________________________________ С.М. Сегеда