22-ц/804/2268/21
235/1229/21

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Єдиний унікальний номер 235/1229/21

Номер провадження 22-ц/804/2268/21

08 вересня 2021 року м. Бахмут

Донецький апеляційний суд в складі колегії:

судді-доповідача Гапонова А.В.

суддів Кішкіної І.В., Никифоряка Л.П.

за участю секретаря: Ротар Я.Б.

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1

представник позивача: ОСОБА_2

відповідачка: ОСОБА_3

представник відповідачки: ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференцзв`язку в м. Бахмут цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням,

- за апеляційною скаргою ОСОБА_3

на рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 30 червня 2021 року, повний текст якої складено суддею Бородавкою К.П. в м. Покровськ в приміщенні Красноармійського міськрайонного суду Донецької області 30 червня 2021 року, -

ВСТАНОВИВ:

ІСТОРІЯ СПРАВИ

У лютому 2021 року до Красноармійського міськрайонного суду Донецької області звернувся ОСОБА_1 з позовом до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням.

В обґрунтування вимог зазначив, що він є одноосібним власником житловим будинку АДРЕСА_1 . Шлюб між ним та відповідачкою був розірваний 14.11.2017 року, остання після розлучення в будинку не проживає, проте зареєстрована.

Вказує, що у власному будинку позивач проживає разом з дітьми, дружиною та матір`ю, добровільно виписатись відповідачці не представляється можливим, оскільки після розлучення вони не спілкуються та жодним чином не контактують.

Стверджує, що відповідач унеможливлює вільне володіння, користування та розпорядження позивачем його будинком.

З урахуванням зазначеного, просив суд визнати ОСОБА_3 такою, що втратила право користування житловим будинком АДРЕСА_1 .

КОРОТКИЙ ЗМІСТ СУДОВОГО РІШЕННЯ

30 червня 2021 року рішенням Красноармійського міськрайонного суду Донецької області позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням задоволено.

Визнано ОСОБА_3 такою, що втратила право користування житловим будинком, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

КОРОТКИЙ ЗМІСТ ВИМОГ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ

У липні 2021 року не погодившись із вказаним рішенням ОСОБА_3 подано апеляційну скаргу, в якій вона просить рішення суду першої інстанції скасувати, в задоволенні позову відмовити.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначено, що в період спільного проживання та перебування у зареєстрованому шлюбі вона разом з позивачем за спільні кошти розпочали будівництво житлового будинку, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ., тому її частка складає 1/2 частину вказаного житлового будинку з господарськими будівлями, але всі документи оформлені на позивача, а її, як співвласника не зазначено в документах.

Вважає, що суд при винесенні рішення не звернув уваги на надані нею докази, надавши перевагу доказам позивача.

Крім того, вважає, що суд першої інстанції ухвалив упереджене рішення, оскільки справа № 235/3170/20, яка знаходиться в провадженні Красноармійського міськрайонного суду Донецької області за її позовом про визнання права власності на 1/2 частку в оспорюваному будинку ще не розглянута.

АРГУМЕНТИ ІНШИХ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Сторони не скористалися своїм правом на подання відзиву відповідно до вимог статті 360 ЦПК України.

В АПЕЛЯЦІЙНОМУ СУДІ

Представник відповідачки ОСОБА_4 у удовому засіданні доводи апеляційної скарги підтримав у повному обсязі. Просив рішення суду першої інстанції скасувати й у задоволенні позову відмовити.

Позивач та його представник проти апеляційної скарги заперечували, просили її відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін. Крім того, позивач пояснив, що відповідачка зі спірного будинку виїхала у 2018 році по їх обоюдній згоді, а він разом з його теперішньою дружиною та чотирма дітьми заїхав у цей будинок, де вони й проживають.

Відповідачка ОСОБА_3 належним чином повідомлена про день та час розгляду справи (а.с.119), у судове засідання не з`явились, що відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

ПОЗИЦІЯ АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ

Відповідно до ч. 1, 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги в межах апеляційного оскарження, апеляційний суд вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення а рішення суду першої інстанції залишити без змін з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено.

Позивач та відповідач перебували в зареєстрованому шлюбі з 01.07.2006 по 14.11.2017 (а.с.5, 8, 71).

На підставі договору купівлі-продажу від 24.12.2004 ВВТ №179594, посвідченого приватним нотаріусом Богатовою І.О., позивач набув у приватну власність житловий будинок АДРЕСА_1 , відповідне право власності позивача зареєстровано в реєстрі за №9269494 (а.с.67-70).

Відповідно до довідки від 02.02.2021 №1457 за підписом начальника відділу реєстрації місця проживання фізичних осіб Покровської міської ради в будинку АДРЕСА_1 зареєстровані: позивач з 24.02.2005, ОСОБА_5 (зі слів позивача, його дядько), відповідач - з 11.11.2006, ОСОБА_6 з 11.07.2018 (дружина позивача), ОСОБА_7 з 11.07.2018 (дочка позивача); ОСОБА_8 з 11.07.2018 (мати позивача), ОСОБА_9 з 08.10.2019 (дочка позивача) (а.с.7).

З довідки від 04.02.2021 №01-12/477 за підписом інспектора Покровського ККСН за вказаною адресою проживають позивач, його мати та дружина, їхні доньки ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , а також діти дружини ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (а.с.10).

Відповідно до довідки від 04.02.2021 №01-12/478 за підписом інспектора Покровського ККСН відповідачка не проживає за вказаною адресою з квітня 2018 року (а.с.11), що не заперечується відповідачем (її представником).

З довідки ПККСН від 15.07.2020 №3764 та актів від 15.07.2020 №3763 та від 08.07.2020 №3629, підписаними сусідами та головою кв. комітету №17 та №18, вбачається, що відповідач з травня 2005 р. по березень 2007 р. проживала без реєстрації за адресою: АДРЕСА_2 , в будинку, що належав ОСОБА_14 (а.с.27-29).

З виписки з медичної карти амбулаторного хворого від 26.08.2020 вбачається, що відповідач з лютого 2018р. по серпень 2020р. регулярно зверталась в медичну установу за медичною допомогою до терапевта, отоларинголога, ендокринолога, щелепно-лицьового хірурга, стоматолога, ревматолога, тричі перебувала на стаціонарному лікуванні (а.с.25).

З копії листа від 04.05.2020 вбачається, що відповідач зверталась до Покровського ВП ГУНП в Донецькій області з проханням прийняти міри щодо усунення перешкод в її проживанні за місцем реєстрації, зазначивши, що не має можливості там проживати, оскільки позивач перешкоджає їй у цьому шляхом зміни замків від двору та дверей (а.с.26).

За змістом листа КП «БТІ» від 01.04.2021 №421/01-02 розпорядженням Красноармійського міського голови від 19.06.2001 №359 надана згода ОСОБА_15 на продаж відповідачці недобудованого будинку АДРЕСА_3 , готовністю 70%. Одночасно вказаним розпорядженням відповідача зобов`язано після оформлення купівлі-продажу закінчити будівництво такого житлового будинку до 20.06.2002; 25.12.2007 відповідач зверталась до КП «БТІ» із замовленням на виготовлення технічного паспорту на житловий будинок АДРЕСА_3 (а.с.44-49).

З копії технічного паспорту житлового будинку АДРЕСА_4 вбачається, що загальна площа вказаного будинку - 110,6 кв.м, житлова 63,6 кв.м., наявні 4 кімнати, є коридор, кухня, ванна, також є гараж, огорожа, водопровід (а.с.46-48).

За даними з Інформації з Державного реєстру речових права на нерухоме майно від 29.06.2021 відомості щодо власника житлового будинку АДРЕСА_3 відсутні (а.с.77).

З технічного паспорту житлового будинку АДРЕСА_1 , вбачається, що загальна площа вказаного будинку дорівнює 129,6 кв.м, житлова 73,5 кв.м, наявні 4 кімнати, ванна, кухня, коридори; рік спорудження житлового будинку, прибудови, вимощення, гаражу 2005 р., убиральні 2000 р.(а.с.57-60).

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 суд дійшов висновку про те, що право відповідачки на користування спірним житлом підлягає припиненню, а позов задоволенню, з таким висновком погоджується колегія апеляційного суду з огляду на наступне.

На підставі договору купівлі-продажу від 24.12.2004 ВВТ №179594, посвідченого приватним нотаріусом Богатовою І.О., позивач набув у приватну власність житловий будинок АДРЕСА_1 , відповідне право власності ОСОБА_1 зареєстровано в реєстрі за №9269494. У вказаному житлі також зареєстровані: позивач з 24.02.2005, ОСОБА_5 (зі слів позивача, його дядько), відповідачка - з 11.11.2006, ОСОБА_6 з 11.07.2018 (дружина позивача), ОСОБА_7 з 11.07.2018 (дочка позивача); ОСОБА_8 з 11.07.2018 (мати позивача), ОСОБА_9 з 08.10.2019 (дочка позивача).

Судом першої інстанції було встановлено та вбачається з довідки від 04.02.2021 №01-12/478 за підписом інспектора Покровського ККСН, що відповідачка ОСОБА_3 не проживає за вказаною адресою з квітня 2018 року.

Згідно зі ст. 317, ч. ч. 1, 2 ст. 319, ч. 8 ст. 383, ст. 391 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

З правової позиції, висловленої Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 13 жовтня 2020 року у справі №447/455/17, вбачається, що Житловий кодекс УРСР був прийнятий 30 червня 1983 року і він не відображає усіх реалій сьогодення. Цивільний кодекс України є кодифікованим актом законодавства, який прийнято пізніше у часі, тому темпоральна колізія вирішується саме на користь норм Цивільного кодексу України.

Законодавець при прийнятті Цивільного кодексу України не визначив особливостей застосування його норм до житлових правовідносин в цілому. Разом з тим, відносини, які регулюються Житловим кодексом УРСР, у своїй більшості, є цивільно-правовими та мають регулюватися саме нормами Цивільного кодексу України.

Відповідно до ч. 1 ст. 401, ч. 1 ст. 402 ЦК України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.

Сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду.

Право користування чужим майном може бути встановлено щодо іншого нерухомого майна (будівлі, споруди тощо).

Права члена сім`ї власника житла на користування цим житлом визначено у ст. 405 ЦК України, у якій зазначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

У статті 406 ЦК України унормовано питання припинення сервітуту.

Сервітут припиняється у разі, зокрема, припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту.

Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом.

Статтею 4 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" передбачено перелік речових прав, похідних від права власності: право користування (сервітут); інші речові права відповідно до закону.

Тобто під речовим правом розуміється такий правовий режим речі, який підпорядковує цю річ безпосередньому пануванню особи.

Згідно із ч.ч. 1, 2 ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Отже, при розгляді питання про припинення права користування колишнього члена сім`ї власника житла, суди мають приймати до уваги як формальні підстави, передбачені ст. 406 ЦК України, так і зважати на те, що сам факт припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням, та вирішувати спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін.

Положення ст. 406 ЦК України у спорі між власником та колишнім членом його сім`ї з приводу захисту права власності на житлове приміщення, можуть бути застосовані за умови наявності таких підстав - якщо сервітут був встановлений, але потім припинився. Однак встановлення такого сервітуту презюмується на підставі ст. 402, ч. 1 ст. 405 ЦК України.

У постановах Верховного Суду України від 15 травня 2017 року у справі №6-2931цс16, від 29 листопада 2017 року у справі № 753/481/15-ц (провадження № 6-13113цс16), від 09 жовтня 2019 року у справі № 695/2427/16-ц, (провадження № 61-29520св18), від 09 жовтня 2019 року у справі № 523/12186/13-ц (провадження № 61-17372св18) зазначено, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

При розгляді справи по суті необхідно звернути увагу на баланс інтересів сторін спору.

За правилами ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Отже, на підставі наданих доказів судом першої інстанції правильно було встановлено, що позивачем набуто право власності на спірне житло на законних підставах, тому його вимоги як власника майна про усунення перешкод з боку відповідачки у користуванні житловим приміщенням підлягають захисту. Крім того, із наявних у справі матеріалів вбачається, що розпорядженням Красноармійського міського голови від 19.06.2001 №359 надана згода ОСОБА_15 на продаж відповідачці недобудованого будинку АДРЕСА_3 , готовністю 70%. Одночасно вказаним розпорядженням відповідача зобов`язано після оформлення купівлі-продажу закінчити будівництво такого житлового будинку до 20.06.2002; 25.12.2007 відповідач зверталась до КП «БТІ» із замовленням на виготовлення технічного паспорту на житловий будинок АДРЕСА_3 . Станом на 29.06.2021 року за даними з Інформації з Державного реєстру речових права на нерухоме майно від відомості щодо власника житлового будинку АДРЕСА_3 відсутні.

Зазначене підтверджує той факт, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що відповідачка проживає у своєму житлі за адресою: АДРЕСА_3 , й по теперішній час. Зазначене також підтверджується підписами відповідачки у рекомендованих повідомленнях про вручення поштових відправлень, судових документів, які надсилалися судом ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_3 .

Щодо доводів апеляційної скарги про те, що судом не надано оцінки доказам, наданим апелянтом, колегія зазначає, що в оскаржуваному рішенні судом вивчалися надані докази як позивачем, так і відповідачкою та було зроблено відповідний висновок.

Відповідно до ч.2 ст. 80 ЦПК України питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Доводи апеляційної скарги щодо упередженості рішення суду першої інстанції суд не приймає, оскільки відповідно до ст. 40 ЦПК України суддя не може розглядати справу та підлягає відводу якщо є інші обставини, що викликають сумнів в неупередженості або об`єктивності судді.

Тобто, якщо сторона вважає, що суддя є упередженим, вона має право заявити відвід такому судді. Проте, у вказаній цивільній справі відводи судді не заявлялись. Отже, зазначені апелянтом доводи про упередженість рішення не знайшли свого підтвердження та є голослівними.

Інші доводи апеляційної скарги не мають правового значення для вирішення справи.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний із належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Згідно з статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене та конкретні обставини справи, судове рішення відповідає вимогам норм матеріального і процесуального права і тому, колегія апеляційного суду вважає, що правових підстав для його скасування немає, а тому доводи апеляційної скарги підлягають залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін.

Судові витрати понесені сторонами в зв`язку з переглядом судового рішення розподілу не підлягають, оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення.

ВИСНОВКИ ЗА РЕЗУЛЬТАТАМИ РОЗГЛЯДУ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ

Судом першої інстанції на основі об`єктивної оцінки наданих сторонами доказів повно встановлено фактичні обставини справи та правильно застосовано норми матеріального права.

Недоліків, які призводять до порушення основних принципів цивільного процесуального судочинства та охоронюваних законом прав та інтересів осіб, які беруть участь у справі, та впливають на суть ухваленого рішення під час розгляду справи у суді апеляційної інстанції не встановлено.

Таким чином, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим і не підлягає скасуванню за доводами, викладеними в апеляційної скарзі, оскільки суд повно і всебічно перевіривши обставини справи, дійшов обґрунтованого висновку про задоволення заяви у відповідності з нормами матеріального права та з дотриманням норм процесуального права.

Згідно з ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ухвалене судом рішення відповідає вимогам ст. 263 ЦПК України, підстав для його скасування за доводами апеляційної скарги не вбачається.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 30 червня 2021 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення виготовлено та долучено до справи 08 вересня 2021 року.

Судді: