№ 201/6784/20
провадження 2/201/323/2021
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 лютого 2021 року Жовтневий районний суд

м. Дніпропетровська

в складі: головуючого

судді Антонюка О.А.

при секретарі Храмцевич Т.С.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін в приміщенні Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська в м. Дніпро цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про захист честі, гідності та репутації фізичної особи, зобов`язання вчинити певні дії, спростування недостовірної інформації, стягнення матеріальної і моральної шкоди та витрат,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 17 липня 2020 року звернувся до суду з позовом до відповідача ОСОБА_2 про захист честі, гідності, репутації фізичної особи, зобов`язання вчинити певні дії, спростування недостовірної інформації, стягнення матеріальної і моральної шкоди та судових витрат; позовні вимоги не змінювалися і не уточнювалися. Позивач в своїх позовних вимогах та з представником посилаються на те, що відповідачка опубліковує недостовірну інформацію, а також таку, що носить образливий характер та порушує особисті немайнові права на повагу до гідності, честі та репутації позивача.

Так, 27 серпня 2016 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 після реєстрації шлюбу змінила прізвище із « ОСОБА_4 , Голосіївським районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві було зареєстровано шлюб, про що складено актовий запис № 800. Укладений між позивачем та відповідачем шлюб було розірвано рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 29 жовтня 2019 року, що винесено у справі № 752/17711/19.

У шлюбі позивача та відповідача народилася спільна дитина: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Із серпня 2019 року відповідач прийняла добровільне рішення про переїзд на постійне місце проживання до міста Дніпро, тоді як дитина залишилася проживати із позивачем за адресою: АДРЕСА_1 . Позивач належним чином забезпечує дитині рівень життя, необхідний для її фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку. Зокрема, дитина відвідує дошкільний навчальний заклад «Ліко-Світ Венеція» (приватної форми власності), на підставі договору про надання освітніх послуг № 87/18-В від 26 грудня 2018 року.

Окрім того, позивач ніколи не вчиняв перешкоди у спілкуванні відповідача з дитиною, оскільки: фактично відповідач до листопада 2019 року не виявляла жодного бажання побачитися із рідною донькою; в ті випадки, коли відповідач заявляла позивачеві про те, що хоче побачитися із донькою, він забезпечував такі зустрічі, що підтверджується заявою від 03 грудня 2019 року.

Але із жовтня 2019 року відповідач систематично подає до Служби у справах дітей та сім`ї Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації, дошкільного навчального закладу «Ліко-Світ Венеція», Голосіївського управління поліції Головного управління Національної поліції у місті Києві та Відділу ювенальної превенції УПД ГУНП у місті Києві заяви з викладом неправдивих фактичних тверджень, які принижують честь і гідність позивача. Зокрема, відповідачем було подано: заяву про вчинення домашнього насильства та самовільне позбавлення матері на виховання та спілкування зі своєю дитиною від 16 жовтня 2019 року до Служби у справах дітей та сім`ї Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації; заяву про усунення перешкод у спілкуванні та вихованні дитини з матір`ю, що створюються її батьком від 05 листопада 2019 року до Служби у справах дітей та сім`ї Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації; заяву про усунення перешкод у спілкуванні та вихованні дитини з матір`ю, що створюються її батьком від 03 грудня 2019 року до Служби у справах дітей та сім`ї Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації; заяву про усунення перешкод у спілкуванні та вихованні дитини з матір`ю від 10 грудня 2019 року до дошкільного навчального закладу «Ліко-Світ Венеція»; заяву про вчинення домашнього насильства та самовільне позбавлення матері на виховання та спілкування зі своєю дитиною від 16 жовтня 2019 року Голосіївського управління поліції Головного управління Національної поліції у місті Києві; заяву вчинення домашнього насильства, виселення із спільного нажитого житла подружжя, самовільне позбавлення права матері на виховання та спілкування зі своєю дитиною від 28 грудня 2019 року до Відділу ювенальної превенції УПД ГУНП у місті Києві; заяву про вчинення домашнього насильства та самовільне позбавлення матері на виховання та спілкування зі своєю дитиною від 08 січня 2020 року до Відділу ювенальної превенції УПД ГУНП у місті Києві.

У наведених заявах відповідач зазначає наступне: «Протягом останнього року нашого спільного проживання в квартирі, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , ОСОБА_1 вдається до домашнього насильства щодо мене, а саме створення фізичних та психологічних умов неможливості спільного проживання через образи, погрози, психічного тиску на мене, позбавлення мене спільного нажитого майна подружжя, право на яке я маю за законом та завдає шкоду моєму психологічному і фізичному здоров`ю та психологічному здоров`ю нашої неповнолітньої дитини».

Однак, викладені у заявах відповідача факти, відносно того, що позивач вчиняє домашнє насильство щодо відповідача та дитини, а також чинить перешкоди відповідачеві у спілкуванні з дитиною - не відповідають дійсності, є надуманими, не підтверджені жодними доказами та спрямовані на дискредитацію позивача, як батька, з метою подальшого відібрання у нього дитини. Тим паче, що до позивача ніколи не застосовувався жоден із заходів щодо протидії домашньому насильству, перелік яких визначений ст. 24 Закону України «Про домашнє насильства», а саме позивачеві не видавався терміновий заборонний чи обмежувальний припис, батько не перебував та не перебуває на профілактичному обліку та не направлявся на проходження програм для кривдників. Вказане підтверджується відповіддю Голосіївського управління ГУ НП у м. Києва від 06 березня 2020 року №3370/128/47/2020.

Таким чином, у заявах відповідача, які вона направила до вищевказаних органів викладена недостовірна (неправдива інформація, яка порушує особисті немайнові права позивача, а саме принижує його честь та гідність, а також завдає майнової та моральної шкоди.

Окрім встановлених заяв, за якими позивача систематично викликають до вищевказаних органів для надання пояснень, позивач також вимушений відлучатися від роботи з метою прийняття участі у судових засіданнях у справах за позовними заявами відповідача, які перебувають у провадженні Голосіївського районного суду м. Києва, а саме: про поділ спільного майна подружжя (справа № 752/23597/19 від 13 листопада 2019 року); про визначення місця проживання дитини (справа № 752/23587/19 від 13 листопада 2019 року); про усунення перешкод у вихованні та вільному спілкуванні дитини з матір`ю, що проживає окремо від неї (справа № 752/9245/20 від 18 травня 2020 року).

Таким чином, враховуючи те, що оплата праці позивача відбувається погодинно, а у зв`язку із ініціюванням відповідачем справ, які перебувають у провадженні Голосіївського районного суду м. Києва, а також поданням необгрунтованих заяв до Служби у справах дітей та сім`ї, позивач вимушений відлучатися з роботи з метою забезпечення розгляду відповідних заяв, внаслідок чого його дохід значно зменшився.

Вказані дії та інші висловлювання відповідача не містить посилання на конкретні факти щодо такого твердження, разом з тим, висловлена відповідачем інформація носить негативний, образливий характер для позивача, порушує його особисте майнове право на недоторканість честі, гідності та ділової репутації, має на меті створити чітке негативне враження про особу позивача, що не відповідає дійсності.

Вказані відомості виражені у грубій, образливій, непристойній та принизливій формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію позивача, чим завдано йому моральної шкоди. З урахуванням, що відповідачем відносно позивача розповсюджено недостовірну інформацію, то такі відомості підлягають спростуванню відповідачем. В той же час позивач має право на відшкодування моральної шкоди, завданої такими неправомірними діями відповідача.

Отже позивач вважає вказані відповідачем обставини невірними, не відповідаючими дійсності, вони порочать його честь і гідність, його репутацію, інформація набуває розголосу. Винним у всьому вказаному є відповідач. Про нього розповсюджена особиста інформація, яка не може поширюватися без його дозволу. Позивач звертався з заявами до правоохоронних органів та інш. з метою спростування вказаної інформації, але такого спростування не відбулося, фактично була відмова. Позивачу завдана значна моральна шкода. Звертався з цим питанням і до відповідача, але в добровільному порядку спростування вказаної інформації в цьому повідомленні не відбулося, відповідач відмовився це робити і він вимушений звернутися з позовом до суду. Просив визнати дії відповідача, що виразилися в поширенні недостовірної інформації, неправомірними, зобов`язати їх спростувати вказану інформацію і стягнути з відповідачів матеріальну та моральну шкоду і витрат, задовольнивши позов в повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_2 та/або її представник в судове засідання не з`явилася, про слухання справи повідомлялася належним чином, в відзиві на позов і в зверненні до суду позовні вимоги не визнала, повністю заперечувала проти них, просила в задоволенні позову відмовити повністю і не заперечувала проти розгляду справи без її участі.

З`ясувавши думку сторін, оцінивши надані і добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги не обґрунтованими і не підлягаючими задоволенню.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

В судовому засіданні встановлено, що дійсно 27 серпня 2016 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 після реєстрації шлюбу змінила прізвище із « ОСОБА_6 , Голосіївським районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві було зареєстровано шлюб, про що складено актовий запис № 800 (свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_1 , видане Голосіївським районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві, 27 серпня 2016 року).

Укладений між позивачем та відповідачем шлюб було розірвано рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 29 жовтня 2019 року, що винесено у справі № 752/17711/19.

У шлюбі позивача та відповідача народилася спільна дитина: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (свідоцтво про народження серії НОМЕР_2 , видане Голосіївським районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві, 04 березня 2017 року, актовий запис № 271).

Із серпня 2019 року відповідач, як стверджує позивач, прийняла добровільне рішення про переїзд на постійне місце проживання до міста Дніпро, тоді як дитина залишилася проживати із позивачем за адресою: АДРЕСА_1 .

Позивач, як він стверджує, належним чином забезпечує дитині рівень життя, необхідний для її фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку. Зокрема, дитина відвідує дошкільний навчальний заклад «Ліко-Світ Венеція» (приватної форми власності), на підставі договору про надання освітніх послуг № 87/18-В від 26 грудня 2018 року.

Окрім того, позивач вказує, що він ніколи не вчиняв перешкоди у спілкуванні відповідача з дитиною, оскільки: фактично відповідач до листопада 2019 року не виявляла жодного бажання побачитися із рідною донькою; в ті випадки, коли відповідач заявляла позивачеві про те, що хоче побачитися із донькою, він забезпечував такі зустрічі, що підтверджується заявою від 03 грудня 2019 року.

Разом з тим, із жовтня 2019 року відповідач систематично подає до Служби у справах дітей та сім`ї Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації, дошкільного навчального закладу «Ліко-Світ Венеція», Голосіївського управління поліції Головного управління Національної поліції у місті Києві та Відділу ювенальної превенції УПД ГУНП у місті Києві заяви з викладом неправдивих фактичних тверджень, які принижують честь і гідність позивача. Зокрема, відповідачем було подано: заяву про вчинення домашнього насильства та самовільне позбавлення матері на виховання та спілкування зі своєю дитиною від 16 жовтня 2019 року до Служби у справах дітей та сім`ї Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації; заяву про усунення перешкод у спілкуванні та вихованні дитини з матір`ю, що створюються її батьком від 05 листопада 2019 року до Служби у справах дітей та сім`ї Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації; заяву про усунення перешкод у спілкуванні та вихованні дитини з матір`ю, що створюються її батьком від 03 грудня 2019 року до Служби у справах дітей та сім`ї Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації; заяву про усунення перешкод у спілкуванні та вихованні дитини з матір`ю від 10 грудня 2019 року до дошкільного навчального закладу «Ліко-Світ Венеція»; заяву про вчинення домашнього насильства та самовільне позбавлення матері на виховання та спілкування зі своєю дитиною від 16 жовтня 2019 року Голосіївського управління поліції Головного управління Національної поліції у місті Києві; заяву вчинення домашнього насильства, виселення із спільного нажитого житла подружжя, самовільне позбавлення права матері на виховання та спілкування зі своєю дитиною від 28 грудня 2019 року до Відділу ювенальної превенції УПД ГУНП у місті Києві; заяву про вчинення домашнього насильства та самовільне позбавлення матері на виховання та спілкування зі своєю дитиною від 08 січня 2020 року до Відділу ювенальної превенції УПД ГУНП у місті Києві.

У наведених заявах відповідач зазначає наступне: «Протягом останнього року нашого спільного проживання в квартирі, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , ОСОБА_1 вдається до домашнього насильства щодо мене, а саме створення фізичних та психологічних умов неможливості спільного проживання через образи, погрози, психічного тиску на мене, позбавлення мене спільного нажитого майна подружжя, право на яке я маю за законом та завдає шкоду моєму психологічному і фізичному здоров`ю та психологічному здоров`ю нашої неповнолітньої дитини».

Однак, викладені у заявах відповідача факти, відносно того, що позивач вчиняє домашнє насильство щодо відповідача та дитини, а також чинить перешкоди відповідачеві у спілкуванні з дитиною, на думку позивача, - не відповідають дійсності, є надуманими, не підтверджені жодними доказами та спрямовані на дискредитацію позивача, як батька, з метою подальшого відібрання у нього дитини. Тим паче, що до позивача ніколи не застосовувався жоден із заходів щодо протидії домашньому насильству, перелік яких визначений ст. 24 Закону України «Про домашнє насильства», а саме позивачеві не видавався терміновий заборонний чи обмежувальний припис, батько не перебував та не перебуває на профілактичному обліку та не направлявся на проходження програм для кривдників. Вказане підтверджується відповіддю Голосіївського управління ГУ НП у м. Києва від 06 березня 2020 року №3370/128/47/2020.

Таким чином, у заявах відповідача, які вона направила до вищевказаних органів викладена, на думку позивача, недостовірна (неправдива інформація, яка порушує особисті немайнові права позивача, а саме принижує його честь та гідність, а також завдає майнової та моральної шкоди, що випливає із наступного: по-перше, позивачеві завдано майнову шкоду у сумі - 100 000 (сто тисяч) гривень 00 копійок - так, із 2018 року позивач здійснює свою діяльність як фізична особа-підприємець на підставі договору № АС-172 про надання послуг у сфері інформатизації від 03 грудня 2018 року.

У відповідності до п. 5.1 Договору вартість послуг Виконавця (позивача) за цим Договором вказана у специфікації (Додаток №1 до цього Договору). Так, додатком № 1 до Договору від 03 грудня 2018 року (специфікації послуг з обробки даних веб-сайту) послуги позивача оплачуються погодинно.

У відповідності до актів наданих послуг за період із січня по жовтень 2019 року (включно) середньомісячний дохід позивача становив приблизно - 100 000 (сто тисяч) гривень 00 копійок. Однак, із моменту подання відповідачем вищевказаних заяв, позивача систематично викликають для з`ясування обставин справи та відібрання пояснень до Служби у справах дітей та сім`ї Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації, Голосіївського управління поліції Головного управління Національної поліції у місті Києві та Відділу ювенальної превенції УПД ГУНП у місті Києві.

З цією метою позивач був вимушений у свій робочий час з`являтися на виклики до вищевказаних органів, що безпосередньо негативно впливало на рівень його доходу. Так, із листопада 2019 року (момент, коли за поданими відповідачем заявами позивача почали викликати до встановлених органів) рівень доходу позивача у місяць знизився із 100 000 (ста тисяч) гривень 00 копійок до 80 000 (вісімдесяти тисяч) гривень 00 копійок. Дані суми визначені за допомогою встановлення середнього арифметичного, тому вони є приблизними.

Однак, якщо порівняти дохід за жовтень 2019 року (момент, коли відповідач уже направила свою першу заяву, проте позивача ще жодного разу не викликали для з`ясування обставин справи) сума доходу позивача за місяць становила - 121 880 (сто двадцять одну тисячу вісімсот вісімдесят) гривень 00 копійок, то вже за листопад 2019 року (коли позивача систематично протягом місяця викликали для надання пояснень про обставини викладені у заявах) рівень доходу позивача знизився до 85 935 (вісімдесяти п`яти тисяч дев`ятсот тридцяти п`яти) гривень 00 копійок. Тобто, за наслідками поданих відповідачем заяв, дохід позивача за один місяць дохід скоротився на 35 000 (тридцять п`ять тисяч) гривень 00 копійок.

Окрім встановлених заяв, за якими позивача систематично викликають до вищевказаних органів для надання пояснень, позивач також вимушений відлучатися від роботи з метою прийняття участі у судових засіданнях у справах за позовними заявами відповідача, які перебувають у провадженні Голосіївського районного суду м. Києва, а саме: про поділ спільного майна подружжя (справа № 752/23597/19 від 13 листопада 2019 року); про визначення місця проживання дитини (справа № 752/23587/19 від 13 листопада 2019 року); про усунення перешкод у вихованні та вільному спілкуванні дитини з матір`ю, що проживає окремо від неї (справа № 752/9245/20 від 18 травня 2020 року).

Таким чином, враховуючи те, що оплата праці позивача відбувається погодинно, а у зв`язку із ініціюванням відповідачем справ, які перебувають у провадженні Голосіївського районного суду м. Києва, а також поданням необгрунтованих заяв до Служби у справах дітей та сім`ї, позивач вимушений відлучатися з роботи з метою забезпечення розгляду відповідних заяв, внаслідок чого його дохід значно зменшився.

Вказані дії та інші висловлювання відповідача є оціночним судженням, оскільки не містить посилання на конкретні факти щодо такого твердження, разом з тим, висловлена відповідачем інформація, як стверджує позивач, носить негативний, образливий характер для позивача, порушує його особисте майнове право на недоторканість честі, гідності та ділової репутації, має на меті створити чітке негативне враження про особу позивача, що не відповідає дійсності. Вказані відомості виражені у грубій, образливій, непристойній та принизливій формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію позивача, чим завдано йому моральної шкоди. З урахуванням, що відповідачем відносно позивача розповсюджено недостовірну інформацію, то такі відомості підлягають спростуванню відповідачем. В той же час позивач має право на відшкодування моральної шкоди, завданої такими неправомірними діями відповідача.

Згідно із частиною першою статті 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

Відповідно до статті 297 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі.

Згідно зі статтею 299 ЦК України фізична особа має право на недоторканність своєї ділової репутації. Фізична особа може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації.

З урахуванням викладеного, позивач має право на захист у судовому порядку своєї гідності, честі, ділової репутації, та відповідно, відшкодування завданої моральної шкоди, спростування недостовірної інформації, оприлюдненої відповідачем.

Отже позивач вважає вказані відповідачем обставини невірними, не відповідаючими дійсності, вони порочать його честь і гідність, його репутацію, інформація набуває розголосу. Винним у всьому вказаному є відповідач. Про нього розповсюджена особиста інформація, яка не може поширюватися без його дозволу. Звертався з цим питанням до відповідача, але в добровільному порядку спростування вказаної інформації не відбулося, відповідач відмовився це робити, виник спір, який добровільному порядку не вирішено і позивач вимушений був звернутися з позовом до суду.

Суд вважає позовні вимоги не обґрунтованими, виходячи з наступного.

Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…».

Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно зі ст. 270 ЦК України право на повагу до гідності та честі віднесено до особистих немайнових прав фізичної особи. Відповідно до ст. 269 ЦК України особисті немайнові права належать кожній фізичній особі від народження або за законом та тісно пов`язані з фізичною особою.

Судом з`ясовано, що дійсно 27 серпня 2016 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 після реєстрації шлюбу змінила прізвище із « ОСОБА_4 , Голосіївським районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві було зареєстровано шлюб, про що складено актовий запис № 800. Укладений між позивачем та відповідачем шлюб було розірвано рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 29 жовтня 2019 року, що винесено у справі № 752/17711/19. У шлюбі позивача та відповідача народилася спільна дитина: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Проте, згодом, спільне життя подружжя погіршилось та протягом останнього року шлюбного життя і проживання в спільній квартирі за адресою: АДРЕСА_1 між подружжям відбувались сварки, постійні конфлікти та непорозуміння, які проявлялися у приниженнях відповідачки з боку позивача та у психологічному тиску на відповідачку у вигляді словесних образ і таке ставлення позивача до дружини продовжувалось до самого розлучення. Тому сторони і звернулися з позовом до суду про розлучення і їх шлюб було розірвано.

У сторін виник конфлікт стосовно виховання та утримання їх дитини: ОСОБА_2 зібрала відповідні документи для влаштування дитини до дитячого садочку (обстеження здоров`я дитини, щеплення, тощо) та зареєструвала її в електронній черзі одразу в сім дитячих садочків, між позивачем та відповідачем дійсно був конфлікт з приводу не згоди відповідача щодо влаштування доньки саме до дитячого садочку «Ліко-Світ Венеція», через ті обставини, що доньці на той момент, ще не виповнилось два роки та відповідач була незгодна з методом оплати за садочок у вигляді перерахуванням коштів як безповоротної фінансової допомоги садочку, а не звичайної плати за виховання то навчання. При цьому, батько дитини (позивач) під час вибору дошкільного навчального закладу для доньки не враховував думки та побажань матері дитини (відповідачки) по багатьом питанням та самостійно влаштував доньку (без належної згоди матері), через що у них виникло непорозуміння, зазначена конфліктна ситуація так і залишилась не врегульованою.

На початку 2019 року, з метою підвищення кваліфікації, після влаштування дитини до дитячого садочку, ОСОБА_2 вирішила поновити своє навчання у вищому навчальному закладі - «Українському державному хіміко-технологічному університеті» у місті Дніпрі, де вона навчалась раніше, проте підтримки щодо свого рішення з боку позивача не отримала, а лише критику і нерозуміння.

У серпні 2019 року відповідач повторно повідомила позивача що має на меті поїздку до міста Дніпро для подання документів до навчального закладу та планує закривати своє ФОП (фізичну особу-підприємця), у зв`язку чим, просила позивача про поїздку їхньої дитини разом із нею з метою побачення дитини з бабусею, яка проживає у місті Дніпрі, але позивач дуже жорстко пояснив відповідачці, що дитина буде проживати тільки з ним і до міста Дніпро вона не поїде.

Внаслідок тривалого психологічного тиску та непорозумінь ОСОБА_2 27 серпня 2019 року і звернулась з позовом до суду про розірвання шлюбу між позивачем та відповідачем, за результатами розгляду якого рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 29 жовтня 2019 року шлюб було розірвано (справа № 752/17711/19; рішення набрало законної сили).

В той час, намагаючись уникати будь-яких конфліктних ситуацій, щоб запобігти травмуванню психологічного стану їхньої доньки, відповідачка вимушено через створені позивачем умови, постійні сварки та приниження відповідачки у присутності дитини, в пригніченому стані та психологічному розладі, оскільки, у місті Києві відповідачка не має свого окремого житла, 30 серпня 2018 року ОСОБА_2 вимушена була поїхати сама без дитини до міста Дніпро до свого місця реєстрації - до своїх батьків.

Отже, зазначені у позовній заяві обґрунтування позивача щодо прийняття відповідачкою добровільного рішення про переїзд на постійне місце проживання до міста Дніпро не відповідають дійсності, оскільки, з урахуванням вказаних обставин таке рішення відповідачка вимушена була прийняти.

Позивачем було подано заяву до суду про стягнення з відповідачки аліментів, за результатами розгляду якої, 26 червня 2020 року Голосіївським районним судом м. Києва було видано судовий наказ у справі № 752/11883/20, про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 - аліментів на утримання дитини ОСОБА_5 та звернення позивача до суду з даним позовом про стягнення з відповідачки близько 220 000 грн. моральної, матеріальної шкоди та інших витрат за те, що відповідачка (на законних підставах) намагалася відновити свої материнські права.

Вказане свідчить про конфлікт між сторонами і не добровільність певних дій (залишення житла, переїзд до іншого міста та інш.).

Також і не відповідають дійсності обставини зазначені в позовній заяві щодо відсутності жодного бажання відповідачки побачитися з донькою до листопада 2019 року, оскільки, після розірвання шлюбу відповідач багато разів намагалась домовитись з позивачем на побачення зі своєю дитиною на вихідні та новорічні свята, однак, позивач висував різні умови та постійно створював перепони щодо можливості зриву побачень матері з дитиною, позбавляючи її таким чином приймати участь у її вихованні та спілкуванні з донькою (зазначені обставини викладені відповідачем у заявах до Служби у справах дітей та сім`ї Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації, які долучались позивачем до позовної заяви).

Поміж цього, намагаючись відновити своє життя без позивача та сподіваючись, що відсутність відповідачки у спільній квартирі піде на користь їм обом та відповідачка все ж таки забере доньку до свого місця реєстрації, протягом вересня жовтня 2019 року ОСОБА_2 поновилась у навчальному закладі, здала сесію та закрила своє ФОП. Відтак, відповідач, не має можливості часто, із міста Дніпра їздити до міста Києва до дитини, при цьому, де у Києві, їй позивач навмисно створює перешкоди у спілкуванні з донькою, ще й тому, що як виявилось, вона не має там свого житла (яке купувалось за спільні кошти позивача та відповідача в якому наразі проживає позивач). Однак, не дивлячись на це відповідачка, при будь-якій можливості, приїздила у місто Київ до доньки.

Після припинення спільного проживання та розірвання шлюбу з позивачем, відповідачка постійно цікавилась станом та потребами доньки всіма доступними їй способами: телефонувала, писала позивачу, вихователям у дитячому садочку та періодично приїжджала до дитини, купувала ліки, іграшки, ласощі, одяг, тощо.

В березні 2020 року відповідачка зверталась до позивача із пропозицією щодо перерахування соціальної допомоги доньці, яку вона отримувала, накопичувала та не використовувала, з проханням надати реквізити для подальшого перерахування вказаних коштів дитині. У відповідь, листом від 31 березня 2020 року представник позивача, адвокат Тута І.В. надала реквізити спеціального банківського рахунку для зберігання грошових коштів дитини, відкритого ОСОБА_1 . Однак, кошти перерахувати відповідачці не вдалося, оскільки, згідно повідомлення банка реквізити, на які вона намагалась перевести кошти - не дійсні, про що, через засіб електронного зв`язку (електронною поштою) ОСОБА_2 повідомила позивача, та просила направити дійсні банківські реквізити. Проте, відповіді від позивача та вірних банківських реквізитів, вона так і не отримала, що також свідчить про ігнорування з боку позивача будь-яких намірів відповідачки проявляти турботу та піклування до доньки та створенні з його боку перепон у піклуванні матері за донькою.

При цьому, що також відзначається позивачем, з метою захисту своїх законних прав та інтересів відповідач неодноразово залучала фахівців Служби у справах дітей та сім`ї Голосіївської районної у місті Києві державної адміністрації для уникнення конфліктних ситуації з позивачем та вирішення питання побачень та проживання дитини у місті Дніпро, однак, фахівцями служби справу не було вирішено. Також, не допомогли і неодноразові звернення та виклики поліції щодо вирішення цього питання.

Оскільки самостійно вирішити питання відносно усунення перешкод у спілкуванні матері з дитиною мирним шляхом відповідачці не вдалося, вона звернулася до суду за захистом своїх законних материнських прав та інтересів із позовами про усунення перешкод у вихованні та вільному спілкуванні дитини з матір`ю, що проживає окремо від неї (справа №752/9245/20); про визначення проживання дитини разом з матір`ю (справа № 752/23587/19) та про поділ Спільного майна подружжя (справа № 752/23597/19). Таким чином, метою звернення відповідача до відповідних органів із відповідними заявами було не порушення особистих немайнових прав та приниження честі та гідності позивача, а лише реалізація відповідачем своїх конституційних прав з метою захисту своїх інтересів.

У позовній заяві позивач зазначає, що з моменту подання відповідачем заяв до відповідних органів (Служби у справах дітей та сім`ї Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації та відділів поліції та до суду) у нього зменшився рівень доходу, оскільки, він у свій робочий час вимушений був з`являтися до відповідних органів для надання пояснень, а також відлучатися з роботи для прийняття участі у судових засіданнях у справах, які перебувають у провадженні Голосіївського районного суду міста Києва за позовами ОСОБА_2 . Завдану майнову шкоду, позивач оцінює у розмірі 100 000 гривень, визначену за допомогою середнього арифметичного, та просить її стягнути із відповідача.

Зі змісту викладених обґрунтувань та наданих доказів щодо зазначеної вимоги, вбачається, що позивач здійснює свою діяльність як ФОП на підставі договору про надання послуг у сфері інформатизації від 03 грудня 2018 року № АС-172 та згідно з додатком № 1 до вказаного Договору послуги позивача оплачуються погодинно. Згідно з наданих позивачем актів вбачається, що, наприклад, за актом наданих послуг № 1 від 31 січня 2019 року (за січень роботи позивачем виконувались з 21:00 до 7:00 години, всього 226 годин та вартість робіт склала 113 920 грн., у акті наданих послуг № 10 (за жовтень) роботи позивачем виконувались з 21:00 до 7:00 голини, всього 241 година та вартість робіт склала 121 880 грн., а в акті наданих послуг № 11 (за листопад) роботи позивачем виконувались в основному з 12:00 до 21:00 - 189 годин та вартість послуг склала 85 935 грн. З додатків до договору та актів наданих послуг видно, що ціна за годину виконаної роботи в нічний час з (21:00 до 7:00) більша ніж ціна за годину роботи, які виконувались позивачем протягом дня (з 12:00 до 21:00).

Таким чином, наведені позивачем порівняння рівня доходу у жовтні з листопадом необгрунтовані, оскільки у жовтні роботи виконувались в нічний час, (оплата за які більше ніж в денний час), а у листопаді в денний час. Також, у договорі про надання послуг у сфері інформатизації від 03 грудня 2018 року № АС-172, на підставі якого позивач здійснює свою діяльність, не вбачається визначення часового періоду робочого часу позивача, зокрема чіткого графіку роботи, у тому числі денного (наприклад, зазначення у договорі часів робот з 8:00 до 17:00), а отже, позивач на протязі всієї доби може здійснювати свою діяльність.

З огляду на що, позивачем не надано доказів, що саме у свій робочий час він вимушений був відлучатися для надання пояснень до відповідних органів із заявами до яких зверталась відповідач, а отже, розмір та підстави завданої матеріальної шкоди позивачем не доведені. Крім того, умовами договору, на підставі якого ОСОБА_1 здійснює свою діяльність, позивач не обмежений вибором на власний розсуд конкретних годин виконання робіт.

Також, у всіх судових справах, які перебувають у провадженні Голосіївського районного суду м. Києва та в цій справі, інтереси позивача представляє адвокат Тута Інна Вікторівна. А отже, відвідувати судові засідання та бути присутнім при розгляді справ лише є правом позивача, а не обов`язком, оскільки позивач має свого представника.

Згідно зі статтею 40 Конституції України, усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.

Нормами ст. 55 Конституції України, визначено, що кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

За приписами ст. 4 Цивільного кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Статтею 22 Цивільного кодексу України «Відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди» визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Згідно зі ст. 1166 ЦК України передбачено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Таким чином, цивільне законодавство в деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини завдавана шкоди. Якщо у процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювана шкоди.

З аналізу зазначених норм законодавства вбачається, що підставою для відшкодування майнової шкоди є саме неправомірні дії особи, яка її завдала, а оскільки, відповідач зверталась до відповідних служб та до суду за захистом своїх законних прав та інтересів, назвати це неправомірними діями неможливо, адже, відповідач з метою відновлення своїх порушених прав на законних підставах реалізовувала свої конституційні права.

Стосовно моральної шкоди. Стаття 34 Конституції У країну кожному гарантує право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Разом із тим, відповідно до статті 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

Чинне законодавство не містить визначення понять гідності, честі чи ділової репутації, оскільки вони є морально-етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних об`єктів судового захисту.

Зокрема, у п. 4 Постанови Пленуму Верховного суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» зазначено, що під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності, з честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло, а під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов`язків.

З позиції правової природи, право на захист честі, гідності та ділової репутації є частиною права на повагу до приватного життя, а підстави захисту такого права виникають, як правило, на стику взаємодії права (свободи) на вираження (думки) та права на повагу до приватного життя.

В силу положень ст. 200 ЦК України, ст. 1, 31 Закону «Про інформацію» інформацією є документовані або публічно оголошені відомості про події та явища, що відбуваються у суспільстві, державі та навколишньому природному середовищі. Суб`єкт відносин у сфері інформації може вимагати усунення порушень його права та відшкодування майнової і моральної шкоди, завданої такими правопорушеннями.

У ст. 30 Закону «Про інформацію» зазначається, що ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема вживання гіпербол, алегорій, сатири, оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

Пленум Верховного Суду України в п.15 Постанови від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» роз`яснив, що недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення цією особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо).

У п. 19 наведеної вище Постанови Пленуму Верховного Суду України зазначено, що не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини свобода вираження поглядів є однією з важливих засад демократичного суспільства та однією з базових умов прогресу суспільства в цілому та самореалізації кожної окремої особи.

Відповідно до пункту 2 статті 10 Конвенції вона стосується не тільки «інформації» чи «ідей», які сприймаються зі схваленням чи розглядаються як необразливі або нейтральні, але й тих, які можуть ображати, шокувати чи непокоїти. Саме такими є вимоги плюралізму, толерантності та широти поглядів, без яких немає «демократичного суспільства» (рішення від 06 жовтня 2015 року у справі «Карпюк та інші проти України» (Karpyuk and others v. Ukraine).

З аналізу зазначених норм законодавства випливає, за тим, між сторонами (батьком та матір`ю) існує спір щодо визначення місця проживання дитини, усунення перешкод відповідачці з боку позивача у вихованні та спілкуванні з дитиною, то відсутні підстави для задоволення позовних вимог позивача, який є батьком дитини, оскільки інформація, поширена у заявах відповідачки до Служби у справах дітей, правоохоронних органів та ДНЗ «Ліко-Світ Венеція», є її власного оцінкою дій відповідача в умовах існуючого між сторонами конфлікту та цивільно-правового спору, а тому за своєї суттю є думками та переконаннями відповідача, які не можуть бути предметом перевірки на предмет істинності, а отже, є оціночними судженнями. Право на власне тлумачення обставин справи є виявом реалізації конституційного права на свободу думки, свободу слова та вільне вираження своїх поглядів та переконань.

Таким чином, позивач має можливість скористатися наданим йому законодавством правом на відповідь, а також на висловлення власної оцінки обставин справи у наданні пояснень за заявами відповідачки відповідним органам, надавши їм власну оцінку.

При цьому, у разі звернення особи із заявою до правоохоронних органів необхідно враховувати висновки, викладені у Рішенні Конституційного Суду України від 10 квітня 2003 року № 8-рп/2003 (справа про поширення відомостей).

Разом із тим наявність у такому зверненні завідомо неправдивих відомостей, а також у разі встановлення, що для звернення особи до зазначених органів не було жодних підстав і було викликано не наміром виконати свій громадський обов`язок або захистити свої права, свободи чи законні інтереси, тягне відповідальність, передбачену законодавством України.

Відтак, заяви відповідача, направлені до органів поліцїї щодо конфліктної ситуації позивача та відповідача з приводу усунення перешкод у спілкуванні, мали на меті перевірку, уповноваженими на це законом, іншими посадовими особами та є реалізацією відповідачки конституційного права, передбаченого статтею 40 Конституції України, а не поширенням недостовірної інформації.

За результатами звернень відповідачки до правоохоронних органів, листом Головного управління національної поліції у місті Києві Голосіївського управління поліції від 31 березня 2020 року № 47/ЄО 15250 надано відповідь. З наданої відповіді вбачається, що в ході розгляду матерів звернень ОСОБА_2 , з позивачем було проведено профілактичну бесіду з метою недопущення вчинення протиправних дій відносно відповідачки та встановлено, що в даному випадку вбачаються цивільно-правові відносини, для вирішення яких запропоновано заявниці ( ОСОБА_2 ) звернутися до суду в порядку приватного звернення. При цьому позивач не довів, що направлені відповідачем звернення до правоохоронних органів мотивовані цілеспрямованими діями на приниження його честі, гідності та ділової репутації.

Більш того, у п. 16 Постанови Пленум Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року №1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» зауважено, що Суди повинні мати на увазі, що у випадку, коли особа звертається до зазначених органів із заявою, в якій міститься та чи інша інформація, і в разі, якщо цей орган компетентний перевірити таку інформацію та надати відповідь, проте в ході перевірки інформація не знайшла свого підтвердження, вказана обставина не може сама по собі бути підставою для задоволення позову, оскільки у такому випадку мала місце реалізація особою конституційного права, передбаченого статтею 40 Конституції, а не поширення недостовірної інформації.

За таких обставин, оспорювана позивачем інформація не може вважатися недостовірною або відомостями, які порочать честь, гідність та ділову репутацію позивача, оскільки, у цьому випадку має місце реалізація відповідачем конституційного права, передбаченого статтею 40 Конституції України, а не поширення недостовірної інформації, а отже, позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання недостовірною інформації та такою, що Є наклепом, ображає честь та гідність позивача у заявах направлених відповідачем до Служби у справах дітей та сім`ї Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації, правоохоронних органів та ТОВ ДНЗ «Ліко-Світ Венеція» необгрунтовані та такі, що не підлягають задоволенню.

Відшкодування моральної шкоди є похідною вимогою та гарантованим правом згідно ч 4. ст. 32 Конституції України для забезпечення захисту своїх прав.

У справі «Юрій Миколайович Іванов проти України» (заява N 40450/04, п. 64, від 15 жовтня 2009 року) Європейський суд з прав людини зазначив, що засіб юридичного захисту, якого вимагає стаття 13, має бути «ефективним» як з практичної, так і з правової точки зору, тобто таким, що або запобігає стверджуваному порушенню чи його повторенню в подальшому, або забезпечує адекватне відшкодування за те чи інше порушення, яке вже відбулося.

Верховний Суд у постанові від 10 квітня 2019 року у справі № 464/3789/17 зробив висновок, що «..адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту. Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, Інші негативні переживання. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого».

У п. 4 постанови пленуму Верховного суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (в редакції зі змінами і доповненнями) вказано, що у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.

Втім, позивач лише зазначає, що моральна шкода полягає у приниженні його честі та гідності, внаслідок поширення про нього недостовірної інформації, що завдало позивачу сильних душевних страждань, втім, з яких саме міркувань він виходив визначаючи розмір завданої йому шкоди (100 000 грн) ніякими доказами не підтверджено.

Згідно з п. 5 вищезазначеної постанови, відповідно до загальних підстав цивільно- правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої школи, протиправність діяння її заподіювана, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Заподіяна моральна (немайнова) шкода відшкодовується тій фізичній чи юридичній особі, права якої були безпосередньо порушені протиправними діями (бездіяльністю) інших осіб. Особа звільняється від відповідальності по відшкодуванню моральної шкоди, якщо доведе, що остання заподіяна не з її вини.

Отже, оскільки в діяннях відповідача відсутній протиправний характер та вина, при цьому, позивачем не підтверджено жодними належними доказами завдання йому моральної шкоди у розмірі 100 000 грн., позовні вимоги у цій частині, також, задоволенню не підлягають.

Зазначена в п. 5.2 Договору вартість судових витрат наданих за договором про надання юридичних послуг № 22/06/20-3 від 22 червня 2020 року за супровід справи про захист честі та гідності в розмірі 15 000 грн. не є безумовною підставою для відшкодування судом витрат на професійну правничу допомогу в зазначеному розмірі, адже їх розмір має бути доведено, документально обґрунтовано та відповідати критерію розумної необхідності таких витрат.

Аналогічної правової позиції дотримується й Верховний Суд в додатковій постанові від 11 грудня 2018 року у справі № 910/2170/18.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг. При визначенні суми відшкодування суд має виходити із критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, згідно з практикою Європейського суду з прав людини заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України»).

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Як вище згадувалось, за змістом п. 5.2 Договору, у якому зазначено вартість послуг адвоката, що складається з витрат у розмірі 15 000 грн. за супровід справи та 1 500 грн. участь адвоката у судовому засіданні. Проте, зважаючи на принцип співрозмірності, критеріїв пропорційності та розумності, враховуючи, розмір винагороди адвокату за супровід справи становить 15 000 грн. заявлений позивачем в очікуваних витратах не є співмірним з наданими адвокатом послугами. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. У відповідності до п. 1.2. Договору про надання правової допомоги № 01-05-08/20 від 05.08.2020, укладеного між ОСОБА_2 (замовник) та Адвокатським бюро «Герман і партнери» (виконавець), правова допомога за договором здійснюється адвокатом Герман Мариною Миколаївною. Згідно з п. 3.1 Договору про надання правової допомоги, загальна вартість наданих послуг становить 3 500 грн. Замовник здійснює після оплату наданих послуг протягом 2-х днів після оголошення рішення суду. Відповідно до п. 4.1. Договору про надання правової допомоги, факт належного виконання виконавцем зобов`язань з даного Договору фіксується повноважними представниками сторін у акті прийому-передачі наданих послуг.

Положеннями ст. 141 ЦПК України визначено, що судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача. Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Таким чином, кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації (частина четверта статті 32 Конституції України).

Згідно зі статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод і частинами другою та третьою статті 34 Конституції України кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві, зокрема, для захисту репутації чи прав інших осіб.

Згідно із частиною першою статті 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

Відповідно до статті 297 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі.

Згідно зі статтею 299 ЦК України фізична особа має право на недоторканність своєї ділової репутації. Фізична особа може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації.

З урахуванням викладеного, позивач має право на захист у судовому порядку своєї гідності, честі, ділової репутації, та відповідно, відшкодування завданої моральної шкоди, спростування недостовірної інформації, оприлюдненої відповідачем.

Відповідно до частини другої статті 302 ЦК України фізична особа, яка поширює інформацію, зобов`язана переконатися в її достовірності.

Згідно з положеннями статті 277 ЦК України і ст. 81 ЦПК України обов`язок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача, проте позивач має право подати докази недостовірності поширеної інформації. Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права.

Відповідно до статті 62 Конституції України, статті 6 Конвенції особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину.

Відповідно до статті 277 ЦК України предметом судового захисту не можуть бути оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які як вираження суб`єктивної думки і поглядів відповідача не можна перевірити щодо їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини від 08 липня 1986 року в справі «Лінгенс проти Австрії» (Lingens v. Austria). Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням чи оціночним судженням.

Відповідно до частин першої та другої статті 30 Закону України «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовностилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Якщо суб`єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на особу, яка таким чином та у такий спосіб висловила думку або оцінку, може бути покладено обов`язок відшкодувати завдану моральну шкоду.

Згідно постанови Верховного Суду від 08 травня 2019 року у справі №761/37180/17 (провадження 61-4265св19) під поширенням інформації необхідно розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню, поширення в мережі Інтернет, повідомлення в публічних виступах, в електронній мережі, а також в іншій формі хоча б одній особі. Щодо способу захисту та поновлення особистих немайнових прав особи у справах про порушення честі, гідності та ділової репутації, то згідно ст. 277, 278 ЦК України такими способами є спростування недостовірної інформації та/або право на відповідь, заборона поширення інформації, якою порушуються особисті немайнові права. При цьому суди повинні враховувати такі відмінності: а) при спростуванні поширена інформація визнається недостовірною, а при реалізації права на відповідь - особа має право на висвітлення власної точки зору щодо поширеної інформації та обставин порушення особистого немайнового права без визнання її недостовірною; б) спростовує недостовірну інформацію особа, яка її поширила, а відповідь дає особа, стосовно якої поширено інформацію. Задовольняючи позов, суд повинен у резолютивній частині рішення зазначити, чи було порушено особисте немайнове право особи, яка саме інформація визнана недостовірною та порочить гідність, честь чи ділову репутацію позивача, а також вказати на спосіб захисту порушеного особистого немайнового права. Якщо суб`єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на відповідача може бути покладено обов`язок відшкодувати моральну шкоду.

З урахуванням того, що відповідачем відносно позивача не розповсюджено недостовірну інформацію, то такі відомості не підлягають спростуванню відповідачем.

Згідно зі ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Відшкодування моральної шкоди є важливою гарантією захисту прав і свобод громадян та законних інтересів юридичних осіб.

Статтею 15 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (ч. 1). Згідно з ч. 1 ст. 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового права та інтересу. При цьому, частиною 2 ст. 16 Цивільного кодексу України, визначено такий спосіб захисту як відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

За нормами ч. 1 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

За правилами частини 1 та 2 статті 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Якщо спірні відносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого - суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права) (ч. 9 ст. 10 ЦПК України). Крім того, згідно норм пунктів 4 та 5 частини 3 статті 175 ЦПК України, позовна заява має містити зміст позовних вимог: спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні; якщо позов подано до кількох відповідачів - зміст позовних вимог щодо кожного з них, а також виклад обставин, якими позивач обгрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини.

Разом з тим, згідно статті 1 (Визначення термінів) Закону України від 02 жовтня 1992 року № 2657-ХІІ «Про інформацію» (із змінами та доповненнями), де законодавцем встановлено, що інформація - це будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді. Натомість, діючими нормами Законів України та/або іншими нормативно- правовими актами не надано правове визначення терміну (словосполученню) «недостовірна інформація».

Частиною 1 статті 277 ЦК України передбачено, що фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї недостовірної інформації, має право на спростування цієї інформації.

Правове тлумачення статті 277 ЦК України свідчить про те, що позов про спростування недостовірної інформації підлягає задоволенню за такої сукупності умов: поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь- який спосіб; поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; поширення інформації, що порушує особисті немайнові права.

Згідно із частинами 4 та 7 статті 277 ЦК України спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію. Спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена.

Відповідно до частини 1 статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною 2 цієї статті.

Так дійсно, частиною 2 цієї статті (статті 1167 ЦК України) встановлено, що моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом.

Норми останнього пункту 3 частини 2 цієї статті (статті 1167 ЦК України), з урахуванням пунктів 1) та 2) вказують на можливість встановлення такої відповідальності безпосередньо у законах, які регулюють окремі питання правового регулювання цивільних відносин. При цьому, шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною 1 статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. За відсутності підстав для застосування частини 1 статті 1176 ЦК України в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини 6 цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу).

В позовній заяві позивачем не було надано належні докази наявності моральної шкоди та підтвердження факту заподіяння позивачу відповідачами моральних страждань.

Для відшкодування моральної шкоди за правилами ст. 1166 та 1167 ЦК України необхідно довести такі факти: неправомірність поведінки особи, наявність шкоди, наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою та шкодою, що є обов`язковою умовою відповідальності та виражається в тому, що шкода має виступати об`єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди, наявність вини завдавача шкоди. Таким чином лише наявність всіх вищезазначених умов є підставою для прийняття судом рішення про відшкодування завданої шкоди. Суд приймає до уваги ті обставини, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору (п. 5 постанови № 4 Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»).

Наявність моральної шкоди доводиться потерпілим, який в позовній заяві має зазначити, які моральні страждання та у зв`язку з чим він поніс і чим обґрунтовується розмір компенсації.

Відповідно до вимог ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

З викладеного видно, що позивачу діями відповідача не було завдано моральної шкоди з зазначених встановлених законодавцем підстав.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (стаття 76 ЦПК України). Частиною 3 статті 12 ЦПК України, зазначено, шо - «Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом».

Змагальність це один із найбільш важливих конституційних принципів сучасного судочинства. Він створює умови для всебічного та повного дослідження обставин справи та постановлення судом обґрунтованого та законного рішення. В силу принципу змагальності сторони та інші особи, які беруть участь у справі, зобов`язані надати до суду докази, які підтверджують або спростовують ті чи інші факти/обставини.

Статтею 3 Конституції України визначено, що «людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю». Згідно зі статтею 28 Конституції України кожен має право на повагу до його гідності.

Статтею 32 Конституції визначено, що не допускається збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини. Кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.

Статтею 269 ЦК України визначено, що особисті немайнові права належать кожній фізичній особі від народження або за законом.

Нормами статті 275 ЦК України встановлено, що фізична особа має право на захист свого особистого немайнового права від протиправних посягань інших осіб, захист особистого немайнового права може здійснюватися відповідно до змісту цього права, способу його порушення та наслідків, що їх спричинило це порушення.

Згідно зі статтею 276 ЦК України орган державної влади, фізична особа або юридична особа, діями або бездіяльністю яких порушено особисте немайнове право фізичної особи, зобов`язані вчинити необхідні дії для його негайного поновлення, якщо такі дії не вчинюються, суд може постановити рішення щодо поновлення порушеного права, а також відшкодування моральної шкоди, завданої його порушенням.

Відповідно до статті 277 ЦК України, визначено, що «Фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію. Фізична особа, особисті немайнові права якої порушено у друкованих або інших засобах масової інформації, має право на відповідь, а також на спростування недостовірної інформації у тому ж засобі масової інформації в порядку, встановленому законом. Спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена».

Під правом на спростування недостовірної інформації, слід розуміти право фізичної особи вимагати від особи, яка порушила особисте немайнове право фізичної особи шляхом поширення недостовірної інформації, визнання цієї інформації неправдивою у формі, яка є ідентичною чи адекватною до форми поширення неправдивої інформації.

Статтями 15, 16, 18 ЦК України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Суд може захистити цивільне право способом, що встановлений договором або законом.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, з огляду на те, що позовні вимоги позивача підлягають задоволено, то на підставі ст. 141 ЦПК України, суд вважає за можливе віднести їх за рахунок позивача.

Вимоги до доказів встановлені ст. 77 ЦПК України, якою встановлено, що письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи.

У відповідності до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України: рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із ст. 129 Конституції України, одним з основних принципів судочинства, є законність. Принцип законності визначається тим, що суд у своїй діяльності при вирішенні справ повинен правильно застосовувати норми матеріального права до взаємовідносин сторін.

Згідно ст. 82 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов`язки сторін. Всі ці складові могли бути з`ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ЦПК, всебічне і повне з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин.

Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 43 ЦПК України), так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності.

Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об`єктивні підстави вважати, що позов не підлягає задоволенню повністю.

Не може суд прийняти до уваги наполягання позивача на позові, оскільки вона спростовуються вищенаведеним і нічим об`єктивно не підтверджується.

При таких обставинах суд вважає можливим ОСОБА_1 в задоволенні позовних вимог до ОСОБА_2 про захист честі, гідності та репутації фізичної особи, зобов`язання вчинити певні дії, спростування недостовірної інформації, стягнення матеріальної і моральної шкоди та витрат відмовити.

Таким чином обставини позовних вимог, стосовно яких у позивача є спір, в такому вигляді не знайшли своє підтвердження в ході судового засідання і не підлягають задоволенню повністю.

На підставі викладеного, керуючись ст. 3, 8, 19, 55, 124, 129 Конституції України, ст. 11, 15, 16, 18, 23, 94, 265, 269, 270, 275-278, 280, 297, 299, 302, 1167 ЦК України, ст. 471 Закону України «Про інформацію», ст. 4, 5, 18, 43, 49, 76-81, 84, 89, 141, 258, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

ОСОБА_1 в задоволенні позову до ОСОБА_2 про захист честі, гідності та репутації фізичної особи, зобов`язання вчинити певні дії, спростування недостовірної інформації, стягнення матеріальної і моральної шкоди та витрат відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, передбаченому ст. 273 ЦПК України.

Рішення може бути оскаржено в Дніпровський апеляційний суд протягом 30 днів з дня проголошення рішення в порядку, передбаченому ч. 1 ст. 354 ЦПК України з урахуванням положень п. 3 Розділу XII ПРИКІНЦЕВИХ ПОЛОЖЕНЬ ЦПК України.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення в порядку, передбаченому ч. 1 ст. 354 ЦПК України з урахуванням положень п. 3 Розділу XII ПРИКІНЦЕВИХ ПОЛОЖЕНЬ ЦПК України.

Суддя