Провадження № 2/161/98/21
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 лютого 2021 року місто Луцьк

Луцький міськрайонний суд Волинської області в складі :

головуючого судді Філюк Т.М.

за участю секретаря судового засідання Денисюка І.В.

представника позивача ОСОБА_1

відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ІНФОРМАЦІЯ_1 до ОСОБА_2 про виселення з гуртожитку, -

В С Т А Н О В И В :

Луцький прикордонний загін (в/ч 9971) Північного регіонального управління Державної прикордонної служби України звернувся в Луцький міськрайонний суд з позовом до ОСОБА_2 про виселення з гуртожитку.

Свої позовні вимоги мотивує тим, що згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 11.11.2008 року серії НОМЕР_1 гуртожиток ( літер А-5) загальною площею 3088, 8 кв.м. який розташований в АДРЕСА_1 належить державі Україна в особі Державної прикордонної служби України на праві державної власності. Військовослужбовець ОСОБА_3 проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_2 . Згідно листа в/ч НОМЕР_2 від 21.10.1997 року № 33 старшому лейтенанту ОСОБА_4 надано жилу площу в гуртожитку від 24.10.1997 року № 62 на право зайняття жилої площі гуртожитку 1 КЕЧ ПВ України в АДРЕСА_1 На підставі ордеру від 24.10.1997 року № 62 ОСОБА_3 заселився із сім`єю ( дружина ОСОБА_5 , дочка ОСОБА_6 ) у гуртожиток за адресою АДРЕСА_2 .

Вказує, що на даний час ОСОБА_3 з Луцьким прикордонним загоном Північного регіонального управління Державної прикордонної служби України у публічно-правових відносинах не перебуває. Даний гуртожиток призначений для проживання військовослужбовців Луцького прикордонного загону та членів їх сімей. Згідно карток -прописки у спірному житловому приміщенні зареєстровані та проживають двоє членів сім`ї колишнього військовослужбовця ОСОБА_3 дружина ОСОБА_5 та дочка ОСОБА_6 ), які займають житлову площу без належних правових підстав.

Обгрунтовуючи нагальною необхідністю у поселенні діючих військовослужбовців та членів їх сімей, які на даний час проходять службу та не мають у користуванні будь-якого службового житла, просять виселити відповідача з кімнати 68 у гуртожитку за адресою АДРЕСА_1 , без надання іншого житлового приміщення.

Ухвалою судді від 21 січня 2020 року відкрито загальне позовне провадження у справі з проведенням підготовчого засідання.

11 червня 2020 року ухвалено заочне рішення в справі, відповідно до якого позовні вимоги ІНФОРМАЦІЯ_1 задоволено.

Ухвалою Луцького міськрайонного суду від 11 листопада 2020 року заочне рішення від 11 червня 2020 року скасовано, справу призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження.

12 грудня 2020 року від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому вона просить в задоволенні позовних вимог відмовити, вказуючи на законність проживання у спірному приміщенні гуртожитку.

В судовому засіданні представник позивача підтримала позовні вимоги повністю з підстав, викладених в позовній заяві та просила позов задовольнити.

Відповідач в судовому засіданні позов не визнала, просила в його задоволенні відмовити.

Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши та оцінивши зібрані та досліджені по справі докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги до задоволення не підлягають.

Згідно ч.ч.1-3 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази засвоїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо ,а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів.)

Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України - кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом встановлено, що військовослужбовцю ОСОБА_3 та членам його сім`ї - дружина ОСОБА_7 та донька ОСОБА_8 24 жовтня 1997 року видано ордер на право зайняття жилої площі в гуртожитку АДРЕСА_1 , а саме кімнати № 68, житловою площею 14,52 кв.м.

Згідно ст.3 Закону України "Про Збройні Сили України", Міністерство оборони України є центральним органом виконавчої влади і військового управління та головним органом у сфері оборони і військового будівництва.

Згідно ст.1 Закону України "Про правовий режим майна у Збройних силах України" військове-майно - це державне майно, закріплене за військовими частинами, закладами, установами та організаціями Збройних Сил України. До військового майна належать будинки, споруди, передавальні пристрої, всі види озброєння, бойова та інша техніка, боєприпаси, пально-мастильні матеріали, продовольство, технічне, аеродромне, шкіперське, речове, культурно-просвітницьке, медичне ветеринарне, побутове, хімічне, інженерне майно, майно зв"язку тощо.

Гуртожиток ( літер А-5) загальною площею 3088, 8 кв.м., який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 відповідно до свідоцтва на право власності серії НОМЕР_1 від 11 листопада 2008 року належить державі Україна в особі Державної прикордонної служби України на праві державної власності.

Відповідно до п. 4 розділу ІV Інструкції з організації забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями, затвердженої Наказом Міністерства оборони України №380 від 31 липня 2018 року, під гуртожитки виділяються спеціально споруджені або переобладнані для цієї мети житлові будинки, казарми та інші будівлі, які належать до житлового фонду Міністерства оборони України та мають бути зареєстровані у виконавчому органі місцевих органів самоврядування. Військовослужбовцям надаються ліжко-місця у гуртожитках або кімнати у сімейних гуртожитках на підставі спеціального ордера та договору про надання комунальних послуг.

Таким чином, чоловік відповідача ОСОБА_3 , що перебував на квартирному обліку, був забезпечений житловим приміщенням кімнатою в гуртожитку, як військовослужбовець.

9 жовтня 2004 року між військовою частиною НОМЕР_3 та ОСОБА_5 укладено договір № 31 найму житла в гуртожитку, відповідно до якого відповідачу і членам його сім`ї передано кімнату АДРЕСА_3 .

Згідно п.п 4.4., 4.1 договір вступає в силу з дня його підписання і діє до кінця поточного року. При згоді сторін договір автоматично продовжується до кінця наступного року. Цей договір може бути розірвано з ініціативи будь-якої сторони за наявності умов і в порядку, передбаченому законодавством, а також при невиконанні одної зі сторін зятих на себе обов`язків, попередивши один одного за місяць до строку звільнення приміщення.

Жодних доказів того, що відповідача було попереджено про необхідність звільнення приміщення в гуртожитку, позивачем суду не було надано.

Статтею 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до частини четвертоїстатті 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Із 01 січня 2009 року набрав чинності Закон України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» відповідно до статті 1 якого, цей закон поширюється на громадян, які на законних підставах тривалий час (не менше п`яти років) зареєстровані та фактично проживають у гуртожитках, призначених для проживання одиноких громадян або для проживання сімей, та не мають іншого власного житла.

Згідно з частиною першою статті 8 цього Закону громадяни, на яких поширюється дія цього Закону, які на законних підставах зареєстровані та тривалий час (не менше як п`ять років) проживають у гуртожитках, віднесених до недержавного житлового фонду (які перебувають у власності чи у повному господарському віданні відповідних державних чи комунальних підприємств, установ, організацій, а також підприємств та організацій, утворених шляхом корпоратизації чи приватизації колишніх державних підприємств, крім тих організацій, які створено органами державної влади, органами місцевого самоврядування для управління житловим фондом) та призначених для проживання працівників (членів їх сімей), які не мають можливості самостійно придбати чи побудувати власне житло, у разі, коли такі гуртожитки не передаються їх власниками у власність територіальних громад, мають право подальшого проживання в таких гуртожитках до розв`язання їх житлової проблеми.

Відповідно до статті 125 ЖК України без надання іншого жилого приміщення у випадках, зазначених у статті 124 цього Кодексу, не може бути виселено, зокрема осіб, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації, що надали їм службове жиле приміщення, не менш як десять років.

Згідно роз`яснень п.22 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» визначає, що вирішуючи спори про виселення з гуртожитків, судам слід з`ясовувати, чи є гуртожитком приміщення, яке займає відповідач. Якщо гуртожиток надано у зв`язку з роботою, слід з`ясовувати вид трудового договору, укладеного між позивачем і відповідачем, і за яких підстав він був припинений, маючи на увазі, що згідно зіст.132 ЖК без надання іншого жилого приміщення можуть бути виселені сезонні, тимчасові працівники, які припинили роботу, особи, які працюють за строковим трудовим договором, а також інші працівники, які звільнилися за власним бажанням без поважних причин, або звільнені за порушення трудової дисципліни чи вчинення злочину. При припиненні трудового договору з інших підстав вони, як і особи, перелічені вст.125 ЖК, можуть бути виселені лише з наданням іншого жилого приміщення.

Відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на повагу до свого житла, а органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

«Житло» має самостійне поняття, яке не залежить від класифікації за національним законодавством. Питання про те, чи є конкретне приміщення «житлом», яке захищається пунктом 1 статті 8 Конвенції, залежатиме від фактичних обставин, а саме - існування достатнього та тривалого зв`язку з певним місцем. Суд також повторює, що стаття 8 Конвенції лише захищає право особи на повагу до її існуючого житла (GLOBA v. UKRAINE, № 15729/07, § 37, ЄСПЛ, від 05 липня 2012 року).

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, Суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення. Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції. Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 41, 44, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року).

Європейський суд з прав людини вказав, що «коли національні органи судової влади дійшли висновку, що вселення не відповідало чинним правовим положенням, вони надали цьому аспекту першочергове значення, жодним чином не врівноваживши його з аргументами заявників, що цей захід покладе на них надмірний тягар. Крім того, жодним чином не було розглянуто такі питання, як те, що з моменту вселення заявників разом із другим заявником до спірного житлового приміщення пройшло дванадцять років; та, що заявники виконали все, що від них вимагалось для належної реєстрації компетентним органом влади їх наймачами та, що протягом усього відповідного періоду вони добросовісно сплачували всі платежі, пов`язані з найманням. Підхід, застосований національним судами, сам по собі є проблематичним, оскільки він призвів до того, що вони не оцінили пропорційність виселення заявників. Із цього приводу суд звертає увагу на аргумент Уряду, що будь-яке право на тимчасове зайняття відповідного житлового приміщення було тісно пов`язане зі статусом військовослужбовця другого заявника та, що це право було втрачено у зв`язку з його звільненням з військової служби. Суд у принципі готовий визнати, що цей аргумент міг бути важливим для вирішення питання щодо пропорційності. Проте його не було включено до обґрунтування національного суду, який ухвалив рішення про виселення. Отже, аргументи Уряду з цього приводу мають бути відхилені. Суд уже констатував порушення статті 8 Конвенції в інших справах, коли у контексті провадження щодо виселення заявники не могли вимагати здійснення оцінки пропорційності такого втручання. Суд не знаходить підстав, щоб дійти іншого висновку у цій справі. Отже, Суд доходить висновку, що було порушення статті 8 Конвенції» (SADOVYAK v. UKRAINE, № 17365/14, § 32 - 35, ЄСПЛ, від 17 травня 2018 року).

Отже, житлове приміщення в гуртожитку є постійним місцем проживання відповідача, яка в ньому зареєстрована. Відповідач вселилася в кімнату в гуртожитку на підставі спеціального ордера, постійно проживає у ньому та зареєстрована за його адресою, не мала іншого житла на момент подання позову про виселення, сплачує всі комунальні послуги. Відтак, на думку суду, відповідач має достатні та триваючі зв`язки з конкретним місцем проживання, а зазначена кімната у гуртожитку є її єдиним «житлом» у розумінні статті 8 Конвенції. А тому, суд прийшов до висновку, що її виселення з гуртожитку без надання іншого житла суперечитиме як вимогам закону, так і буде порушенням її права на житло.

Як зазначає Європейський суд з прав людини, «втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла» («Кривіцька та Кривіцький проти України», № 30856/03, § 41, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року). Тому суд повинен встановити, чи відповідатиме виселення відповідачів з кімнати у гуртожитку, що є службовим житлом, без надання іншого житлового приміщення критеріям, що викладені у пункті другому статті 8 Конвенції.

«Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві…» («Кривіцька та Кривіцький проти України», № 30856/03, § 42, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року).

Європейський суд з прав людини вважає, що «вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід мав підставу в національному законодавстві, але також звертається до якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своїх термінах, а також закон має передбачати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування» («Кривіцька та Кривіцький проти України», № 30856/03, § 43, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року).

Втручання у право на повагу до житла відповідачів буде відповідати Конвенції не лише тоді, коли таке втручання здійснюється згідно із законом, але й якщо для такого втручання існують легітимні цілі, вичерпний перелік яких наведений у пункті другому статті 8 Конвенції.

За змістом пункту другого статті 8 Конвенції втручання в право на повагу до житла «має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співмірним із переслідуваною легітимною метою… Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції…» («Кривіцька та Кривіцький проти України», № 30856/03, § 44, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року).

Позивач не аргументував ані легітимну мету, яку він переслідував, подавши позов про виселення відповідача без надання їй іншого житлового приміщення, ані співмірність такого виселення відповідній меті. А обґрунтування пропорційності виселення Європейський суд з прав людини вважає обов`язковою умовою належного застосування статті 8 Конвенції (див. mutatis mutandis «Dakus v. Ukraine», № 19957/07, § 50-51, ЄСПЛ, від 14 грудня 2017 року).

Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 357/3258/16 (провадження № 61-575св18), у постанові від 18 грудня 2019 року у справі № 161/19420/17 (провадження № 61-45428св18).

З врахуванням викладеного, суд не вбачає підстав для виселення відповідача із займаного нею приміщення кімнати АДРЕСА_4 без надання іншого житлового приміщення.

Керуючись ст.ст. 10, 12, 13, 89,226, 263, 265 ЦПК України, суд,-

У Х В А Л И В :

В задоволенні позову ІНФОРМАЦІЯ_1 до ОСОБА_2 про виселення з гуртожитку відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення, в разі проголошення вступної та резолютивної частини рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного тексту рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Позивач: ІНФОРМАЦІЯ_1 (місце знаходження: АДРЕСА_5 ; ЄДРПОУ: НОМЕР_4 );

Відповідач: ОСОБА_2 (місце проживання: АДРЕСА_2 ; паспорт серії НОМЕР_5 ).

Дата складання повного тексту рішення 18 лютого 2021 року.

Суддя
Луцького міськрайонного суду Т.М.Філюк