КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 грудня 2021 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача Кирилюк Г.М.,

суддів: Рейнарт І. М., Семенюк Т. А.

при секретарі Гайворонському В. М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Товариства з обмеженою відповідальністю «ЮА1 Медіа» про захист честі, гідності та ділової репутації, за апеляційною скаргоюпредставника ОСОБА_1 - адвоката Пономаренко Ольги В`ячеславівни на рішення Печерського районного суду м. Києва від 29 квітня 2021 року у складі судді Бусик О.Л.,

встановив:

15.05.2019 ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , Товариства з обмеженою відповідальністю «ЮА1 Медіа» (далі - ТОВ «ЮА1 Медіа») про захист честі, гідності та ділової репутації.

Посилався на ті підстави, що ІНФОРМАЦІЯ_1 через мережу Інтернет на сторінці сайту UA1 (ІНФОРМАЦІЯ_2) була розміщена стаття під назвою «ІНФОРМАЦІЯ_3», в якій була розміщена наступна інформація:

- « ОСОБА_2 у коментарі інтернет-виданню UA1 заявила, що з літа цього року її колишній керівник ОСОБА_1 фабрикує проти неї кримінальну справу, впливає на слідчих, вимагаючи від них вручення підозри ОСОБА_2 »;

- «... ОСОБА_2 поскаржилась на погрози народного депутата від "Народного фронту" ОСОБА_1 . ОСОБА_2 заявила, що ОСОБА_1 примушував її порушувати закон, а після відмови це робити почав погрожувати їй та її сім`ї, включно з онуками».

Також на вищевказаному сайті було розміщено відеосюжет під назвою «ІНФОРМАЦІЯ_4».

Зокрема, на відеозаписі ОСОБА_2 в інтерв`ю на 0 хв. 07 сек. - 1 хв. 10 сек. повідомила інформацію про ОСОБА_1 , а саме:

- «...Влітку, після погроз, ОСОБА_1 , сфабрикувавши кримінальну справу, були подані певні до правоохоронних органів заяви за його дорученням»;

- «...Я знаю, що ОСОБА_1 тисне на слідство, про це навіть слідчі не стидаються говорити, про те, що б мені вручили підозру. Однак, слідчі не мають підстав це зробити. Справа фабрикується...».

Вважає, що розповсюджена відповідачами вищевикладена інформація є недостовірною, її поширення ганьбить його честь, гідність та ділову репутацію. Вказані висловлювання носять вкрай негативний характер, впливають на формування хибної думки широкого загалу про депутата Верховної Ради України ОСОБА_1 .

Не зважаючи на те, що позивач є публічною посадовою особою і межа допустимої критики відносно особи останнього є значно більшою, ніж критика відносно пересічного громадянина, така критика не може ґрунтуватися на суб`єктивних, образливих, не підтверджених домислах одної особи, зокрема відповідача ОСОБА_2 .

При цьому, звинувачення позивача у вчиненні протизаконних дій, за відсутності при цьому жодних доказів, які б це підтверджували, не може не спричинити порушення особистого немайнового права позивача на повагу до його честі, гідності та ділової репутації.

Оскільки ТОВ «ЮА1 Медіа» є власником веб-сайту http://ual.com.ua/, на якому розміщена оспорювана інформація, тому дана юридична особа залучена до участі в справі в якості співвідповідача.

З огляду на те, що вказаний сайт припинив свою роботу, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог від 19.02.2020 ОСОБА_1 просив суд визнати недостовірною та такою, що порушує його немайнові права на повагу до честі та гідності, а також недоторканість ділової репутації інформацію, яка поширена ІНФОРМАЦІЯ_1 через мережу Інтернет на сторінці офіційного сайту UA1 (ІНФОРМАЦІЯ_5)

- в статті під назвою «ІНФОРМАЦІЯ_3», а саме: « ОСОБА_1 фабрикує проти неї кримінальну справу, впливає на слідчих, вимагаючи від них вручення підозри ОСОБА_2 », «...ОСОБА_1 примушував її порушувати закон, а після відмови це робити почав погрожувати їй та її сім`ї, включно з онуками»;

- у відеосюжеті під назвою «ІНФОРМАЦІЯ_4», а саме: «...після погроз, ОСОБА_1 , сфабрикувавши кримінальну справу, були подані певні до правоохоронних органів заяви за його дорученням», «...ОСОБА_1 тисне на слідство, про це навіть слідчі не стидаються говорити, про те, що б мені вручили підозру. Однак, слідчі не мають підстав це зробити. Справа фабрикується...».

Просив зобов`язати ОСОБА_2 , ТОВ «ЮА1 Медіа» спростувати вказану недостовірну інформацію про ОСОБА_1 , поширену ІНФОРМАЦІЯ_1 через мережу Інтернет на сторінці офіційного сайту UA1 (ІНФОРМАЦІЯ_2) шляхом опублікування в мережі Інтернет на веб-сайті ТОВ «ЮА1 Медіа» (http://ua1.com.ua/) в розділі «Новини» резолютивну частину рішення суду протягом 5 днів з дня набрання рішенням законної сили.

В разі неможливості спростувати недостовірну інформацію в мережі Інтернет на сайті ТОВ «ЮА1 Медіа» (http://ua1.com.ua/) в розділі «Новини» через припинення роботи

сайту, зобов`язати ОСОБА_2 , ТОВ «ЮА1 Медіа» спростувати недостовірну інформацію про ОСОБА_1 , поширену ІНФОРМАЦІЯ_1 через мережу Інтернет, на іншому веб-сайті ТОВ «ЮА1 Медіа» в розділі «Новини» або на іншому веб-сайті в мережі Інтернет, за рахунок відповідачів, опублікувавши резолютивну частину рішення суду протягом 5 днів з дня набрання рішенням законної сили.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 29 квітня 2021 року ОСОБА_1 в задоволенні позову до ОСОБА_2 , ТОВ «ЮА1 Медіа» про захист честі, гідності та ділової репутації відмовлено.

В поданій апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - адвокат Пономаренко О. В. просить скасувати рішення суду першої інстанції та постановити нове судове рішення, яким позов задовольнити. Вирішити питання розподілу судових витрат.

Вважає, що оскаржуване судове рішення постановлено при неповному дослідженні доказів по справі, за відсутності оцінки доводів та доказів позивача. Судом не з`ясовано обставини, які мають значення для справи, порушено норми матеріального та процесуального права.

Зазначає, що критика щодо публічної особи може бути значно ширшою, проте публічна особа має такі ж самі права на захист своєї честі, гідності та ділової репутації, як й інші громадяни, у випадку поширення недостовірної інформації.

Для застосування ст. 3, 4, 6 Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації, схваленої 12 лютого 2004 року на 872 засіданні Кабінету Міністрів Ради Європи, суду першої інстанції необхідно було перевірити, чи дійсно спірна інформація є саме критикою особи, оціночним судженням, чи викладена у формі фактичного твердження.

Наданий позивачем висновок експертного дослідження за результатами проведення лінгвістичного (семантико-текстуального) дослідження № 122/19-39 від 15.04.2019 року підтверджує, що інформація, яка визнається недостовірною у цій справі, висловлена у формі фактичного твердження, а також наводиться значення слів, вжитих відповідачами.

Суд, відхиляючи висновок експерта за результатами проведення лінгвістичної (семантико-текстуального) дослідження № 122/19-39 від 15.04.2019 року, неправомірно зазначив, що він зроблений без врахування статусу позивача як публічної особи, оскільки предметом висновку не можуть бутипитання права.

Рішення суду не містить оцінки висновку експерта на предмет належності, допустимості та достовірності. Неправомірно відхиляючи висновок експерта, суд першої інстанції у своєму рішенні не наводить мотивів, за яких він визнає висловлювання ОСОБА_2 саме оціночними судженнями.

Суд першої інстанції не дав окремо кожному із висловлювань, які просив спростувати позивач, а також у їх взаємозв`язку належної правової оцінки; не зазначив, якими доказами, поданими відповідачами, ці обставини підтверджуються; не встановив, чи наведені в інформації обставини існували взагалі; не проаналізував, чи можливо перевірити їх на предмет відповідності дійсності та чи є вони фактичним твердженням; фактично самоусунувся від вирішення справи у цій частині та встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.

Зокрема, суд не вказав, чому поширена інформація про позивача, а саме про те, що він: погрожував ОСОБА_2 , її сім`ї та онукам; примушував її порушувати закон; вчиняв незаконний вплив на слідчих та за їх допомогою фабрикував кримінальну справу відносно ОСОБА_2 тощо, є оціночним судженням та чому їх неможливо перевірити як твердження про факти.

Тобто судом спір у частині позовних вимог позивача, в яких було відмовлено, по суті не вирішено, не встановлено, яка поширена інформація є твердженнями про факти, а яка оціночним судженням.

Оскільки значення слів, які вживалися ОСОБА_2 , містять негативний компонент, зокрема вказівку на дії, що суперечать нормам суспільної моралі і законам, інформація має негативну семантичну спрямованість стосовно особи позивача і є щодо неї інформацією негативного характеру.

Крім того, вказана інформація не може бути визнана як оціночне судження чи критика дій особи, оскільки ОСОБА_2 у стверджувальній формі звинуватила позивача у вчинення кримінальних правопорушень, що є порушенням презумпції невинуватості.

Аналіз недостовірної інформації свідчить про те, що у ній висловлено не оціночне суб`єктивне судження автора відносно позивача, не особисте його відношення до нього, а стверджується щодо об`єктивних чітко висловлених фактів, які можуть бути перевірені на відповідність дійсності, оскільки вони підпадають під ознаки кримінально-карного діяння, що в свою чергу виключає віднесення таких слів щодо діяльності позивача до оціночних суджень чи критичних зауважень про його діяльність. Посилання на конкретну фізичну особу у контексті її зв`язку зі злочином, кримінальним провадженням чи його розслідуванням можливо лише у випадку, коли особа перебуває у статусі підозрюваного, обвинуваченого або підсудного (ПостановаВерховного Суду в справі № 484/2781/19-ц від 23.12.2020 року).

Судом першої інстанції не був досліджений електронний доказ - експертний висновок від 21.12.2018 №308/2018-ЕВ-ЦК за результатами проведення фіксації і дослідження змісту веб-сторінки у мережі Інтернет, складений Консорціумом

«Український центр підтримки номерів і адрес» Департамент «Центр Компетенції» з

додатком у вигляді диску, де й був зафіксований відеосюжет «ІНФОРМАЦІЯ_4».

Постановлення рішення у справі без дослідження відео та інтерв`ю ОСОБА_2 свідчить про свідому упередженість суду при постановленні рішення у справі.

Правом надання відзиву на апеляційну скаргу інші учасники справи не скористалися.

В судовому засіданні представники ОСОБА_1 - адвокати Пономаренко О. В., Побережна М. О. апеляційну скаргу підтримали та просили її задовольнити.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явились, про день, час та місце розгляду справи повідомлені судом належним чином.

Переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 через мережу Інтернет на сторінці офіційного сайту UA1 була розміщена стаття під назвою «ІНФОРМАЦІЯ_3», а саме: « ОСОБА_1 фабрикує проти неї кримінальну справу, впливає на слідчих, вимагаючи від них вручення підозри ОСОБА_2», «...ОСОБА_1 примушував її порушувати закон, а після відмови це робити почав погрожувати їй та її сім`ї, включно з онуками».

Крім того, розміщено відеосюжет під назвою «ІНФОРМАЦІЯ_4», а саме: «...після погроз, ОСОБА_1 , сфабрикувавши кримінальну справу, були подані певні до правоохоронних органів заяви за його дорученням», «...ОСОБА_1 тисне на слідство, про це навіть слідчі не стидаються говорити, про те, що б мені вручили підозру. Однак, слідчі не мають підстав це зробити. Справа фабрикується...».

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що вказані висловлювання є оціночними судженнями ОСОБА_2 , вираженням її суб`єктивної думки, оцінкою дій позивача, в тому числі тих, що мали місце ІНФОРМАЦІЯ_6 на сторінці ОСОБА_1 в соціальній мережі Facebook, де відповідачкою вказано на оприлюднення останнім допису із інформацією щодо неї. Такі висловлювання є оціночними судженнями, право на висловлювання якого гарантоване статтею 34 Конституції України. Особа, яка висловлює не факти, а власні погляди, критичні висловлювання, припущення не може бути зобов`язана доводити їх правдивість, оскільки це є порушенням свободи на власну точку зору, що визнається фундаментальною частиною права, захист якого передбачено ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Межа допустимої критики щодо позивача, який є українським політиком і державним діячем, народним депутатом України чотирьох скликань, головою Комітету Верховної Ради України з питань національної безпеки і оборони, є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати.

З висновків експертного дослідження за результатами проведення лінгвістичної (семантико-текстуального) дослідження № 122/19-39 від 15.04.2019 не вбачається, що під час дослідження експертом було враховано статус позивача, як публічної особи.

Позивачем не доведено, що поширена інформація порушує його особисті немайнові права.

Переглядаючи рішення суду першої інстанції, колегія суддів зазначає про наступне.

У статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до статті 34 Конституції України кожному гарантується право на свободу думки та переконань, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати та поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір.

Разом із тим, відповідно до статті 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честі і гідність інших людей. Праву на свободу думки і слова, вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов`язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію.

У статті 201 ЦК України передбачено, що особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є , зокрема, честь, гідність і ділова репутація.

Відповідно до ст. 297 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі.

Згідно зі статтею 299 ЦК України фізична особа має право на недоторканість своєї ділової репутації. Фізична особа може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації.

Так, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної істоти. З честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах суспільства, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки)загальноприйнятим уявленням про добро і зло. А під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов`язків.

Позови про захист честі, гідності чи ділової репутації має право пред`явити, зокрема, фізична особа в разі поширення про неї недостовірної інформації, що порушує її особисті немайнові права.

Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких н е існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації (частина перша статті 277 ЦК України).

У пункті 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року №1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» судам роз`яснено, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову про захист гідності, честі чи ділової репутації, є сукупність таких обставин: а)поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одної особи у будь-якій спосіб; б)поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в)поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.

При цьому, під час вирішення вимог про захист честі, гідності, ділової репутації та спростування інформації слід враховувати хто поширював інформацію та за яких обставин мало місце поширення інформації.

Відповідно до експертного висновку за результатами проведеної фіксації і дослідження змісту веб-сторінки у мережі Інтернет №308/2018-ЕВ-ЦК від 21.12.2018 року, складеного Департаментом «Центр компетенції» Консорціуму «Український центр підтримки номерів і адрес», за результатами проведеного дослідження змісту досліджуваної веб-сторінки ІНФОРМАЦІЯ_5 встановлено, що в її структурі міститься, зокрема, відеопрогравач, який дозволяє переглядати відеоряд із звуковим супроводом з назвою «ІНФОРМАЦІЯ_4» безпосередньо на досліджуваній веб-сторінці, або переходити на веб-сторінку за адресою у мережі Інтернет: ІНФОРМАЦІЯ_7 та переглядати цей відеоряд на веб-сайті відеохостингу YouTube (http:// www.yotube.com/).

Відповідно до довідки Департаменту «Центр компетенції» Консорціуму «Український центр підтримки номерів і адрес» від 27.12.2018 №315/2018-Д-ЦК, ТОВ «ЮА1 Медіа» може мати відношення до створення та/або функціонування веб-сайту сторінки http://ual.com.ua/та ймовірно є власником останнього. Знеособленість даних про реєстратора доменного імені ual.com.ua в службі WHOIS та нерозкриття їх реєстратором цього доменного імені в досудовому порядку у відповідь на запит Центру компетенції УЦПНА, з метою перевірки інформації щодо належності веб-сайту http://ual.com.ua/ ТОВ «ЮА1 Медіа», можливо витребувати відповідно до законодавства України.

Як вбачається з відзиву ТОВ «ЮА1 Медіа» на позовну заяву, останній заперечував проти позову з тих підстав, що воно не несе відповідальності за відтворення публічного виступу фізичної особи (а.с. 72, 73 т. 3).

Відповідачка ОСОБА_2 у відзиві на позовну заяву не заперечувала ту обставину, що інформацію про ОСОБА_1 нею було надано для ЗМІ, а саме ТОВ «ЮА1 Медіа», які, з метою інформування суспільства, були присутні в судовому засіданні при розгляді справи за її позовом до ОСОБА_1 про захист честі, гідності та ділової репутації у зв`язку з оприлюдненням на його сторінці в соціальній мережі Фейсбук допису, в якому він фактично звинуватив її у вчиненні злочину. Поширена нею інформація для ЗМІ є відповіддю ОСОБА_1 на відкриття проти неї незаконних кримінальних справ та обґрунтуванням безпідставності поширених ним фактів щодо неї як публічної особи, є критикою дій, оціночними судженнями, висловлюванням особистої думки, що базувались на наявній на той час інформації щодо описаних вище обставин.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є публічною особою, відомим у суспільстві політичним діячем, відповідно межа допустимої критики щодо нього є значно ширшою, оскільки він безпосередньо відіграє важливу роль у діяльності держави, та його безпосередні дії становлять суспільний інтерес.

У частині четвертій статті 10 ЦПК України визначено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (ділі- Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість якої надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини ( далі- ЄСПЛ) як джерело права.

Застосовуючи положення статті 10 Конвенції у рішеннях «Газета «Україна-центр» проти України, «Нікула проти Фінляндії», «Яновський проти Прольщі» суд підкреслює, що межі допустимої інформації щодо посадових та службових осіб можуть бути ширшими порівняно з межами такої ж інформації щодо звичайних громадян.

Свобода дотримуватися своїх поглядів є основною передумовою інших свобод, гарантованих статтею 10 Європейської конвенції з прав людини, і вона користується майже абсолютним захистом у тому сенсі, що можливі обмеження, закладені в пункті 2 цієї статті. Крім того, поряд з інформацією чи даними, що підлягають перевірці, стаття 10 захищає і погляди, критичні зауваження або припущення, правдивість яких не може бути піддана перевірці на правдивість. Оціночні судження також користуються захистом - це передумова плюралізму поглядів.

Для того щоб розрізняти фактичне твердження і оціночне судження, необхідно брати до уваги обставини справи і загальний тон поширеної інформації.

Відповідно до частини другої статті 30 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовностилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та їх правдивість не доводиться.

З урахуванням наведених норм права, прецедентної практики ЄСПЛ , дослідивши та оцінивши надані докази, в тому числі експертний висновок від 21.12.2018 №308/2018-ЕВ-ЦК за результатами проведення фіксації і дослідження змісту веб-сторінки у мережі Інтернет з додатком у вигляді диску, на якому зафіксований відеосюжет «ІНФОРМАЦІЯ_4», колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що поширена інформація не містить фактичних даних, натомість, в ній містяться оціночні судження відповідача ОСОБА_2 , її думки та переконання, критика дій посадової особи, яка, в свою чергу, має право на відповідь та спростування такої інформації.

Доводи апеляційної скарги щодо надання неправильної оцінки висновку експерта за результатами проведення лінгвістичної (семантико-текстуального) дослідження №122/19-39 від 15.04.2019 не можуть братися судом до уваги, оскільки судом першої інстанції надана оцінка висловлювань ОСОБА_2 в контексті рішень ЄСПР про недопустимість обмеження політичних висловлювань чи дебатів з питань, що становлять суспільний інтерес, вказуючи на більш високий рівень захисту свободи вираження поглядів саме у випадках, коли висловлювання стосуються питання, що становить суспільний інтерес.

Як пояснила ОСОБА_2 у відзиві на позовну заяву, порушення кримінальної справи №0000644, що розслідується слідчим управлінням НП у місті Києві, в якому вона майже рік проходила як свідок і лише під час виборчої компанії стала підозрюваної, вона розцінила як доказ її кримінального та політичного переслідування. Під час розслідування справи неодноразово слідчими та прокурорами порушувалися її права. В судовому засіданні у грудні 2018 року її адвокат зазначила, що сторона захисту ОСОБА_1 заявляла клопотання про долучення доказів, які, на думку адвоката Паринової М., не могли бути отримані законним шляхом відповідачем ОСОБА_1 .

Наявність у висловлюваннях ОСОБА_2 звинувачення в тому, що позивач «фабрикує кримінальну справу» , «впливає на слідчих, вимагаючи від них вручення підозри», «тисне на слідство », «справа фабрикується», « примушував її порушувати закон», «почав погрожувати їй та її сім`ї, включно з онуками» не містять фактичних тверджень про винність позивача у вчиненні протиправної, злочинної діяльності, а є використанням певних мовно-стилістичних засобів, власною оцінкою відповідача дій позивача в умовах існуючого між ними конфлікту, та лише дають можливість проаналізувати та сприйняти зміст інформації згідно з власними суб`єктивними переконаннями.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що відповідачка звинуватила позивача у скоєнні конкретних злочинів, не мають під собою жодних підстав, оскільки остання висловлювала свою думку, її особисте сприйняття дій позивача, яке не може бути витлумачено як повідомлення про конкретні факти, а до спірних висловлювань не можуть застосовуватись критерії кримінальних звинувачень.

ЄСПЛ констатує, що має проводитись вагоме розрізнення між твердженнями про те, що особа лише підозрюється у вчиненні певного злочину, і відвертим визнанням того, що особа його вчинила (Bohmer v. Germany. 54, 56, Nestak v. Slovakia, 88-89). Слід принципово розрізняти повідомлення про те, що когось лише підозрюють у вчиненні злочину та чітку заяву, зроблену за відсутності остаточного вироку, про те, що особа вчинила злочин (Ismoilov and Others v. Russia, № 2947/06 від 24 квітня 2008 року)».

З огляду на те, що у контексті оскаржуваної інформації у цілому, з огляду на використані мовно-стилістичні засоби, вона має характер оціночних та особистих суб`єктивних суджень відповідачки, її сприйняття діяльності позивача, не містить однозначного твердження про факт вчинення позивачем конкретного кримінального правопорушення, відповідність дійсності та правдивість цієї інформації не може бути піддана перевірці, суд першої інстанції правильно відмовив у задоволенні позовних вимог.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

Підстав для скасування рішення суду першої інстанції та задоволення апеляційної скарги ОСОБА_1 під час апеляційного розгляду не встановлено.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України суд

постановив:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Пономаренко Ольги В`ячеславівни залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 29 квітня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 13 грудня 2021 року.

Суддя-доповідач: Г. М. Кирилюк

Судді: І. М. Рейнарт

Т. А. Семенюк