Номер провадження: 22-ц/813/3465/21
Номер справи місцевого суду: 501/1870/18
Головуючий у першій інстанції Петрюченко М. І.
Доповідач Погорєлова С. О.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30.11.2021 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Одеського апеляційного суду у складі:

головуючого судді: Погорєлової С.О.

суддів: Заїкіна А.П., Таварткіладзе О.М.

за участю секретаря: Дубрянської Н.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості, на рішення Іллічівського міського суду Одеської області, ухвалене під головуванням судді Петрюченко М.І. 29 січня 2020 року у м. Чорноморську Одеської області, -

встановила:

У липні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості, згідно якого просив суд стягнути з відповідачів солідарно, на його користь, суму позики у розмірі 52 000 доларів США.

Позов мотивований тим, що 12 лютого 2015 року він (позивач) уклав з ОСОБА_2 в усній формі договір позики та, відповідно до розписки від 12 лютого 2015 року, передав ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 52 000,00 доларів США строком на один рік. Кошти, які отримав відповідач ОСОБА_2 , були потрачені на його сімейні потреби. Станом на 10 липня 2018 року кошти не були повернуті.

Позивач вказує в позові, що на цей час йому запропонували викупити своє майно, в якому він мешкає, але він позбавлений можливості викупити кімнату, оскільки всі кошти, які він планував витратити на покупку свого житла, знаходяться в користуванні відповідачів.

Посилаючись на те, що подружжя має відповідати як солідарні боржники, позивач звернувся до суду із відповідним позовом.

Рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 29 січня 2020 року у задоволенні позову ОСОБА_1 було відмовлено (а.с. 227-232).

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги у повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Так, на думку апелянта, судом не було враховано, що вказані у рішенні суду договори є окремими договорами займу: один від 28 листопада 2011 року, укладений у письмовій формі та продовжений 28 листопада 2013 року, а другий договір займу був укладений в усній формі 12 лютого 2015 року. Також суд першої інстанції погодився із твердженням відповідача про те, що грошові кошти він не отримував, розписка є підробленою, хоча на підтвердження даних фактів ОСОБА_2 не надано жодного належного доказу (а.с. 76-78).

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Згідно ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша стаття 1049 ЦК України).

За своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг.

Таким чином, у разі пред`явлення позову про стягнення боргу, позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України, суд повинен установити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

При цьому факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити, що відбулася передача певної суми коштів від позичальника до позикодавця.

Розписка в отриманні грошових коштів повинна бути написана власноручно та складена в рукописній (не машинописної) формі; боржник (позичальник) повинен заповнити її самостійно, своєю рукою в присутності позикодавця; у розписці повинна бути вказана прописом дата (число, місяць і рік) складання розписки і місце (місто, селище і т.д.) її складання, зазначені реквізити дозволять, при необхідності, чітко відновити події, при яких відбувалося складання розписки; у тексті розписки про отримання грошей має бути чітко прописано, що дана розписка свідчить про отримання грошових коштів позичальником від позикодавця в момент її підписання позичальником.

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

З матеріалів справи вбачається, що 12 лютого 2015 року ОСОБА_2 надав ОСОБА_1 розписку, у якій вказав, що взяв в борг у ОСОБА_1 в борг 52 000 доларів США, які обіцяє віддати йому на протязі року.

В судовому засіданні суду першої інстанції ОСОБА_2 заперечував факт отримання у позивача грошових коштів у позику в момент написання розписки, посилався на складання розписки у зв`язку із вимогою ОСОБА_1 щодо повернення раніше отриманих коштів за договором позики від 28 листопада 2011 року в сумі 40000 доларів США та 12000 доларів США процентів за користування позикою (разом 52000 доларів США), по якому судом прийнято рішення.

Так, рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 12 березня 2019 року у справі №501/2887/16-ц позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів було задоволено частково. Стягнуто солідарно з відповідачів на користь позивача грошові кошти (суми боргу) у розмірі 52 000,00 доларів США (п`ятдесят дві тисячі доларів США) (а.с.119-121).

Постановою Одеського апеляційного суду від 23 липня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 було залишено без задоволення. Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - задоволено. Рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 12 березня 2019 року скасовано та ухвалено нове судове рішення про часткове задоволення позову. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 52 000 доларів США. В іншій частині позову відмовлено. Вирішено питання про судовий збір.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що будь-яких доказів на підтвердження того, що отримані в борг кошти ОСОБА_2 були витрачені саме в інтересах сім`ї (на будівництво будинку), позивач не надав, що є його процесуальним обов`язком (статті 12, 81 ЦПК України), тому підстави для задоволення позовних вимог щодо солідарного стягнення боргу за договором позики з ОСОБА_3 відсутні у зв`язку з їх недоведеністю.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 червня 2021 року касаційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Постанову Одеського апеляційного суду від 23 липня 2020 року в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів залишено без змін.

При цьому, судами трьох інстанцій у вказаній справі встановлено, що 28 листопада 2011 року, позивач ОСОБА_1 уклав з ОСОБА_2 в письмовій формі договір позики, згідно з яким передав ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 40000,00 доларів США (сорок тисяч доларів США), що на день складання уточненої позовної заяви складало за офіційним курсом НБУ 1 118 000 гривень (один мільйон сто вісімнадцять тисяч гривень 00 копійок).

Згідно договору позики, ОСОБА_2 зобов`язався повернути грошові кошти до 01 грудня 2012 року та сплатити 15% річних за користування грошовими коштами. Кошти, які отримав ОСОБА_2 , були потрачені на сімейні потреби, а саме на будівництво будинку та ремонт у квартирі.

Не повернувши грошові кошти за договором позики та відсотки за користування коштами, 28 листопада 2013 року ОСОБА_2 підписав розписку, якою підтвердив отримання займу за договором від 28 листопада 2011 року, та погодився повернути 52 000,00 доларів США (40 000,00 доларів США та 12 000,00 доларів США - відсотки за користування грошовими коштами за період з 28 листопада 11 року по 28 листопада 2013 року).

Відповідач свого зобов`язання не виконав, грошові кошти позивачеві не повернув. ОСОБА_2 у судовому засіданні визнав, що брав у борг за договором позики кошти у розмірі 40000 доларів США

Таким чином, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що у справі №501/2887/16-ц між тими самими сторонами був вирішений спір щодо стягнення боргу у розмірі 52 000 доларів США, який є еквівалентним предмету спору у даній цивільній справі.

Суд, у визначеному чинним цивільним процесуальним законодавством порядку оцінивши розписку від 12 лютого 2015 року, дійшов обґрунтованого висновку, що вона не містить відомостей щодо отримання ОСОБА_2 у ОСОБА_4 грошових коштів у позику, тобто не підтверджує факт передачі коштів 12 лютого 2015 року, або у будь-який інший день.

Колегія суддів доходить висновку про те, що розписка від 12 лютого 2015 року була складена ОСОБА_2 у зв`язку із вимогою ОСОБА_1 щодо повернення раніше отриманих коштів за договором позики від 28 лютого 2011 року в сумі 40 000 доларів США та 12 000 доларів США процентів за користування позикою (разом 52 000 доларів США), по якому судом апеляційної інстанції вже було ухвалено рішення, яке набрало законної сили.

З урахуванням зазначених норм права та обставин справи, колегія суддів доходить до висновку, оскільки розписка від 12 лютого 2015 року не підтверджує факт отримання ОСОБА_2 коштів у борг в момент написання розписки, то, відповідно, між сторонами відсутні договірні правовідносини з позики, на підставі чого суд дійшов вірного висновку про те, що у задоволенні позову ОСОБА_1 необхідно відмовити.

Колегія суддів вважає необґрунтованими доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що судом не було враховано, що вказані у рішенні суду договори є окремими договорами займу: один від 28 листопада 2011 року, укладений у письмовій формі та продовжений 28 листопада 2013 року, а другий договір займу був укладений в усній формі 12 лютого 2015 року, оскільки на підтвердження вказаного апелянтом не надано жодного належного та допустимого доказу.

Крім того, колегія суддів зазначає, що, як стверджує апелянт, за борговою розпискою від 12 лютого 2015 року він нібито надав ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 52 000,00 доларів США строком на один рік, при цьому станом на вказану дату боржником не були виконані свої зобов`язання за договором займу від 28 листопада 2011 року на аналогічну суму 52 000 доларів США. Таким чином, враховуючи невиконання ОСОБА_2 грошових зобов`язань за попереднім договором займу, у ОСОБА_1 не було підстав знову укладати з відповідачем договір позики, предметом якого є значна сума грошових коштів у розмірі 52 000 доларів США.

Також колегія суддів враховує, що загальна сума грошових коштів, яка, за твердженням позивача, передана останнім за договорами займу ОСОБА_2 , становить 104 000 доларів США, при цьому апелянтом не надано жодного належного доказу наявності у нього матеріальної можливості для надання у борг зазначеної суми грошей у іноземній валюті

Вищевикладене, на думку суду апеляційної інстанції, є підтвердженням факту того, що розписка від 12 лютого 2015 року була складена ОСОБА_2 у зв`язку із вимогою ОСОБА_1 щодо повернення раніше отриманих коштів за договором позики від 28 лютого 2011 року в сумі 52 000 доларів США.

Інші докази та обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановлені судом дотримані норми матеріального і процесуального права.

При зазначених обставинах, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно й всебічно дослідив та надав оцінку обставинам по справі, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, що їх регулює. Рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 29 січня 2020 року постановлено з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. ст. 375, 381-384, 390 ЦПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 29 січня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку за правилами ст. 389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складений 13 грудня 2021 року.

Головуючий С.О. Погорєлова

Судді А.П. Заїкін

О.М. Таварткіладзе