Апеляційне провадження № 22-ц/824/2923/21
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 лютого 2021 року м. Київ

Унікальний номер 363/3147/15-ц

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача Шахової О.В.,суддів Вербової І.М., Саліхова В.В.

за участю секретаря судового засідання Кузнецової В.В.,

учасники справи:

позивач - Акціонерне товариство Комерційний банк "ПриватБанк" (далі АТ КБ "ПриватБанк")

відповідачі:

ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судового засідання у м. Києві,в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу АТ КБ "ПриватБанк" на рішення Вишгородського районного суду Київської від 2 жовтня 2020 року, ухваленого в приміщенні районного суду під головуванням судді Котлярової І.Ю.,

В С Т А Н О В И В :

В липні 2015 року ПАТ КБ "ПриватБанк", правонаступником якого є АТ "ПриватБанк" звернувся з позовом до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (яка після укладення шлюбу змінила прізвище на ОСОБА_3 ) про стягнення кредитної заборгованості, який обґрунтовував тим, що 12.08.2005 року уклав з ОСОБА_1 договір кредиту, за умовами якого передав останній гроші в сумі 28,500 дол. США на споживчі цілі, зі строком повернення до 16.08.2025 року.

Для забезпечення виконання умов договору кредиту, в цей же день банк уклав з ОСОБА_2 договір поруки.

Станом на 19.06.2015 року умови кредитного договору не виконуються, у зв`язку з чим утворилась заборгованість в розмірі 35 040,34 дол.,яка складається з: 24 300 дол. США заборгованість за кредитом; 6 579,50 - по процентах за користування кредитом; 1 003,20 дол. - комісії за користування кредитом; 356,68 дол. - пеня не несвоєчасне виконання зобов`язання.

Направлена відповідачам 17.03.2015 року банком письмова вимога про добровільне погашення заборгованості залишилось не виконаною.

Посилаючи на вказані обставини, банк просив стягнути з відповідачів солідарно на його користь заборгованість в розмір 35 040,34 дол. США, що за курсом на час подачі позову становило 747 060,05 грн.

Під час розгляду справи, в червні 2017 року, позивач свої вимоги збільшив і остаточно просив стягнути з відповідачів солідарно станом на 03.03.2017 року заборгованість в сумі 42 2867,889 дол., яка за курсом НБУ становить 1 145 634,59 грн. (т.1 ас.3-4,т.3 ас.70-71).

Заперечуючи проти позову банку, в травні 2016 року ОСОБА_1 подала до суду зустрічний позов про визнання кредитного договору частково недійсним.

Свої зустрічні вимоги мотивувала тим, що за умовами укладеного з ПАТ КБ "ПриватБанк" кредитного договору №КЗНООК 15003639, а саме п. 1.1. визначено, що банк взяв на себе зобов`язання надати її кредитні кошти на строк до 16.08.2025 року включно, у вигляді не відновлювальної кредитної лінії у розмірі 34 161.00 доларів США на придбання житлового будинку в сумі 28 500.00 доларів США і на оплату страхових платежів у сумі 5 661,00 доларів США., зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 1,00 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом і комісії за розрахунково-касове обслуговування 0.22 % від суми виданого кредиту щомісячно в період сплати. Періодом сплати визначено період з 12 по 16 число кожного місяця, а погашення заборгованості визначено в наступному порядку: щомісячно в період сплати позичальник повинен надавати банку кошти (щомісячний платіж) у сумі 379,83 доларів США для погашення заборгованості за кредитним договором, що складається із заборгованості за кредитом, відсотків за користування кредитом, а також інших витрат банку відповідно до п.2.2.9., 4.3. В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором ОСОБА_1 в іпотеку банку згідно договору іпотеки від 20.08.2005 року було передано житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Посилаючись та те, що ПАТ КБ «Приватбанк» при розрахунку процентів, штучно збільшив розмір відсотків на 1,389 % річних, ОСОБА_1 вважала, що пункт 1.1 кредитного договору в частині «зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 1,00 % річних на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом» в поєднанні з положеннями у вказаному пункті про те, що «Позичальник повинен надавати Банку кошти (щомісячний платіж) у сумі 379.83 доларів США» та положенням цього ж пункту що договір діє «по 12 серпня 2025 року включно» містить недостовірні дані в частині розміру номінальної процентної ставки застосованої при визначенні розміру обов`язкового щомісячного платежу. Також, ОСОБА_1 зазначала, що пункт 1.1 кредитного договору в поєднанні з умовами викладеними в пункті 1.2 кредитного договору містять умови додаткового фінансового навантаження, що порушує права позичальника, як споживача фінансових послуг, а відтак, просить, визнати недійсною умову абзацу 3 (три) п.1.1. кредитного договору № КЗН0СК15003639 від 15.08.2005 року щодо розміру щомісячного платежу по кредиту у сумі 379,83 доларів США у зв`язку із застосуванням відсоткової ставки, що не відповідає умовам кредитного договору, визнати недійсною умову п.1.1. кредитного договору щодо сплати на користь банку комісії за розрахунково-касове обслуговування у розмірі 0,22 % від суми виданого кредиту доларів США щомісячно в період сплати кредиту з дати укладення кредитного договору №КЗН0СК15003639 від 15.08.2005 року та зобов`язати ПАТ КБ «Приватбанк» зробити перерахунок розміру обов`язкового щомісячного платежу по кредиту з урахуванням відсоткової ставки передбаченої за умовою п. 1.1. кредитного договору на рівні 1,00 % на місяць, зробити перерахунок суми її боргових зобов`язань за кредитним договором № КЗНООК15003639 від 15.08.2005 року та зобов`язати суму коштів отриманих від неї, як комісію за розрахунково-касове обслуговування за кредитним договором врахувати в рахунок погашення кредиту за кредитним договором.

15.07.2016 року до суду надійшла заява ОСОБА_1 про уточнення зустрічних позовних вимог та залучення до справи третіх осіб, що не заявляють самостійних вимог на предмет спору - Національний банк України та Державну фіскальну службу України.

ОСОБА_1 , змінивши предмет поданої неї зустрічної позовної заяви просила остаточно визнати недійсним кредитний договір №КЗНООК 15003639 від 12.08.2005 року, та визнати недійсним договір іпотеки від 12 серпня 2005 року, а також стягнути з банку на її користь кошти у розмірі 12 621, 59 доларів США 59 центів суми переплати за кредитним договором та понесені нею судові витрати (т.2 ас. 7-16,59-66).

Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 2 жовтня 2020 року в задоволені зустрічного позову ОСОБА_1 відмовлено.

Позов ПАТ АТ "ПриватБанк" задоволено частково.

Стягнуто на користь банку з ОСОБА_1 кредитну заборгованість в сумі 12 620,12 дол. США та 10 305,49 грн., а також судові витрати по сплаті банком судового збору в сумі 1 736,10 грн.

З рішенням суду в частині задоволення позову банку частково та про відмову в стягненні заборгованості солідарно, ПАТ АТ "ПриватБанк" не погодився та подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування норм матеріального і порушення норм процесуального права просить рішення суду, в цій частині, скасувати та ухвалити,в цій частині, нове судове рішення про повне задоволення вимог банку .

На обгрунтування доводів апеляційної скарги вказує, зокрема, що задовольняючи частково позовні вимоги банку суд не надав належної правової оцінки висновкам експерта щодо розміру заборгованості,оскільки експертом не враховані положення п.1.5 договору про сплату банку процентів в розмірі 2,2 %, нарахованих від суми непогашеної в строк заборгованості. У висновку експерта формула нарахування заборгованості не відповідає формулі визначеній умовами договору. Експерт послався на звичаї ділового обороту та проігнорував умови договору і Правила бухгалтерського обліку доходів та витрат банків України. та не врахував страхові платежі, вийшов за межі своїх повноважень.

На порушення закону та не перевіривши належно обставини справи суд безпідставно вважав договір поруки припиненим.

Рішення суду першої інстанції в частині відмови ОСОБА_1 в задоволені зустрічного позову не оскаржено, відтак, в цій частині рішення набрало чинності і апеляційним судом в зазначеній частині не переглядається.

Відповідно до ст.360 ЦПК України представник ОСОБА_3 подав відзив на апеляційну скаргу, в якому заперечуючи проти апеляційної скарги зазначає, що суд першої інстанції вірно встановив поруку припиненою, оскільки банк без згоди ОСОБА_3 як поручителя, змінив строки виконання основного зобов`язання та збільшив також без її згоди розмір процентної ставки.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник банку доводи апеляційної скарги підтримала, з підстав в ній викладених та просила її задовольнити.

Відповідачі та їх представники про розгляд справи повідомлені належно, проте про причини неявки не повідомили, заяв про відкладення справи не подавали.

Відповідно до ч.2 ст. 372 ЦПК неявка сторін,або інших учасників справи,належним чином повідомлених про час та місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість постановленого по справі рішення, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволення, з огляду на наступне.

Згідно до статті 1054 ЦК України у редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин, банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом.

Відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України, у редакції чинній на час правовідносин сторін, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням); то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Зобов`язання, відповідно до статті 524 ЦК України, має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Відповідно до ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з вимогами ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а в відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст.ст. 527, 530 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін).

Відповідно до ст.ст. 611, 615 ЦК України у випадку порушення зобов`язання, настають правові наслідки, встановлені договором.

Відповідно до частини першої статті 1048 та частини першої статті 1054 ЦК України кредитодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором. Отже, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

Після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 12 серпня 2005 року між ЗАТ «Комерційним банком «Приватбанк», правонаступником якого є АТ «Комерційний банк «Приватбанк» та ОСОБА_1 , було укладено кредитний договір №КЗНООК15003639.

Згідно п. 1.1. кредитного договору, банк взяв на себе зобов`язання надати ОСОБА_1 кредитні кошти на строк до 16.08.2025 року включно, у вигляді не відновлювальної кредитної лінії у розмірі 34 161,00 доларів США на придбання житлового будинку в сумі 28 500,00 доларів США і на оплату страхових платежів у сумі 5 661.00 доларів США, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 1,00 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом і комісії за розрахунково-касове обслуговування 0.22 % від суми виданого кредиту щомісячно в період сплати.

Періодом сплати встановлено період з 12 по 16 число кожного місяця. Погашення заборгованості за цим договором визначено в наступному порядку: щомісячно в період сплати позичальник повинен надавати банку кошти (щомісячний платіж) у сумі 379,83 доларів США для погашення заборгованості за кредитним договором, що складається із заборгованості за кредитом, відсотків за користування кредитом, а також інших витрат банку відповідно до п.2.2.9., 4.3.

В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором № КЗНООК15003639 від 12 серпня 2005 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_3 , в цей же день - 12 серпня 2005 року укладено договір поруки.

В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором ОСОБА_1 в іпотеку банку згідно договору іпотеки від 20.08.2005 року було передано житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Суд встановив, що банк повністю виконав умови кредитного договорута надав ОСОБА_1 кредит та перерахував суму кредитних коштів на зазначений поточний рахунок позичальника, що підтверджується виписками та меморіальними ордерами та виписками з рахунків про оплату відповідачем суми по тілу кредиту та відсотки відповідно до графіку платежів по кредитному договору.

Між тим, ОСОБА_1 належним чином не виконувала своїх зобов`язань за кредитним договором і останній платіж (дата зарахування) з метою погашення заборгованості за вказаним договором був нею здійснено 12.03.2014 року.

26.02.2014 року ПАТ КБ «Приватбанк» зверталося до позичальника з вимогою про повернення суми кредити в повному обсязі, а також процентів, комісії та штрафних санкцій, нарахованих на день повернення кредиту, в тридцятиденний строк з дня отримання цієї вимоги.

17.03.2015 року ПАТ КБ «Приватбанк» звернулося до позичальника та поручителя з вимогою про погашення заборгованості у термін не пізніше 5 календарних днів з дати одержання вимоги, з метою уникнення заходів пов`язаних із зверненням банку до суду.

Судом встановлено, що за розрахунком банку станом на 03.03.2017 року за ОСОБА_1 утворилася заборгованість у розмірі 42 287, 89 доларів США, як складається з: 22 237. 53 доларів США - заборгованість за кредитом, 8 802, 84 - заборгованість по процентам за користування кредитом. 2 257, 20 доларів США заборгованість по комісії за користування кредитом, 8 990, 32 доларів США - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язання за договором.

Оскільки між сторонами виник спір щодо вірності розрахунку заборгованості за кредитним договором, 21.12.2018 року судом була призначена та проведена судово-економічна експертиза.

Згідно висновку проведення економічної експертизи № 2656/19-72 від 20.06.2019 року, зокрема, документально підтверджується направлення (зарахування) банком коштів отриманих від ОСОБА_1 за умовами кредитного договору №КЗНООК15003639 від 12 серпня 2005 року на оплату комісії за розрахунково-касове обслуговування у розмірі 62,70 доларів США щомісячно на користь ПАТ КБ «Приватбанк» протягом періоду з 12.08.2005 р. по 12.03.2014 р.

Протягом періоду з 12.08.2005 р. по 12.03.2014 р. позичальником ОСОБА_1 сплачено ПАТ КБ «Приватбанк» за кредитним договором №КЗНООК15003639 від 12 серпня 2005 року щомісячних комісій за розрахунково-касове обслуговування в загальному розмірі 6 395,40 доларів США. Експертом визначено, що розмір заборгованості, поданий ПАТ КБ «Приватбанк» після уточнення позовних вимог документально не підтверджується. І станом на 2017 рік за висновком експерта заборгованість за кредитним договором укладеним між банком та ОСОБА_4 складає 12 620,30 доларів США та 10 305, 49 гривень.

Зазначені висновки були підтверджені експертом допитаним судом під час розгляду справи у судовому засіданні.

Задовольняючи позовні вимоги банку частково, суд першої інстанції встановивши приведені обставини не знайшов підстав для стягнення кредитної заборгованості з відповідачів солідарно і виходив з того,що ОСОБА_1 має перед банком обов`язок щодо погашення заборгованості у розмірі 12 620,30 доларів США та 10 305, 49 грн., вважав,що іншій розмір заборгованості ОСОБА_5 за кредитним договором відповідно до вимог ст.ст.12,81 ЦПК України,банком не доведено.

Проте, апеляційний суд не може повністю погодитись з такими висновками суду першої інстанції і рішення суду в частині вирішення позовних вимог банку про стягнення на користь кредитної заборгованості в розмірі 12 620,30 доларів США та 10 305, 49 гривень підлягає скасуванню та ухваленню в цій частині, нового судового рішення, з огляду на таке.

Відповідно до ст.628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти) визначені на розсуд сторін і погоджені ними,як умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Судом вірно встановлено, що згідно умов договору кредитного договору, банк зобов`язався надати ОСОБА_1 кредитні кошти у вигляді не відновлювальної кредитної лінії у розмірі 34 161,00 доларів США ,з яких 28 500,00 доларів СШАна придбання житлового будинку, 5 661.00 доларів США на оплату страхових платежів,а ОСОБА_1 зобов`язалася сплачувати за користування кредитом відсотки у розмірі 1,00 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом і комісії за розрахунково-касове обслуговування 0.22 % від суми виданого кредиту щомісячно в період сплати ( п. 1.1).

За п.1.5 кредитного договору в разі порушення позичальником зобов`язань по погашенню кредиту, позичальник сплачує банку щомісячно проценти за користування кредитом в розмірі 2,5% (30% річних), нарахованих від суми непогашеної в строк заборгованості по кредиту.

Визначаючи розмір заборгованості за кредитним договором, суд першої інстанції в основу свого рішення в цій частині послався безпосередньо на розмір заборгованості, визначений експертом в судово-економічній експертизі № 2656/19-72 від 20.06.2019р.

Між тим, апеляційним судом встановлено, що при проведені експертного дослідження, експертом не враховані положення договору кредиту про надання ОСОБА_1 , окрім коштів на споживчі цілі (придбання житла) також кошти для сплати нею страхових платежів у сумі 5 661 дол. США (п.1.1) та положення договору про визначення умов сплати позичальником процентів за порушення строків погашення у розмірі 2,5 % щомісячно або 30% річних (п.1.5).

Як вбачається, розрахунки експертом здійснено з застосуванням ставки в 12% річних, виходячи з загальних звичаїв ділового обороту, за методом "30/360", в той час, як за умовами договору, нарахування процентів здійснюється з дати списання коштів з кредитного рахунку до дня повного погашення кредиту. Нарахування процентів на фактичний остаток заборгованості за кожний календарний день передбачено виходячи з фактичної кількості днів користування кредитом та 360 днів на рік, а процентів щомісячно,за період з першої дати попереднього періоду сплати, по дату,яка передує першому дню поточного періоду сплати включно. Дата погашення кредиту в розрахунок не включається. Повне погашення процентів здійснюється не пізніше дня повного погашення суми кредиту (п.3.3).

На час розгляду справи ці положення кредитного договору не оспорені та є чинними.

Відповідно до вимог ст.110 ЦПК України,висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом з іншими доказами за правилами,встановленими статтею 89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивовано в судовому рішенні.

З огляду на викладене та у відповідності до ст. 89 ЦПК, апеляційний суд не вбачає підстав для визнання висновків викладених в експертному досліджені № 2656/19-72 від 20.06.2019 належними та допустимим доказом в розумінні ст.ст. 78,79 ЦПК та погоджується з поданими банком доказами стосовно того, що тіло кредиту, процентна ставка та комісія щомісячних платежів складає 379,83 дол. США та відповідає умовам договору та волі сторін договору.

Згідно розрахунків розміру заборгованості, які проведені банком станом на 19.06.15р, кредитна заборгованість ОСОБА_1 становила 35 040,34 дол. та складалася з: 24 300 дол. США заборгованість за кредитом; 6 579,50 - по процентах за користування кредитом; 1003,20 дол. - комісії за користування кредитом; 356,68 дол. - пеня не несвоєчасне виконання зобов`язання.

Розрахунки банку підтверджені виписками з рахунків ОСОБА_1 , квитанціями про здійснення платіжних операцій та меморіальними ордерами (т.1 ас 129-267,т.2 ас. 117-221).

Відповідно п. 2.1.3. 2.2.7 кредитного договору позичальник доручив позивачу щорічно перераховувати необхідну суму коштів згідно договорів страхування. Апеляційний суд погоджується з доводами банку про те, що зазначені положення кредитного договору і є дорученням на перерахування страхових платежів, та не передбачають подання додаткових письмових доручень/розпоряджень тощо.

На виконання зазначених умов кредитного договору з 12.08.2005р (укладення кредитного договору) по 24.06.2015 р. ( зазначено експертом) банкомперераховано наступні страхові платежі : 11.08.2006 р. - 137,98 та 142,78 дол. США ; 10.08.2007 р. - 136,31 та 143,93дол. США; 11.08.2008 р. - 143,94 та 155,09 дол. США; 11.08.2009 р. - 81,21 та 89,28 дол. США; 11.08.10р. - 81,57 та 91,51 дол. США; 11.08.2011 р. - 78,87 та 90,29 дол. США; 10.08.2012 р. - 76,15 та 88,95 дол. США; 09.08.2013 р. - 74,63 та 88,95 дол. США і 11.08.2014 р. - 47,71 та 58,03 дол. США, що в цілому складає 1 807,18 дол. США та підтверджується відповідними меморіальними ордерами,які були направлені банком в розпорядження експерта ( т.3 ас.99-107).

Відповідно до ч.3 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Загальними вимогами процесуального права, закріпленими у статтях 77-84, 89, 243, 263 ЦПК України, визначено обов`язковість встановлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, розрахунків, з яких суд виходив при вирішенні позовів, що стосуються, зокрема, грошових вимог (дослідження обґрунтованості, правильності розрахунку, наявності доказів, що їх підтверджують).

Враховуючи викладене,наданий банком розрахунок заборгованості за кредитом апеляційний судвизнаєналежним та допустимим доказом, з огляду на що позовні вимоги АТ КБ "ПриватБанк" про стягнення кредитної заборгованості підлягають задоволенню в межах заборгованості, яка утворилась станом на 19.06.2015 року та на час звернення банку до суду в розмірі 35 040,34 дол. .

Згідно умов договору кредиту передбачено право банку на власний розсуд,зокрема, змінювати умови договору, вимагати від позичальника дострокового повернення кредиту, комісії та процентів та відповідно до положень Цивільного законодавства у разі порушення зобов`язань розірвати договір в судовому порядку.

Між тим, пред`явивши вимогу про дострокове погашення заборгованості за кредитом та сплати процентів за користування кредитом, банк встановив новий строк виконання основного зобов`язання і, як наслідок, отримав право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до ч.2 ст..625 ЦК, а не у вигляді стягнення процентів та пені.

У свою чергу, ОСОБА_1 як позичальник зобов`язана була повернути кредит в повному обсязі до цього часу, а тому усі наступні щомісячні платежі за графіком після вказаної дати не підлягають виконанню.

З урахуванням встановленого, позовні вимоги банку збільшені в червні 2017 року про стягнення заборгованості до 42 287,89 дол. США, нарахованої банком під час розгляду справи в суді станом на 19.06.17 року, не ґрунтуються на законі.

Згідно правових висновків, викладених в Постанові Великої Палати Верховного Суду у своїй постанові від 28.03.2018 року у справі № 444/9519/12 визначено, що після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України право кредитодавця на нарахування передбаченої договором пені за порушення строків повернення кредиту та нарахованих процентів припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Вирішуючи питання солідарної відповідальності відповідачів ОСОБА_1 як боржника та ОСОБА_3 як поручителя, судом першої інстанції встановлено наступне.

Згідно ч.1 ст.553 ЦК України поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником.

Частиною четвертою статті 559 ЦК України, (у редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин), визначено, що порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.

Таким чином, порука - це строкове зобов`язання, і незалежно від установлення строку її дії на підставі договору чи закону, сплив цього строку припиняє суб`єктивне право кредитора вимагати від боржника виконання зобов`язання.

Частино 4 ст. 559 ЦК такожпередбачено три випадки визначення строку дії поруки: протягом строку, установленого договором поруки; протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання, якщо кредитор не пред`явить вимоги до поручителя (друге речення 4.4 ст. 559 ЦК); протягом одного року від дня укладення договору поруки (якщо строк основного зобов`язання не встановлено або встановлено моментом пред`явлення вимоги), якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя (третє речення ч. 4 ст. 559 ЦК).

Аналіз зазначеної норми права дає підстави для висновку про те, що строк дії поруки (будь-який із зазначених у ч. 4 ст. 559 ЦК) не є строком захисту порушеного права, а є строком існування суб`єктивного права кредитора поручителя, після закінчення якого вони припиняються.

Це означає, що зі збігом цього строку жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, зокрема й застосування судових заходів захисту свого права (шляхом пред`явлення позову), кредитор вчиняти не може.

Отже, виходячи з положень другого речення ч. 4 ст. 559 ЦК, слід дійти висновку про те, що вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов`язання за договором повинно бути пред`явлено у судовому порядку в межах строку дії поруки. Тобто упродовж шести місяців із моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов`язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами) або із дня, встановленого кредитором для дострокового погашення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого ч.2 ст. 1050 ЦК, або із дня настання строку виконання основного зобов`язання (у разі, якщо кредит повинен бути погашений одноразовим платежем).

Таким чином, закінчення строку, установленого договором поруки, так само як сплив шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання або одного року від дня укладення договору поруки, якщо строк основного зобов`язання не встановлено, припиняє поруку за умови, що кредитор протягом строку дії поруки не звернувся з позовом до поручителя.

Судом встановлено, що основне зобов`язання згідно умов кредитного, діяло до 12.08.2025 року, однак банк змінив строк виконання основного зобов`язання.

Так відповідно, до вимоги ПАТ КБ «Приватбанк» від 26.02.2014 року яку надіслано ОСОБА_1 , було встановлено новий строк виконання зобов`язання в тридцяти денний строк з дня отримання цієї вимоги, яку було отримано боржником у березні 2014 року.

Таким чином,відмовляючи банку в задоволені вимог щодо солідарної відповідальності боржника та поручителя, суд першої інстанції виходив з того, що відповідно до вимог ч. 4 ст. 559 ЦК України, договір поруки укладений між банком та ОСОБА_3 припинився у вересні 2014 року, оскільки до цього строку, як вбачається з матеріалів справи та не спростовано представником банку не пред`явлено вимоги до поручителя і така вимога була пред`явлена лише 17.07.2015 року, тобто із спливом у десять місяців, після того як договір поруки припинився.

Судом також було встановлено, що останній платіж по кредиту відповідачем ОСОБА_1 було здійснено 12.03.2014 року, вимога до поручителя була пред`явлена 17.03.2015 року, тобто поза межам строку дії поруки. Розрахунку заборгованості поручителя по черговим платежам в межах строку дії поруки позивачем суду не надано, іншими доказами заборгованість також не доведена, без згоди поручителя банком було збільшено розмір процентної ставки, що також не було спростовано банком і протягом шести місяців з дати останнього погашення заборгованості за кредитним договором, тобто з 12.03.2014 року вимогу до поручителя банк не пред`явив,у зв`язку з чим порука припинилася.

Так, 3 жовтня 2008 року листом за № 20.1.3.2/6-22855/5636 банк повідомив позичальника ОСОБА_1 ,що у зв`язку з світовою економічною кризою починаючи з 16.11.2008 року відсоткова ставка за кредитним договором від 12.08.2005 року буде змінена та збільшена до 14,04% (т.1 ас.19).

Проте, поручителя ОСОБА_3 про ці зміни банк не повідомив, збільшивши таким чином, обсяг відповідальності за договором без згоди останньої.

За таких обставин, підстав для стягнення заборгованості солідарно з позикодавця ОСОБА_1 та поручителя ОСОБА_3 не вбачається.

Рішення суду в частині припинення поруки та відмови банку в стягнені заборгованості з відповідачів солідарно є законним та обгрунтованим і підстав для його скасування, в цій частині, не вбачається.

Щодо рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог банку, то рішення підлягає скасуванню та ухваленню, в зазначеній частині нового судового рішення про стягнення на користь банку з ОСОБА_1 кредитної заборгованості в розмірі 35 040,34 дол. США. банку.

Згідно із ч. 1. 2 ст. 141 ЦПК України на користь банку підлягає також стягненню з ОСОБА_1 понесені банком судові витрати у вигляді судового збору за подачу позову в сумі 3 654 грн.(т.1ас.27) та за подачу апеляційної скарги в сумі 5 481 грн. (т.4 ас.84), всього 9135 грн.

Керуючись ст.ст. 367,368,374, 376, 381-384 ЦПК України, суд,

П О С Т А НО В И В :

Апеляційну скаргу представника АТ КБ "ПриватБанк" задовольнити частково.

Рішення Вишгородського районного суду Київської області в частині задоволення позовних вимог АТ КБ "ПриватБанк" скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення наступного змісту.

Позов АТ КБ "ПриватБанк" задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 ,ІПН: НОМЕР_1 ) на користь АТ КБ "ПриватБанк" (09094,м. Дніпропетровськ, вул. Набережна Перемоги.50, КОД , рах. № НОМЕР_2 (для погашення заборгованості та судових витрат) МФО № 305299) кредитну заборгованість у розмірі 35 040,34 дол. (тридцять п`ять тисяч сорок дол. 34 цента США) та судові витрати 9 135 грн. (дев`ять тис. сто тридцять п`ять грн.)

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, касаційна скарга на постанову може бути подана безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 22.02. 2021 року.

Головуючий

Судді: