КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/824/16/2021 Доповідач у суді ІІ інстанції Ігнатченко Н.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 лютого 2021 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Ігнатченко Н.В.,

суддів: Голуб С.А., Таргоній Д.О.,

за участю секретаря судового засідання - Войтенко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 27 травня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики,

в с т а н о в и в:

У жовтні 2019 року ОСОБА_2 звернулася до суду з вказаним вище позовом, обґрунтовуючи його тим, що у грудні 2018 року між нею та ОСОБА_1 було укладено договір позики в усній формі про отримання ним грошових коштів у розмірі 200 000 грн. Незважаючи на запевнення відповідача щодо повернення цієї суми коштів, борг повернутий не був, тому 14 вересня 2019 року відповідач надав їй розписку про отримання та повернення у строк до 30 вересня 2019 року позичених грошових коштів у розмірі 200 000 грн, однак, вказані кошти ОСОБА_1 так і не повернув. Позивач зазначила, що за період з 14 вересня 2019 року по 4 жовтня 2019 року вона має право на отримання від відповідача відсотків за користування чужими грошовими коштами у розмірі 1 956,16 грн та трьох процентів річних від простроченої суми у розмірі 82,19 грн.

Посилаючись на порушення відповідачем зобов`язань щодо своєчасного повернення грошових коштів, позивач просила суд стягнути з останнього на свою користь заборгованість у загальному розмірі 202 038,35 грн та витрати по сплаті судового збору у розмірі 2 020,38 грн.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 27 травня 2020 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором позики у розмірі 200 000 грн, три проценти річних у розмірі 82,19 грн, відсотки за користування коштами у розмірі 1 956,16 грн та судовий збір у розмірі 2 020,38 грн.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати, з мотивів неповного з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, неправильного застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права, і ухвалити нове рішення про закриття провадження у справі.

На обґрунтування апеляційної скарги відповідач зазначив, що враховуючи зміст наданої розписки, місцевий суд прийшов до необгрунтованого висновку про те, що між сторонами був укладений саме договір позики, оскільки в ній відсутній факт отримання ним в борг суми грошових коштів, а висновки суду з цього приводу є лише припущеннями, на яких не може грунтуватися рішення суду. Натомість, з тексту нібито «розписки» вбачається, що він обіцяє віддати позивачу 200 000 грн, але без вказівок на те, що ним під час написання чи до цього моменту була отримана така грошова сума в борг або існували будь-які усні домовленості щодо позики, що свідчить про повну безгрошовість цієї розписки та відсутність у нього боргових зобов`язань. Отже, на думку відповідача, між ним та позивачем не було укладено жодних договорів позики або досягнуто яких-небудь домовленостей про отримання та повернення грошових коштів, а природа документа, який позивач вважає чи то розпискою, чи то договором позики, не відповідає дійсності та не має юридичних наслідків.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача - адвокат Кулик С.С. просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, посилаючись на його законність та обґрунтованість. Також порушує питання про стягнення з відповідача на користь позивача судових витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 11 131,20 грн, понесених у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції.

Як на підставу своїх заперечень і вимог зазначив, що з поданої до суду розписки є можливість встановити сторін правочину, строк виконання зобов`язання, суму зобов`язання та обов`язок відповідача повернути суму коштів, а відповідачем не оспорений даний договір з підстав укладення його під тиском чи без належного волевиявлення. В матеріалах справи знаходяться отримані від АТ КБ «ПриватБанк», АТ «АКБ «Конкорд», АТ «Акцент-Банк» виписки з рахунку позивача, які свідчать про перерахування на рахунок відповідача коштів, які були отриманні ним як частина позики. При цьому інша частина позики була надана відповідачу безпосередньо у готівковій формі. Факт отримання відповідачем коштів визнається останнім, а сума коштів, отриманих ним в борг, підтверджується власноруч написаною розпискою, в якій встановлюється обов`язок повернути грошові кошти у визначений час, а саме не пізніше останнього дня вересня 2019 року. Суд першої інстанції, дослідивши всі докази у справі та пояснення сторін, цілком обґрунтовано встановив, що між сторонами свого часу було укладено договір позики, умови якого відповідач не виконав. Вказав, що позивач понесла витрати на професійну правничу допомогу у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції, розмір яких підтверджуються доданими до відзиву документами.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції позивач ОСОБА_2 та її представник - адвокат АО «Смарт Солюшнз» Крупка М.П. заперечували проти вимог апеляційної скарги з підстав, викладених у відзиві на неї.

Відповідач ОСОБА_1 особисто через відділ прийому громадян Київського апеляційного суду подав клопотання про відкладення розгляду справи, в якому просив перенести судове засідання на іншу дату у зв`язку з поганим самопочуттям та дією карантинних обмежень.

Відповідно до вимог частини першої статті 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними.

Разом з тим частина друга вказаної статті передбачає, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Тобто, процесуальним законом суду апеляційної інстанції надано право розгляду справи за відсутності сторін, які належним чином повідомлені про розгляд справи, незалежно від причин їх неявки.

Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що національні суди мають організовувати судові провадження таким чином, щоб забезпечити їх ефективність та відсутність затримок (Рішення від 2 грудня 2010 року у справі «Шульга проти України», заява № 16652/04).

За змістом статей 43, 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Виходячи з наведеного, колегія суддів у межах своїх повноважень дійшла висновку про визнання неявки відповідача в судове засідання такою, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи, та з огляду на те, що відповідач належним чином повідомлений про судове засідання у справі, а до заяви не надав письмових доказів на підтвердження перебування на лікуванні, в тому числі у зв`язку із захворюванням на гостру респіраторну хворобу COVID-19, спричинену коронавірусом SARS-CoV-2, з урахуванням того, що запровадження карантинних заходів та погіршення самопочуття, про яке він вказав, не було для нього перешкодою особисто прибути за день до призначеного судового засідання в суд для подання відповідного клопотання, ухвалила проводити розгляд справи за відсутності цього учасника справи.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення учасників справи, що з`явилися в судове засідання, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.

За правилом частин першої, другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до вимог статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з доведеності укладення між сторонами договору позики грошей та неналежного виконання відповідачем взятих на себе зобов`язань, оскільки з поданої до суду розписки вбачаються сторони такого правочину, строк виконання зобов`язання, сума зобов`язання та обов`язок позичальника повернути суму коштів. У розписці між сторонами досягнуто згоди щодо загальної суми грошових коштів, отриманих відповідачем в борг, а момент передачі грошей може й не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки передував факт передачі коштів у борг.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду з огляду на наступне.

Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із частиною першою статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Відповідно до статті 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (пункт 2 частини першої статті 1046 ЦК України).

За змістом статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша статті 1049 ЦК України).

За своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

Таким чином, договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг.

Тобто, у разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

У той самий час за змістом частин першої, другої статті 207 і частини другої статті 1047 ЦК України дотримання письмової форми договору позики має місце у тому разі, якщо на підтвердження укладення договору представлена розписка або інший письмовий документ, підписаний позичальником, з якого вбачається як сам факт отримання позичальником певної грошової суми в борг (тобто із зобов`язанням її повернення), так і дати її отримання.

Отже, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Разом з тим, особливість реальних договорів зазначена і в частині другій статті 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.

З наведеного слідує, що на підтвердження вимог названого закону відповідач видав позивачу розписку про позичені гроші. Така форма надана договору за бажанням сторін.

Судом першої інстанції встановлено, що 14 вересня 2019 року ОСОБА_1 написав розписку наступного змісту: « Я ОСОБА_1 паспорт НОМЕР_1 виданий 11.04.2019 обязуюсь вернуть ОСОБА_2 паcпорт НОМЕР_2 виданий Шевченковским РУ ГУ МВД Украины 08.11.2011 суму 200.000 (двести тысяч гривен) в конце сентября 2019 года».

Факт складання вказаної розписки та отримання коштів у зазначеному розмірі, проте в якості фінансової допомоги без зобов`язань повернути отримані кошти, відповідач не оспорював.

Розписка містить необхідні умови договору позики, зокрема дату її складання, сторін правочину, зобов`язання щодо повернення грошових коштів в конкретно визначеному розмірі, строк повернення, при цьому написана власноручно ОСОБА_1 .

З огляду на викладене наявна в матеріалах справи розписка на підтвердження укладеного договору позики у сукупністю із встановленими районним судом обставинами щодо передачі відповідачу від позивача грошових коштів до її складення містить умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення, що становить основний зміст та істотні обставини позичкового зобов`язання, передбаченого частиною першою статті 1046 ЦК України і є належним доказом укладення між сторонами позики вищевказаної грошової суми.

За таких обставин суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що під час укладення договору позики були дотримані вимоги частини першої статті 1047 ЦК України щодо письмової форми договору позики і що складання позичальником розписки, яка засвідчила передання йому позикодавцем визначеної грошової суми є правом, а не обов`язком сторін договору позики.

Доводи відповідача про те, що коло підпису на розписці відсутні ініціали особи, яка її підписала, а вказаний підпис не дуже схожий його підпис, суд першої інстанції оцінив з обґрунтованою критичністю з огляду на відсутність будь-яких доказів на підтвердження даних обставин. Крім того, у відзиві на позовну заяву відповідач вказував, що написав розписку 14 вересня 2019 року та зазначив умови її складення, які дійсно мали місце між сторонами, а саме: позивач надсилала йому грошові кошти на карту та надавала особисто готівкою.

Враховуючи вищевикладене, у даній справі суд першої інстанції надав належну правову оцінку борговій розписці, встановив її правову природу та дійшов обґрунтованого висновку про наявність між сторонами відносин, що виникли з договору позики, оскільки матеріалами справи підтверджується як факт отримання відповідачем грошових коштів за договором позики, так і зобов`язання їх повернути.

Посилання апеляційної скарги на те, що в наданій позивачем розписці відсутній факт отримання ним в борг суми грошових коштів не заслуговують на увагу колегії суддів, адже як встановлено судовим розглядом 14 вересня 2019 року між сторонами було досягнуто згоди саме щодо загальної суми грошових коштів, отриманих відповідачем в борг раніше, і з тексту розписки не вбачається, що грошові кошти були передані в борг саме в день складання розписки, а в цілому обов`язок ОСОБА_1 їх повернути у погоджений строк, тобто обов`язок повернення коштів виник з моменту передання грошей, та може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки передував факт передачі коштів у борг.

Колегія суддів враховує також ту обставину, що відповідач не надав письмових доказів того, що між ним та позивачем існували інші договірні відносини відмінні від позичкових або іншим чином походження його обов`язку щодо повернення грошових коштів, хоча це є його процесуальним обов`язком відповідно до вимог процесуального законодавства.

Таким чином, пред`явивши позов про стягнення боргу, позивач належним чином підтвердила своє право вимоги до відповідача виконання боргового зобов`язання, районний суд правильно застосував положення статей 1046, 1047 ЦК України та, встановивши наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов, дійшов правильного висновку про задоволення позовних вимог.

За змістом статей 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.

Згідно зі статтею 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). А відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Наявність оригіналу розписки у позивача (позикодавця) згідно з положеннями статті 545 ЦК України свідчить, що зобов`язання з повернення позики позичальником не виконано.

У відповідності до статті 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 ЦК України (частина перша статті 1050 ЦК України).

Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом цієї норми закону нарахування трьох процентів річних входить до складу грошового зобов`язання і вважається особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції, з урахуванням наведених норм закону, дійшов правильного висновку, що відповідачем порушено зобов`язання щодо своєчасного повернення суми боргу за договором позики, а тому з нього на користь позивача підлягають до стягнення грошові кошти в сумі, яка дорівнює загальному розміру основного зобов`язання, а саме 200 000 грн, а також за період з 14 вересня 2019 року по 4 жовтня 2019 року відсотки за користування чужими грошовими коштами у розмірі 1 956,16 грн та три проценти річних від простроченої суми у розмірі 82,19 грн.

При цьому слід врахувати, що свобода договору полягає у вільному виявленні волі сторін на вступ у договірні відносини. Волевиявлення учасників договору передбачає відсутність жодного тиску з боку контрагента або інших осіб.

Згідно із статтею 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини.

У статті 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.

В разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню.

Відповідач таку презумпцію не спростував, договір позики не оспорював як по суті, так і у зв`язку з доводами про його безгрошовість (стаття 1051 ЦК України).

Таким чином право вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 за договоромпозики, яке виникло у неї на підставі чинного правочину, презюмується.

Статтями 76, 81 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Як передбачено частиною четвертою статті 81 ЦПК України, рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Із матеріалів справи не вбачається і в судовому засіданні не встановлено, що сторони перебували між собою в будь-яких інших відносинах, в тому числі в договірних відносинах з безповоротної фінансової допомоги, що у відповідача перед позивачем існувало будь-яке невиконане зобов`язання, крім зобов`язання за договором позики, а також, що відбулася заміна зобов`язання одного на інше.

Доводи ОСОБА_1 про те, що розписка була вчинена під впливом психічного тиску з боку ОСОБА_2 , маніпуляцій чи будь-яким іншим примусом є безпідставними та не ґрунтуються на доказах у справі.

Отже, доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанції і не дають підстав вважати, що судом порушено норми процесуального права та/або неправильно застосовано норми матеріального права, які передбачені статтею 376 ЦПК України, як підстави для скасування рішення суду.

Як вказав Європейський суд з прав людини, пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржуване судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

За таких обставин, суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 13, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України, підстави для його скасування з мотивів, які викладені в апеляційній скарзі, відсутні.

Оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, то розподіл судових витрат у вигляді сплаченого відповідачем судового збору за розгляд справи в апеляційному суді відповідно до вимог статей 141, 382 ЦПК України не проводиться.

Натомість у відзиві на апеляційну скаргу представник позивача просив стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 11 131,20 грн, понесені у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції.

Відповідно до частини першої статті 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою.

За приписами частини першої, пунктів 1, 4 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи (частина перша статті 134 ЦПК України).

За приписами частин першої-четвертої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частини п`ята та шоста статті 137 ЦПК України).

За правилами частини другої статті 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися (частина друга статті 141 ЦПК України).

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Отже, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських послуг (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхньої вартості, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Зазначені критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

Крім того, у пункті 154 рішення Європейського суду з прав людини у справі Lavents v. Latvia (заява 58442/00) зазначено, що згідно зі статтею 41 Конвенції Суд відшкодовує лише ті витрати, які, як вважається, були фактично і обов`язково понесені та мають розумну суму.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 (провадження № 11-562ас18) зроблено висновок, що «склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат».

Таким чином, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме надано: договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення.

На підтвердження своїх вимог про стягнення з відповідача на користь позивача витрат, понесених у зв`язку з наданням професійної правничої допомоги в суді апеляційної інстанції, представником позивача до відзиву на апеляційну скаргу надано належним чином засвідчені копії та оригінали: договору № 188-2020 про надання правової (правничої) допомоги, укладеного 11 вересня 2020 року між ОСОБА_2 та Адвокатським об`єднанням «Смарт Солюшнз» в особі керуючого партнера Папуці О.Ю., рахунку-фактури № 1221/188-2020 від 21 грудня 2020 року на оплату послуг адвоката в апеляційному суді у розмірі 11 131,20 грн; квитанції АТ КБ «ПриватБанк» № 0.0..1 від 21 грудня 2020 року на оплату послуг по цивільній справі № 369/13017/19 згідно договору № 188-2020 від 11 вересня 2020 року на суму 11 131,20 грн; детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатами АО «Смарт Солюшнз» у цивільній справі № 369/13017/19; ордера на надання правничої (правової) допомоги, в тому числі у Київському апеляційному суді серії АА № 1068747 від 21 грудня 2020 року; свідоцтва про право на заняття Куликом С.С. адвокатською діяльністю серії ЛВ № 000651 від 14 липня 2017 року (а.с. 31).

Крім того, в матеріалах справи наявні докази надсилання представником позивача вказаних вище документів разом з відзивом на апеляційну скаргу на адресу відповідача, утім клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката до закінчення розгляду справи подано не було.

Зважаючи на викладене, колегія суддів вважає, що представником позивача доведено понесення ОСОБА_2 судових витрат за надання професійної правничої допомоги у розмірі 11 131,20 грнв суді апеляційної інстанції, які підлягають стягненню з ОСОБА_1 на її користь, оскільки апеляційна скарга відповідача залишається без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції - без змін.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Керуючись статтями 367 - 369, 372, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 27 травня 2020 року - без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 11 131,20 грн (одинадцять тисяч сто тридцять одну гривню 20 копійок) в рахунок відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу, понесених у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Головуючий Н.В. Ігнатченко

Судді: С.А. Голуб

Д.О. Таргоній