Справа № 204/1802/21
Провадження № 2/204/1120/21
КРАСНОГВАРДІЙСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД м. ДНІПРОПЕТРОВСЬКА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 вересня 2021 року Красногвардійський районний суд м.Дніпропетровська у складі:

головуючого судді Мащук В.Ю.,

при секретарі Максименко Я.О.,

за участю позивача ОСОБА_1 ,

за участю представника відповідача Яцунець Д.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м.Дніпро цивільну за позовною заявою ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «ТЕХНОПОЛЮС» про визнання наказу за № 1- від 21.05.2020 року про припинення трудового договору недійсним, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2021 року позивач звернулася до суду з позовом, в якому просила суд:

- визнати наказ про припинення трудового договору № 1- від 21.05.2020 року незаконним та недійсним, скасувати наказ про припинення трудового договору з поновленням на роботі;

- стягнути з відповідача на користь позивача виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу за весь час по день фактичного розрахунку у сумі 66042 грн. 86 коп.;

- стягнути з відповідача судові витрати.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що у період з 05 вересня 2018 року по 14.05.2020 року позивач працювала у ТОВ «Технополюс». До звільнення позивача примусив директор товариства ОСОБА_2 . Відповідач в один день змінив місце роботи, всі первинні документи директор вивіз і у позивача не було доступу до них. 30.04.2020 року ОСОБА_3 привезли за новою адресою роботи, у зв`язку з нестерпними умовами праці, позивач змушена була погодитись на звільнення та подала заяву про звільнення. В період з 30.04.2020 року по 14.05.2020 року позивач пропрацювала в жахливих, нестерпних умовах, та звільнилася. 14.05.2020 року був виданий наказ про припинення трудового договору № 2. 14.05.2020 року позивач звернулася до директора з проханням розрахуватися, однак він відмовився.

Далі, як стало відомо позивачу у січні 2021 року, 15.05.2020 року без її згоди, за її відсутності на підприємстві, відповідач поновив її на роботі. 21.05.2020 року на банківський рахунок позивача було перераховано 5380,07 грн., що складало 40% від заборгованості відповідача перед позивачем. Суму, що залишилась до виплати відповідач позивачу не сплатив.

21.05.2020 року директор Яцунець Д.О. без згоди позивача видав наказ про припинення трудового договору за № 1-. Позивач неодноразово зверталася до директора товариства з проханням здійснити виплату заборгованості по заробітній платі, поновлення на роботі, однак звернення позивача залишились без відповіді, у зв`язку з чим позивач змушена звернутися до суду.

В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила суд їх задовольнити, посилаючись на обставини, які зазначені у позовній заяві. Акцентувала увагу суду, що викладені відповідачем заперечення у відзиві не відповідають дійсності. Наказ про звільнення від 21.05.2020 року не відповідає номерам наказів, які видавались на підприємстві. У відомостях ПФУ за травень 2020 року та податковій звітності по ф.1ДФ за 2 квартал 2020 року проставлені завідомо неправдиві відомості.

Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позовної заяви заперечував в повному обсязі, зазначивши, що ОСОБА_1 05.09.2018 року була призначена на посаду головного бухгалтера Товариства з обмеженою відповідальністю «Технополюс». Займаючи посаду головного бухгалтера підприємства ОСОБА_1 мала доступ до документів, печатки підприємства. З заявою про припинення трудового договору до директора підприємства не зверталась, про що свідчить відсутність такої заяви, як у юридичної особи, так і у позивача.

Використовуючи своє службове становище, ОСОБА_1 без повідомлення директора ТОВ «Технополюс» шляхом подання заяви про бажання припинити трудові відносини та узгодження часу відпрацювання, фактично сама себе звільнила шляхом виготовлення наказу про звільнення та підробила підпис директора підприємства.

Далі, ОСОБА_1 самостійно внесла відомості про звільнення до трудової книжки та підробила підпис директора підприємства Товариства з обмеженою відповідальністю «Технополюс» ОСОБА_2 .

Використовуючи трудову книжку з підробленими записами, ОСОБА_1 звернулася до Дніпровського міського центру зайнятості та отримала соціальні виплати з державного бюджету. Виявивши факт безпідставного отримання соціальної виплати, Дніпровський міський центр зайнятості 27.01.2021 року звернувся до Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська з позовною заявою до ОСОБА_1 , про стягнення незаконної отриманої допомоги по безробіттю.

14.05.2020 року позивач ОСОБА_1 самостійно склала наказ про своє звільнення, внесла відомості про звільнення до трудової книжки та підробила підпис директора підприємства. За даним фактом відповідач звернувся до Соборного ВП ДВП ГУНП з заявою про вчинення ОСОБА_1 суспільно небезпечних дій, які складають склад злочину, який передбачений ч.2 ст. 358 КК України. Соборним ВП ДВП ГУНП дані про правопорушення були внесені до ЄРДР за № 0000189 та розпочати слідчі дії.

Листом Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області підтвердило позивачу, що у поданій відповідачем звітності до Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування простежується дата звільнення 21.05.2020 року та останні нарахування заробітної плати за травень 2020 року.

Враховуючи бажання ОСОБА_1 припинити трудові відносини відповідач у відповідності до наказу про звільнення звільнив останню 21.05.2020 року.

Суд, вислухавши в судовому засіданні пояснення позивача, заперечення представника відповідача, дослідивши матеріали цивільної справи, приходить до наступних висновків.

Судом встановлено відповідно до наказу № 32-к про прийняття на роботу від 04 вересня 2018 року, що з 05 вересня 2018 року позивач займала посаду головного бухгалтера на ТОВ «Технополюс» (арк.с.7,15).

Відповідно до копії трудової книжки ОСОБА_1 , з 14 травня 2020 року її було звільнено за угодою сторін відповідно до п.1 ст. 36 КЗпП України, підставою внесення запису зазначено наказ №2 від 14 травня 2020 року (арк.с.15).

Відповідно до наказу №1-000000019 від 21 травня 2020 року ОСОБА_1 звільнена з посади головного бухгалтера ТОВ «Технополюс» на підставі ст.36 КЗпП (за угодою сторін) (арк.с.11).

Відповідно до відомостей з Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування Пенсійного фонду України за формою ОК-5 ОСОБА_1 було нараховано заробітну плату ТОВ «Технополюс» у травні 2020 року за 21 робочий день у розмірі 6683,32 грн. (арк.с.9).

Відповідно до відповіді Головного управління пенсійного фонду України в Дніпропетровській області від 14.01.2021 року, наданої на адресу ОСОБА_1 у поданій звітності до Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування Товариством з обмеженою відповідальністю «Технополюс», простежується дата звільнення 21.05.2020 року, останні нарахування заробітної плати за травень 2020 року (арк.с.10).

Відповідно до відповіді Управління з питань праці Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області від 05.02.2021 року на звернення ОСОБА_1 повідомлено наступне, з метою об`єктивного розгляду звернення та вирішення питань вказаних у зверненні, фахівцем відділу з питань додержання законодавства про працю у Дніпровському регіоні на підставі наказу Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області в період з 11.12.2020 по 14.12.2020 проведено позаплановий захід у формі інспекційного відвідування юридичної особи ТОВ «Технополюс» з питання дотримання вимог законодавства про працю при звільненні.

За результатами інспекційного відвідування складено акт інспекційного відвідування юридичної особи ТОВ «Технополюс» від 14.12.2020 № 297/4.1-12 та винесено припис про усунення виявлених порушень від 15.12.2020 №297/4.1-12-71, попередження про відповідальність за порушення законодавства про працю від 15.12.2020 № 297/4.1-12-пп-31.

Також за результатами проведеного інспекційного відвідування встановлені порушення термінів виплати заробітної плати, чим порушено ч.1, ч.2 ст.115 КЗпП України, ч. 1 ст. 24 Закону України «Про оплату праці», підприємством несвоєчасно здійснено остаточний розрахунок при звільненні, чим порушуються вимоги ч.1 ст. 116 КЗпП України, не сплачено середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні, чим порушуються вимоги ч.1 ст.117 КЗпП України, не в повному обсязі виплачено компенсацію за невикористану відпустку, чим порушуються вимоги ч.1 ст.83 КЗпП України. Керівництву ТОВ «Технополюс» надано термін на усунення зазначених недоліків (арк.с.12-13).

Відповідно до Акту інспекційного відвідування юридичної особи, яка використовує найману працю №297/4.1-12 від 14 грудня 2020 року на підставі звернення фізичної особи про порушення, що спричинило шкоду її правам від 16.11.2020 за погодженням Державної служби України з питань праці від 18.11.2020 № 7285/2.1/3.1-33-10, за наказом № 2014-П внесення до Реєстру інспекційних відвідувань та рішень інспектора праці про відвідування роботодавця проведено інспекційне відвідування зі здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю у ТОВ «Технополюс» з питань дотримання законодавства про працю при звільненні.

В ході інспекційного відвідування, проведеного за період травень - грудень 2020 року шляхом аналізу наданих документів, а саме: штатних розписів, наказів про прийняття на роботу та звільнення з роботи, наказів на відпустку, табелів обліку використання робочого часу, відомостей нарахування та виплати заробітної плати, банківських відомостей, журналу обліку трудових книжок, наказу про облікову політику на підприємстві, звіти, банківські виписки, тощо, встановлено наступне: ОСОБА_1 заявник, працювала на посаді головного бухгалтера ТОВ «Технополюс», потім була звільнена за ст.36 КЗпП України за угодою сторін. Призначена на посаду головного бухгалтера від 05.09.2018 наказом ТОВ «Технополюс» № 32-К. Звільнена з посади 21.05.2020 наказом № 1-, з наказом про звільнення не ознайомлена, про що свідчить акт від 21.05.2020 про відмову від передачі справ, в зв`язку із звільненням, підписаний 3 працівниками підприємства.

Згідно наданої відомості АТ КБ «Приватбанк» від 21.05.2020 при звільненні ОСОБА_1 було перераховано заробітну плату в сумі 5380,07 грн. на картку, але не було перераховано компенсацію за дні невикористаної відпустки. 08.12.2020 підприємством здійснено перерахування компенсації за 41 день невикористаної відпустки в сумі 6118,46 грн.

При затримці виплати розрахункових коштів з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум в день звільнення, при відсутності спору про їх розмір, виплачується середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але середній заробіток звільненому у грудні 2020 року працівнику не виплачено.

З усних пояснень директора ТОВ «Технополюс» ОСОБА_1 до підприємства із заявою про виплату середнього заробітку не зверталась.

Також в ході проведення інспекційного відвідування встановлено, що зазначено актом підприємства, - актом приймання-передачі справ від 21.05.2020 при прийомі на роботу ОСОБА_1 не ознайомлено з правилами внутрішнього трудового розпорядку. Актом підприємства зафіксовано, що станом на 21.05.2020 на підприємстві була відсутня трудова книжка ОСОБА_1 , але копія трудової книжки надана до заяви про порушення її трудових прав (арк.с.33-34).

08 лютого 2021 року ОСОБА_1 звернулася до ВП № 5 Дніпровського районного управління поліції з заявою про неправомірне нарахування грошових коштів підприємством ТОВ «Технополюс» (арк.с.40).

Відповідно до заяви ОСОБА_1 , датованої 30.04.2020 року, остання звернулася до директора ТОВ «Технополюс» про звільнення на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП за згодою сторін 14.05.2020 року. Відповідно до квитанції про відправлення рекомендованого листа даний лист було відправлено на адресу ТОВ «Технополюс» 3.07.2021 року (арк.с.51).

Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 27 квітня 2021 року позовна заява Дніпровського міського центру зайнятості до ОСОБА_1 про стягнення незаконно отриманої допомоги по безробіттю задоволена повністю. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Дніпровського міського центру зайнятості незаконно отриману допомогу по безробіттю за період з 15 травня 2020 року по 30 вересня 2020 року у розмірі 11250 грн. 74 коп. (рішення за посиланням: https://reyestr.court.gov.ua/Review/96529038).

Зазначеним рішенням встановлено, що ОСОБА_1 працювала на ТОВ «Технополюс» до 21 травня 2020 року та отримувала заробітну плату від ТОВ «Технополюс» до даної дати (рішення за посиланням: https://reyestr.court.gov.ua/Review/96529038).

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Крім того, відповідно до зазначеного рішення встановлено, що ухвалою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 27 січня 2021 року відкрито провадження у справі за позовом Дніпровського міського центру зайнятості до ОСОБА_1 про стягнення незаконно отриманої допомоги по безробіттю за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

03 лютого 2021 року на адресу суду надійшли письмові пояснення відповідача, в яких вона зазначає, що працювала у ТОВ «Технополюс» з 2018 року по 14 травня 2020 року. 14 травня 2020 року директор відмовився розрахуватися з відповідачем, через що відповідач залишилась без оплати праці та компенсації відпустки. 14 вересня 2020 року відповідач дізналась, що її було звільнено 21 травня 2020 року. Зауважує, що в документах до суду надали копію наказу 1-0000019, однак вказана копія не відповідає тій, яку відповідач бачила 15 вересня 2020 року, а тому відповідач просить вважати наказ 1-0000019 недостовірним. Також просила прийняти за основу дані, зазначені в її трудовій книжці та копію наказу №2 від 14 травня 2020 року (рішення за посиланням: https://reyestr.court.gov.ua/Review/96529038).

Таким чином, судом встановлено, що про існування наказу про звільнення від 21 травня 2021 року позивачу було достовірно відомо, з 14 вересня 2020 року, про що свідчать її ж пояснення.

Відповідно до пояснень сторін в ході судового розгляду судом встановлено, що починаючи з 15 травня 2020 року ОСОБА_1 на роботу до ТОВ «Технополюс» не виходила.

Відповідно до наказу про звільненні від 21 травня 2020 року ОСОБА_1 звільнено на підставі ст. 36 КЗпП без зазначення відповідного пункту та частини статті, а також без зазначення підстав для звільнення (арк.с.11).

Відповідно до ч. 6 ст. 43 Конституції України кожному громадянинові гарантовано захист від незаконного звільнення. Ця гарантія забезпечується шляхом закріплення цілого ряду вимог до порядку припинення трудового договору. Розірвати трудові відносини можна тільки за наявності на те законних підстав.

Перелік підстав закріплений у КЗпП.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП підставою припинення трудового договору є угода сторін.

З аналізу зазначено норми можна зробити висновок, що ініціатором припинення трудового договору за згодою сторін може виступати, як працівник підприємства, так і його роботодавець. Згода сторін може бути підставою для припинення, як строкових трудових договорів, так і трудових договорів, укладених на невизначений строк. Дату припинення трудового договору на цій підставі сторони визначають за взаємною домовленістю. Розірвання трудового договору за п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП визнається судом, якщо доведено існування взаємної згоди. При цьому волевиявлення кожної зі сторін на момент видання наказу про звільнення працівника повинні залишатися в силі.

Однак, всі перелічені підстави для звільнення позивача за згодою сторін, фактично були відсутні.

За висновком суду, звільнення позивача з роботи на підставі ст. 36 КЗпП було здійснено відповідачем передчасно, без дотримання вимог Закону.

Відповідно до ч. ч. 2 - 4 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Реалізація права на судовий захист невід`ємно пов`язана зі строками, в межах яких позивач може звернутися до суду за захистом свого порушеного права.

Відповідно до ст.ст. 233, 234 КЗпП України, працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний умісті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки.

Разом з тим, якщо строк звернення до суду, установлений ст. 233 КЗпП України, пропущено без поважних причин, суд відмовляє у задоволенні позовних вимог у зв`язку з пропуском зазначеного строку.

Відповідно до п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України N 9 від 06 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов`язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк. Передбачений ст. 233 КЗпП місячний строк поширюється на всі випадки звільнення незалежно від підстав припинення трудового договору.

Якщо місячний чи тримісячний строк пропущено без поважних причин, у позові може бути відмовлено з цих підстав. Оскільки при пропуску місячного і тримісячного строку у позові може бути відмовлено за безпідставністю вимог, суд з`ясовує не лише причини пропуску строку, а всі обставини справи права і обов`язки сторін.

Відповідно до п. 1 статті 6 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право на звернення до суду з позовом щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Тобто він втілює «право на суд», яке, згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, включає в себе не тільки право ініціювати провадження, але й право розпочати провадження в суді за цивільним позовом та отримати його вирішення (наприклад, п. 25 рішення у справі «Кутіч проти Хорватії», п. 50 рішення у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства», п. 52 рішення у справі «Меньшакова проти України»).

Виходячи з аналізу прецедентної практики Європейського суду з прав людини щодо застосування пункту 1 статті 6 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод в аспекті «права на суд», тлумачення статті 233 КЗпП України, суд робить висновок, що початок перебігу строку звернення особи для захисту порушених законних прав та інтересів у сфері трудових правовідносин слід обчислювати від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про обставини порушення її прав.

Досліджуючи проблему початку перебігу строку звернення до суду для захисту порушеного права, не можна оминути увагою і підхід Європейського суду з прав людини щодо завдань такого строку, який зводиться до того, що він покликаний не лише сприяти захисту порушеного права позивача, але і забезпечувати юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав потенційних відповідачів, які можуть статися в разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними із плином часу (наприклад, п. 51 рішення у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства», п. 570 рішення у справі «ВАТ «Нафтова компанія «ЮКОС» проти Росії»). Звідси, суд констатує, що практика Європейського суду з прав людини також свідчить про те, що право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків на звернення до суду за захистом порушених прав (справа «Стаббігс та інші проти Великобританії», справа «Девеєр проти Бельгії»).

Європейський суд з прав людини також зауважив, що відмова національного суду обґрунтувати причину відхилення заперечення стосовно спливу позовної давності (строку звернення) є порушенням статті 6 Конвенції. Встановлена законом позовна давність (строк звернення) є важливим аргументом, вказаним заявником в ході судового розгляду. Якби він був прийнятий, то це, можливо, могло призвести до відмови в позові. Проте, суд не навів ніяких обґрунтованих причин для неприйняття до уваги цього важливого аргументу (GRAFESCOLO S.R.L. проти Республіки Молдова, N 36157/08, § 22, 23, від 22 липня 2014 року).

Відповідно до ст. 234 КЗпП України не передбачається переліку поважних причин для поновлення строку, оскільки їх поважність має визначається в кожному випадку, залежно від конкретних обставин. Вочевидь, що як поважні причини пропущення строку, встановленого в частині першій статті 233 КЗпП України, мають кваліфікуватися ті, які об`єктивно перешкоджали чи створювали труднощі для своєчасного звернення до суду та підтверджені належними доказами.

У справі «Креуз проти Польщі» Європейський суд з прав людини роз`яснив, що реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя, держави учасниці цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони й обмеження, зміст яких полягає в запобіганні безладного руху у судовому процесі.

В ході судового розгляду позивачем, було подано зауваження, в яких вона, зокрема, зазначила, що якщо нею було пропущено, якийсь строк, то вона просить його поновити, поряд з цим зазначивши, що всі дії нею здійснені вчасно.

З огляду на викладене, суд вважає доведеним факт, що про існування наказу про звільнення від 21 травня 2020 року ОСОБА_1 дізналася у вересні 2020 року, зазначаючи, про поновлення строку для звернення до суду у даній справі не зазначила причин, які об`єктивно заважали звернутися з позовом до суду у встановлений законом строк, не зазначила відповідних доказів.

На підставі встановлених обставин, враховуючи, що зазначені позивачем обставини не свідчать з достатньою переконливістю та очевидністю про наявність об`єктивних причин, які б унеможливлювали звернутись до суду за захистом своїх законних прав та інтересів в місячний строк, передбачений ст. 233 КЗпП України, суд вважає, що в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , зокрема щодо незаконності звільнення з роботи, що визнається судом обґрунтованими, слід відмовити, у зв`язку з пропуском строку звернення позивачем до суду за захистом свого порушеного права при звільненні.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, так як позивачу відмовлено у задоволенні позовних вимог в повному обсязі, судові витрати зі сплати судового збору слід віднести на рахунок позивача.

На підставі викладеного, керуючись Конституцією України, ст.ст.15,16 ЦК України, ст.ст. 36,233,234 КЗпП, ст.ст.4,5, 12, 13, 76-82, 141, 259, 263-265, 273,352, 354 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «ТЕХНОПОЛЮС» про визнання наказу за № 1- від 21.05.2020 року про припинення трудового договору недійсним, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу залишити без задоволення.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя В.Ю. Мащук