ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

Іменем України

22 лютого 2021 року

м. Харків

справа № 635/4174/20

провадження №22-ц/818/1023/21

Харківський апеляційний суд у складі:

Головуючого: Маміної О.В.,

суддів: Пилипчук Н.П., Тичкової О.Ю.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2 ,

розглянувши в порядку ст. 369 ЦПК України в м. Харкові без повідомлення учасників справи цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання повнолітньої дитини на період навчання за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Харківського районного суду Харківської області від 21 жовтня 2020 року, постановлене під головуванням судді Пілюгіної О.М., в залі суду в с. Покотилівка, Харківської області,-

в с т а н о в и в:

В липні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання повнолітньої дитини на період навчання.

Рішенням Харківського районного суду Харківської області від 21 жовтня 2020 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на його утримання, як повнолітнього сина, який продовжує навчання, починаючи з 16 липня 2020 року і до закінчення навчання ОСОБА_1 , але не більше ніж до досягнення ним двадцяти трьох років. В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

Посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права; зазначає, що він не має можливості надавати матеріальну допомогу повнолітньому сину, оскільки на його утриманні перебуває матір похилого віку, яка є непрацездатною, інвалідом другої групи і потребує матеріальної та фізичної підтримки. Також вказує, що на даний час він перебуває у шлюбі та має на утриманні неповнолітню дочку дружини, тобто зобов`язання дружини утримувати неповнолітню дитину також впливає на матеріальний стан відповідача, оскільки у них з дружиною спільний бюджет. Крім того зазначає, що він перебуває на обліку у невропатолога щодо залишкових явищ черепно-мозкової травми з астенічним синдромом, а також у кардіолога з приводу гіпертонічної хвороби ІІ ступеню. Вказує, що позивач не надав до суду належних та достатніх доказів на підтвердження того, що він має витрати, пов`язані з навчанням. Також зазначає, що суд першої інстанції при ухваленні рішення суду послався на неіснуючі норми законодавства, а саме на статтю 430 СК України, разом з тим у чинному Сімейному кодексі України такої статті не існує.

Відзиву на апеляційну скаргу не надано.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, відповідно до вимог ч.1 ст. 367 ЦПК України в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, заслухавши доповідь судді, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені в апеляційній скарзі доводи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Задовольняючи частково позовні вимоги та стягуючи з відповідача на користь позивача 1/5 частку його заробітку, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач має можливість надавати матеріальну допомогу на утримання повнолітнього сина, який продовжує навчання.

Такі висновки суду першої інстанції відповідають вимогам закону та фактичним обставинам справи.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 є батьком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 , виданим 17 червня 2002 року Безлюдівською селищною радою Харківського району Харківської області, актовий запис № 31 від 17 червня 2002 року (а.с. 8) та свідоцтвом про встановлення батьківства серії НОМЕР_2 , видане 17 червня 2002 року Безлюдівською селищною радою Харківського району Харківської області, запис № 4 від 17 червня 2002 року (а.с.9).

Згідно довідки № 34/638, наданої 30 червня 2020 року Харківським національним автомобільно-дорожнім університетом, ОСОБА_1 є студентом 1 курсу дорожньо-будівельного факультету Харківського національного автомобільно-дорожнього університету, денної форми навчання з 01 вересня 2019 року по 31 серпня 2020 року навчається на бюджетній основі. Закінчення навчання 30 червня 2023 року.

З 01вересня 2020 року ОСОБА_1 перейшов на контрактну форму навчання в Харківському національному автомобільно-дорожнім університеті, де загальна вартість освітньої послуги на весь строк навчання становить 34500,00 гривень, в тому числі за 2020/2021 навчальний рік - 11500,00 гривень, за 2021/2022 навчальний рік - 11500,00 гривень; за 2022/2023 навчальний рік - 11500,00 гривень, що підтверджується договором про надання освітніх послуг № 1ДГ-20, укладеним 01 вересня 2020 року між Державним закладом вищої освіти «Харківський національний автомобільно-дорожній університет» в особі ректора ОСОБА_3 та ОСОБА_1 (а.с.40)

Як на підставу позовних вимог ОСОБА_1 посилався на те, що ОСОБА_2 , як батько, не надає матеріальної допомоги на його утримання. Зазначає, що потребує матеріальної допомоги, оскільки продовжує навчання, самостійно не може себе утримувати. Відповідач працює та отримує заробітну плату. Вважає, що батько має змогу надавати йому матеріальну допомогу до досягнення 23 років за умови продовження навчання.

Відповідно до ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття, а у випадках, передбачених ст. ст. 198, 199 цього Кодексу, - і своїх повнолітніх дочку, сина.

Частина 1 ст. 199 СК України передбачає, якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу.

Згідно ст. 200 СК України суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у статті 182 цього Кодексу. При визначенні розміру аліментів з одного з батьків суд бере до уваги можливість надання утримання другим з батьків, своїми дружиною, чоловіком та повнолітніми дочкою, сином.

Відповідно до п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» № 3 від 15.05.2006 року обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів: 1) досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; 2) продовження ними навчання; 3) потреба у зв`язку з цим у матеріальній допомозі; 4) наявність у батьків можливості надавати таку допомогу.

Вирішення питання про стягнення аліментів на утримання повнолітньої дитини, яка продовжує навчання, у частці від заробітку залежить від наявності у відповідача такої можливості та з урахуванням можливості надання утримання іншим із батьків.

Згідно ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Матеріали справи свідчать про те, що ОСОБА_1 є студентом Харківського національного автомобільно-дорожнього університету денної форми навчання (а.с.10). У зв`язку з продовженням навчання, потребує матеріальної допомоги.

Відповідач ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2, працевлаштований та отримує заробітну плату.

Наданий відповідачем до суду Акт №301/469 від 01.10.2020 року дослідження стану здоров`я (а.с.45-46), - не свідчить про неможливість ОСОБА_2 надавати матеріальну допомогу сину, який продовжує навчання після досягнення повноліття.

Матеріали справи не містять належних та допустимих доказів того, що ОСОБА_2 не може надавати матеріальну допомогу на утримання повнолітнього сина, який продовжує навчатися після досягнення повноліття.

Суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що відповідач має можливість надавати матеріальну допомогу на утримання повнолітнього сина, який продовжує навчання.

Відповідно до ч. 1,2 ст. 27 Конвенції ООН «Про права дитини» від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789XII (78912) від 27 лютого 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

При визначенні розміру аліментів, які підлягають стягненню з відповідача, суд першої інстанції обґрунтовано врахував майновий стан батьків ОСОБА_1 , та обов`язок утримання дитини обома батьками.

Враховуючи вищенаведене, а також вимоги розумності та справедливості, суд дійшов правильного висновку щодо часткового задоволення позову та стягнення з відповідача на користь позивача аліментів на утримання повнолітнього сина, який продовжує навчання, в розмірі 1/5 частини заробітку (доходу) відповідача.

Посилання відповідача на те, що на його утриманні знаходиться його мати похилого віку, яка є непрацездатною, інвалідом другої групи і потребує матеріальної та фізичної підтримки, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки вона отримує дохід за рахунок пенсії, та в матеріалах справи відсутні дані, що мати відповідача перебуває виключно на утриманні сина.

Також колегія суддів вважає безпідставними доводи апелянта про те, що на даний час він перебуває у шлюбі та має на утриманні неповнолітню дочку дружини, оскільки дитину дружини ОСОБА_2 не усиновлював та матеріали справи не містять даних про те, що батько дитини позбавлений батьківських прав, а отже утримання неповнолітньої дочки дружини є обов`язком батька цієї дитини.

Помилкове зазначення судом норми закону, а саме ст. 430 СК України замість ст. 430 ЦПК України не впливає на правильність висновків суду першої інстанції.

Враховуючи наведене, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням вимог матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 369, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Харківського районного суду Харківської області від 21 жовтня 2020 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і, в силу п. 2 ч.3 ст. 389 ЦПК України, оскарженню не підлягає.

Головуючий: О.В. Маміна

Судді: Н.П. Пилипчук

О.Ю. Тичкова