Справа № 462/5096/20 Головуючий у 1 інстанції: Ліуш А.І.
Провадження № 22-ц/811/926/21 Доповідач в 2-й інстанції: Крайник Н. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 вересня 2021 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої: Крайник Н.П.

суддів: Ванівського О.М., Мельничук О.Я.

розглянувши в м. Львові в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи, цивільну справу за апеляційною скаргоюЛьвівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» на рішення Залізничного районного суду міста Львова від 14 грудня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, -

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» про стягнення середнього заробітку, покликаючись на те, що 27 серпня 2019 року його було звільнено відповідачем за власним бажанням. У день звільнення підприємством не було виплачено належних йому коштів, а лише 09 червня 2020 року з ним був проведений повний розрахунок. Просив стягнути з відповідача 89861,20 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку.

Оскаржуваним рішенням позов задоволено.

Стягнуто з Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» на користь ОСОБА_1 89861 /вісімдесят дев`ять тисяч вісімсот шістдесят одну/ гривню 20 копійок середнього заробітку за час затримки розрахунку.

Стягнуто з Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» на користь ОСОБА_1 899 /вісімсот дев`яносто дев`ять/ гривень 00 копійок сплаченого судового збору.

Рішення суду оскаржило Львівське міське комунальне підприємство «Львівтеплоенерго».

Вважає його незаконним, необґрунтованим, таким, що ухвалене з порушенням норм процесуального права та з невідповідністю висновків суду обставинам справи.

Зазначає, що, при вирішенні спору по суті судом першої інстанції не було надано оцінку доводам відповідача щодо строків позовної давності. Зазначає, що стягнення середнього заробітку не відноситься до позовних вимог щодо стягнення заробітної плати, а відтак на вказані позовні вимоги поширюється строк позовної давності у 3 місяці з часу коли позивач дізнався про порушення своїх вимог. Як вбачається з матеріалів справи, здійснений відповідачем розрахунок і виплата сум, належних позивачу при звільненні, останнім не оскаржувалися. Таким чином, згідно рішення Залізничного районного суду м. Львова від 10 лютого 2020 року по справі №462/7716/20 позов ОСОБА_1 було задоволено та вирішено стягнути 34937,00 грн. недоплаченої заробітної плати. Таким чином, 10 лютого 2020 року ОСОБА_1 було відомо про порушення його прав, і саме з цього моменту необхідно відраховувати строк позовної давності. Позивачем зазначений строк позовної давності було пропущено, що є підставою для відмови в задоволенні позовних вимог. Вказана позиція підтверджується висновками, викладеними в рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Меньшакова проти України». Зокрема, у рішенні зазначено, що «компенсація за затримку виплати заробітної плати відповідно до статті 117 Кодексу законів про працю могла вимагатись заявницею лише за період до присудження заборгованості із заробітної плати рішеннями від 8 липня 1997 року та 25 травня 1998 року та що тримісячний строк для вчинення процесуальних дій розпочався з цих дат» (п.56 Рішення). З урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково. Тому Велика Палата Верховного Суду також відступає від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс16 про те, що право суду зменшити розмір середнього заробітку залежить від прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України (п. 92. постанови) зазначає, що в силу специфіки формування фонду заробітної плати у ЛМКП «Львівтеплоенерго» підприємство не мало можливості сплатити недораховану заробітну плату без рішення суду. Фонд заробітної плати формується одночасно з формуванням тарифу на теплову енергію та погоджується Національною комісією що здійснює регулювання ринку комунальних послуг. У зв`язку з тим, що недонарахування заробітної плати було зумовлене збитковістю тарифу на теплову енергію, добровільна виплата недорахованої заробітної плати була неможливою. Однак, з поданням позовної заяви було здійснено розрахунок спірної суми, та встановлено межі недоплаченої заробітної плати, яка була виплачена позивачу.

Просить рішення суду скасувати та постановити нове рішення, яким позов задовольнити.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України розгляд справи судом апеляційної інстанції проведено без повідомлення учасників справи, тому відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Згідно ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Крім того, практика Європейського суду з прав людини з питань гарантій публічного характеру провадження у судових органах в контексті пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, свідчить про те, що публічний розгляд справи може бути виправданим не у кожному випадку (рішення від 08 грудня 1983 року у справі "Axen v. Germany", заява №8273/78, рішення від 25 квітня 2002 року "VarelaAssalinocontrelePortugal", заява № 64336/01).

Так, у випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку ЄСПЛ, є доцільнішим, ніж усні слухання, і розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім. В одній із зазначених справ заявник не надав переконливих доказів на користь того, що для забезпечення справедливого судового розгляду після обміну письмовими заявами необхідно було провести також усні слухання. Зрештою, у певних випадках влада має право брати до уваги міркування ефективності й економії. Зокрема, коли фактичні обставини не є предметом спору, а питання права не становлять особливої складності, та обставина, що відкритий розгляд не проводився, не є порушенням вимоги пункту 1 статті 6 Конвенції про проведення публічного розгляду справи.

Суд апеляційної інстанції створив учасникам процесу належні умови для ознайомлення з рухом справи шляхом надсилання процесуальних документів та апеляційної скарги, а також надав сторонам строк для подачі відзиву.

Крім того, кожен з учасників справи має право безпосередньо знайомитися з її матеріалами, зокрема з аргументами іншої сторони, та реагувати на ці аргументи відповідно до вимог ЦПК України.

Враховуючи вищезазначене, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з наступних мотивів.

Судом встановлено, що позивача ОСОБА_1 звільнено за власним бажанням відповідно до ч. 3 ст. 38 КЗпП України з 27 серпня 2019 року.

З матеріалів справи встановлено, що рішенням Залізничного районного суду м. Львові від 10 лютого 2020 року у справі № 462/7716/19 позов ОСОБА_1 до Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» про стягнення заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати задоволено, стягнуто із Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» на користь ОСОБА_1 заробітну плату в розмірі 34 937,00 грн. та компенсацію втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати в розмірі 44 243,46 грн., а всього стягнуто 79 180,46 грн. без урахування утримання податків та інших обов`язкових платежів та витрати на правову допомогу в розмірі 3 000 (три тисячі) грн. 00 коп.

ЛМКП «Львівтеплоенерго» заробітна плата позивачу ОСОБА_1 у повному обсязі виплачена лише 09 червня 2020 року.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції в частині підстав для задоволення позову, однак не погоджується з розміром стягненого середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Судом першої інстанції вірно встановлено що відповідач у день звільнення позивача не здійснив з ним усіх розрахунків.

Відповідно до ч.1 ст.47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу.

Приписами ст.116 КЗпП України встановлено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Згідно з ч.1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

У постанові Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», роз`яснено, що встановивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини.

Встановленим є те, що на день звільнення позивачу не проведено виплату всіх належних від підприємства сум. Зазначене також стверджується рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 10 лютого 2020 року у справі № 462/7716/19.

Відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Відтак, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що позивач на підставі статті 117 КЗпП України має право на виплату йому середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Щодо розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні стягнутого судом першої інстанції, апеляційний суд вважає, що такий є завищений не відповідає вимогам справедливості та співмірності, а тому підлягає зменшенню, враховуючи наступне.

Згідно з ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові від 18 березня 2020 року у справі №711/4010/13-ц зазначено, що Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу на те, що встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв встановлення справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця (див. пункт 71 постанови від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц).

Суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми (див. висновок Верховного Суду України, висловлений у постанові від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс16).

Зменшуючи розмір відшкодування, визначений відповідно до статті 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, необхідно враховувати таке (див. пункт 91 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц):

- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором.

- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум.

- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника.

- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність можливого розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

З врахуванням наведеного, суд апеляційної інстанції вважає, що в користь позивача слід стягнути середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні в розмірі 20000 грн.

Колегія суддів бере до уваги розмір сум, стягнутих за рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 10 лютого 2020 року на користь ОСОБА_1 , з яких заробітна плата 34 937,00 грн., компенсація втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати в розмірі 44 243,46 грн., а всього стягнуто 79 180,46 грн. без урахування утримання податків та інших обов`язкових платежів, яка є значно меншою, ніж визначена позивачем сума середнього заробітку за час затримки її виплати при звільненні, яка відповідно до позовних вимог становить 89 861,20 грн.

Відтак, розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 20 000 грн. суд апеляційної інстанції вважає справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме наведеним вище критеріям.

У пункті 81 постанови Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц зазначено, що загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до частини 1 статті 9 ЦК України така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому статтею 117 КЗпП України.

Щодо доводів апеляційної скарги про те, що позивачем пропущено строк позовної давності, колегія суддів такі відхиляє з огляду на те, що Велика Палата Верховного Суду у п.64 постанови від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц, провадження №14-62цс18 зазначила, що згідно з частиною другою статті 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України хоча і розраховується, виходячи із середнього заробітку працівника, однак не є заробітною платою. Водночас Велика Палата Верховного Суду враховує, що звернення працівника про стягнення відшкодування пов`язане з порушенням законодавства про оплату праці, а відповідно до статті 238 КЗпП України при розгляді трудових спорів у питаннях про грошові вимоги, крім вимог про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи (стаття 235), орган, який розглядає спір, має право винести рішення про виплату працівникові належних сум без обмеження будь-яким строком.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.

Відтак, оскільки висновки суду першої інстанції щодо розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку не відповідають встановленим обставинам справи та висновкам щодо застосування ст.117 КЗпП України, викладеним в постановах Верховного Суду, оскаржуване рішення належить змінити.

Відповідно до вимог абзацу 2 частини 5 статті 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Ураховуючи наведені вище вимоги процесуального закону, датою ухвалення апеляційним судом судового рішення в цій справі, є дата складення повного судового рішення - 03 вересня 2021 року.

Керуючись ст. 367, ст. 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, п.п.1-4 ч. 1 ст. 376, ст. 381, ст. 382, ст. 383, ст. 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» задовольнити частково.

Рішення Залізничного районного суду міста Львова від 14 грудня 2020 року змінити.

Стягнути з Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» в користь ОСОБА_1 20 000 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 03 вересня 2021 року.

Головуючий: Крайник Н.П.

Судді: Ванівський О.М.

Мельничук О.Я.