Провадження №22-ц/812/1720/21
П О С Т А Н О В А

Іменем України

21 вересня 2021 року м. Миколаїв

колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду у складі:

головуючого: Базовкіної Т.М.,

суддів: Царюк Л.М. та Яворської Ж.М.,

із секретарем судового засідання: Андрієнко Л.Д.,

за участю представника стягувача адвоката Кудакіної О.І.,

розглянувши в порядку спрощеного провадження у відкритому судовому засіданні цивільну справу №2-4124/11 за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 на ухвалу Заводського районного суду м. Миколаєва, постановлену під головуванням судді Притуляк Інни Олександрівни у приміщенні цього суду 09 липня 2021 року, повний текст якої складено того ж дня, за скаргою ОСОБА_1 на дії державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Миколаївській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Кусова Юрія Сергійовича, заінтересована особа Акціонерне товариство «Державний ощадний банк України»,

в с т а н о в и л а :

У квітні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду зі скаргою на дії державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Миколаївській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Кусова Юрія Сергійовича (далі державний виконавець Кусов Ю.С.), заінтересована особа Акціонерне товариство «Державний ощадний банк України».

Скарга мотивована тим, що 24 лютого 2021 року головним державним виконавцем Кусовим Ю.С. винесено постанову про прийняття виконавчого провадження №60876972 для подальшого виконання. Вважає, що вказана постанова була винесена протиправно, безпідставно та з порушенням діючих норм Закону України «Про виконавче провадження». Так, відповідно до Закону України «Про виконавче провадження» кожна окрема виконавча дія та відповідно прийнята постанова державного виконавця в межах виконавчого провадження повинна регулюватись тим нормативно-правовим актом, під час дії якого вона була розпочата. Відповідно до прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 р. №1404-VIII, положення попереднього Закону від 21 квітня 1999 р. №606-XIV застосовуються не щодо всього виконавчого провадження №60876972, а лише щодо тих виконавчих дій, які в межах виконавчого провадження були розпочаті в період дії цього закону, а тому підлягають завершенню в порядку Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 р. №606-XIV. Отже, оскільки даний орган ДВС не розпочинав виконання зазначеного рішення суду, починаючи з часу видачі виконавчого листа, то не має їх і продовжувати. Окрім того, відповідно до ч.1 ст. 25 Закону України «Про виконавче провадження» за наявності обставин, що ускладнюють виконання рішення (у разі якщо виконавчі провадження про стягнення коштів з одного боржника відкрито у кількох органах державної виконавчої служби, якщо боржник та його майно перебувають на території адміністративно-територіальних одиниць, віднесених до підвідомчості різних органів державної виконавчої служби, тощо), або у разі виконання зведеного виконавчого провадження в органах державної виконавчої служби можуть утворюватися виконавчі групи в порядку, визначеному Міністерством юстиції України. Отже, мають бути наступні умови: обставини, які ускладнюють виконання рішення; виконавчі провадження або майно боржника мають бути відкриті у не одному органі ДВС; за наявності зведеного виконавчого провадження утворюються виконавчі групи. Проте, жодну з наведених вище умов спірна постанова не містить, а тому є такою, що винесена протиправно, не обґрунтована та підлягає скасуванню.

Окрім того, у своїй скарзі заявник наголошував на необхідності завершення вчинення виконавчих дій, що розпочаті у порядку Закону України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 № 606-ХІV (чинного до 04 жовтня 2016 року), у порядку цього ж закону. Зазначений порядок передбачено п. 7 Розділу XIII Закону № 1404-VІІІ. За результатами аналізу зазначених положень закону, заявник робить висновок про те, що відділ примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Миколаївській області не розпочинав виконання зазначеного судового рішення, а відтак і не має його продовжувати.

Також боржник посилався на положення Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», а також на правовий висновок Верховного Суду України у справі № 6-483цс15 про те, що рішення суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки на час дії вказаного закону не підлягає виконанню.

Посилаючись на викладене, заявник просив визнати неправомірною дію відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Миколаївській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), вчинену головним державним виконавцем Кусовим Ю.С., щодо винесення постанови про прийняття виконавчого провадження №60876972 від 24 лютого 2021 р.; зобов`язати відділ примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Миколаївській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) вжити заходів до головного державного виконавця Кусова Ю.С. щодо усунення ним порушення вимог Закону України «Про виконавче провадження».

Головний державний виконавець Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Миколаївській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Кусов Ю.С. надав відзив на скаргу, в якому проти задоволення скарги заперечував, посилаючись на те, що при винесенні оскаржуваної постанови про прийняття виконавчого провадження він діяв в межах наданих йому повноважень, не порушуючи прав та інтересів сторін виконавчого провадження та керувався нормами Закону України «Про виконавче провадження» та Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 року за №512/5 (у редакції наказу Міністерства юстиції України від 29.09.2016 року за №2832/5). Також надав до суду копії матеріалів виконавчого провадження №60876972.

Представник стягувача АТ «Державний ощадний банк України» надав відзив на скаргу, в якому проти задоволення скарги ОСОБА_1 заперечував, посилаючись на те, що у своїй скарзі представник боржника наголошує на необхідності завершення вчинення виконавчих дій, що розпочаті у порядку Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року № 606-ХІV (чинного до 04 жовтня 2016 року), у порядку цього ж закону. Зазначений порядок передбачено п. 7 Розділу XIII Закону № 1404-VІІІ. За результатами аналізу зазначених положень закону представник боржника робить висновок про те, що відділ ПВР УЗПВР у Миколаївській області не розпочинав виконання зазначеного рішення суду, а відтак і не має його продовжувати. Проте, дане твердження є безпідставним та таким, що не відповідає дійсності, оскільки виконавче провадження № 60876972, відкрито виконавцем 14 лютого 2020 року, тобто в період дії Закону № 1404-VІІІ. Відтак, Закон № 606-ХІV взагалі не має жодного відношення до порядку вчинення виконавчих дій у ході виконавчого провадження № 60876972, відкритого на примусове виконання виконавчого листа Заводського районного суду м. Миколаєва від 15 лютого 2013 року по справі № 2/1412/2466/2012 про стягнення коштів.

У відповідності до п. 2 розділу V Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 29 вересня 2016 року за №2831/5 виконавець, якому передано виконавчий документ, виносить постанову про прийняття до виконання виконавчого документа не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа. Відтак, головний державний виконавець відділу ПВР УЗПВР у Миколаївській області Кусов Ю.С. 24 лютого 2021 року виніс постанову про прийняття виконавчого провадження №60876972, керуючись саме ч. 4 Закону № 1404-VIII та п. 2 розділу V Інструкції, оскільки виконавець був зобов`язаний винести таку постанову. З наведеного вбачається, що в діях головного державного виконавця Кусова Ю.С. не вбачається жодних порушень закону та підзаконних актів при вчиненні ним виконавчих дій щодо винесення постанови про прийняття виконавчого провадження №60876972.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Миколаєва від 09 липня 2021 р. у задоволенні скарги ОСОБА_1 відмовлено.

Ухвала суду мотивована тим, що для передачі виконавчого провадження № 60876972 на примусове виконання до іншого органу виконання, від одного державного виконавця до іншого існували визначені статтею 25 Закону України «Про виконавче провадження» підстави.

Оскаржувана постанова від 24 лютого 2021 року винесена головним державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Миколаївській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Кусовим Ю.С. на підставі ч. 4 ст. 25 Закону № 1404-VІІІ та вимог розділу V Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02 квітня 2012 року за №512/5 (у редакції наказу Міністерства юстиції України від 29 вересня 2016 року за №2832/5) на виконання постанови заступника начальника Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції начальника Управління забезпечення примусового виконання рішень у Миколаївській області Чубарева О.О. від 03 лютого 2021 року.

Також суд дійшов висновку про безпідставність посилань заявника на необхідності завершення вчинення виконавчих дій у порядку Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року № 606-ХІV (чинного до 04 жовтня 2016 року) у порядку цього ж закон, а також на положення Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

За результатами розгляду скарги суд дійшов висновку, що в діях головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Миколаївській області у Миколаївській області Кусова Ю.С. не вбачається жодних порушень закону та підзаконних актів при вчинені ним оскаржуваних виконавчих дій.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 ОСОБА_2 вказує, що ухвала суду є незаконною, необґрунтованою та такою, що не містить правової оцінки обґрунтуванню скарги скаржника, постановлена з порушенням судом норм матеріального та процесуального права, а тому просить її скасувати та ухвалити нову, якою задовольнити скаргу в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що в оскаржуваній постанові від 24 лютого 2021 року відсутня інформація, за якою можливо ідентифікувати шлях передачі виконавчого провадження.

Подання від 28 січня 2021 року та постанова від 03 лютого 2021 року не відповідають вимогам статті 25 Закону України «Про виконавче провадження» щодо підстав передачі виконавчого провадження до іншого органу примусового виконання, а тому є протиправними та неправомірними.

Щодо спірної постанови від 24 лютого 2021 року, то заявник зазначив, що у постанові від 03 лютого 2021 року вказується на передачу матеріалів виконавчого провадження до 10 лютого 2021 року, тому сам державний виконавець мав винести постанову про передачу виконавчого провадження, а головний державний виконавець Кусов Ю.С. мав би винести постанову про прийняття виконавчого провадження не пізніше 11 лютого 2021 року. У тексті постанови не зазначено, коли надійшли матеріали та які саме, на якій підставі і хто прийняв таке рішення.

Також звернуто увагу на правовий висновок Верховного Суду України у справі № 6-483цс15 про те, що рішення суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки на час дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не підлягає виконанню, а наявність мораторію є обставиною, яка свідчить про неможливість проведення виконання будь-яким органом примусового виконання.

Заслухавши доповідь судді, пояснення представника стягувача, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню із таких підстав.

Вимоги до судового рішення викладені у статті 263 ЦПК України.

Відповідно до положень частин 1, 2, 3, 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає вказаним вимогам закону.

За приписами частини 1 статтею 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання.

Зазначене конституційне положення відображено і у пункті 7 частини 3 статті 2 та статті 18 ЦПК України, згідно з якими судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Отже, виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Порядок виконання судових рішень та повноваження виконавців при вчиненні виконавчих дій визначені Законом України «Про виконавче провадження».

Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року №1404-VІІІ (далі Закон №1404-VІІІ) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Стаття 6 Конституції України визначає, що органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України.

Згідно з частиною 1 статті 18 Закону виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Отже, метою виконавчого провадження є примусове виконання судових рішень.

Законом передбачені порядок та підстави оскарження сторонами виконавчого провадження рішень, дій або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення.

Рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом (частина 1 статті 74 Закону №1404-VІІІ).

Згідно з частиною 1 статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

За результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу.

У разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника).

Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги (стаття 451 ЦПК України).

Як встановив суд першої інстанції і таке вбачається з матеріалів справи, постановою головного державного виконавця Заводського відділу державної виконавчої служби у м. Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Буділовської О.О. від 14 лютого 2020 року було відкрито виконавче провадження №608776972 щодо примусового виконання виконавчого листа Заводського районного суду м. Миколаєва від 15 лютого 2013 року по справі №2/1412/2466/2012 про звернення стягнення на іпотечне майно квартиру АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_1 , шляхом проведення прилюдних торгів, з початковою ціною 565000 грн. для погашення 70244,05 євро (еквівалент 741843,26 грн.) заборгованості ОСОБА_1 перед ПАТ «Державний ощадний банк України» в особі філії Миколаївське обласне управління АТ «Ощадбанк» за договором про іпотечний кредит №48 від 27 березня 2008 року що утворилась станом на 22 лютого 2012 року, складовими частинами якої є 60673,63 євро (еквівалент 640770,57 грн.) за кредитом, 8306,87 євро (еквівалент 82029,68 грн) за відсотками, 303,83 євро (еквівалент 3208, 73 грн.) за комісією, 10135, 60 грн. пені (том 2, а.с. 43).

Постановою головного державного виконавця Заводського відділу державної виконавчої служби у м. Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Буділовської О.О. від 20 жовтня 2020 року виконавче провадження №608776972 щодо примусового виконання виконавчого листа Заводського районного суду м. Миколаєва від 15 лютого 2013 року по справі №2/1412/2466/2012 було приєднано до зведеного виконавчого провадження №56215892, яке веде Заводський відділ ДВС м. Миколаїв ГТУЮ у Миколаївській області (том 2, а.с. 53).

03 лютого 2021 року заступником начальника Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції начальником Управління забезпечення примусового виконання рішень у Миколаївській області Чубаревим О.О. за результатами розгляду подання начальника Заводського відділу державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Романчука С.М. від 29 січня 2021 року за №7755/107-36/9 винесено постанову про передачу матеріалів виконавчого провадження, відповідно до якої матеріали зведеного виконавчого провадження за №56215892 про стягнення коштів з ОСОБА_1 , до складу якого входить, зокрема виконавче провадження №60876972, передано до Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Миколаївській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса). Вказана постанова мотивована тим, що зведене виконавче провадження у відношенні ОСОБА_1 є складним у виконанні (том 2, а.с. 123-124).

08 лютого 2021 року головним державним виконавцем Заводського ВДВС Буділовською О.О. винесено постанову про передачу виконавчого провадження №60876972 до відділу ПВР УЗПВР у Миколаївській області на підставі ч. 4 ст. 25 Закону №1404-VІІІта у порядку розділу V Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 29.09.2016 за №2831/5 (надалі - Інструкція).

Постановою головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Миколаївській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Кусовим Ю.С. винесено постанову про прийняття виконавчого провадження № 60876972 на підставі ч. 4 ст. 25 Закону № 1404-VІІІ (том 2, а.с. 160).

За такого відбулася передача виконавчого провадження №60876972, в якому ОСОБА_1 є боржником, від одного органу державної виконавчої служби до іншого.

Посилаючись на незаконність такої постанови, боржник ОСОБА_1 звернувся до суду зі скаргою.

Відповідно до частини 3 статті 25 Закону №1404-VІІІ у разі відводу (самовідводу) всіх державних виконавців органу державної виконавчої служби, утворення виконавчої групи, якщо виконавчі провадження щодо одного й того самого боржника відкриті в різних органах державної виконавчої служби, наявності інших обставин, що ускладнюють виконання рішення, виконавче провадження може бути передане від одного органу державної виконавчої служби до іншого.

Тобто, для передачі виконавчого провадження від одного органу державної виконавчої служби до іншого мають існувати наступні умови: відводи (самовідводи) всіх державних виконавців органу державної виконавчої служби, утворення виконавчої групи, якщо виконавчі провадження щодо одного й того самого боржника відкриті в різних органах державної виконавчої служби, наявність інших обставин, що ускладнюють виконання рішення.

Частиною 4 статті 25 Закону № 1404-VIII визначено, що передача виконавчих проваджень від одного державного виконавця до іншого, від одного органу державної виконавчої служби до іншого або до виконавчої групи здійснюється в порядку, визначеному Міністерством юстиції України.

Відповідно до абзаців 3, 4 пункту 1 розділу V Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02 квітня 2012 року за №512/5 (у редакції наказу Міністерства юстиції України від 29 вересня 2016 року за №2832/5, далі Інструкція), питання про передачу виконавчого документа іншому органу державної виконавчої служби вирішується начальником органу державної виконавчої служби вищого рівня (про передачу виконавчого документа з відділу, примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України - директором цього Департаменту), про що виноситься відповідна постанова (крім випадків, передбачених абзацом другим пункту 6 цього розділу).

Державний виконавець зобов`язаний не пізніше наступного робочого дня з дня надходження постанови, зазначеної у абзаці третьому цього пункту, винести постанову про передачу виконавчого документа та направити виконавчий документ до відповідного органу державної виконавчої служби.

У відповідності до пункту 2 розділу V Інструкції виконавець, якому передано виконавчий документ, виносить постанову про прийняття до виконання виконавчого документа не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа.

Оскільки рішення про передачу виконавчого провадження №60876972 для примусового виконання до Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Миколаївській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) було прийнято начальником органу державної виконавчої служби вищого рівня (постанова заступника начальника Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції начальника Управління забезпечення примусового виконання рішень у Миколаївській області Чубаревим О.О. від 03 лютого 2021 року), то головний державний виконавець Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Миколаївській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Кусов Ю.С., приймаючи оскаржувану боржником постанову від 24 лютого 2021 року про прийняття виконавчого провадження № 60876972, діяв в межах своїх повноважень, на підставі та у відповідності вимог статті 25 Закону № 1404-VІІІ та наведених положень Інструкції.

За такого колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про безпідставність заявлених ОСОБА_1 вимог, оскільки відповідно до статті 451 ЦПК України відсутні підстави для задоволення скарги.

Апеляційний суд також погоджується з аргументами суду першої інстанції щодо відхилення доводів скарги.

Так, щодо необхідності завершення вчинення виконавчих дій, що розпочаті у порядку Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року № 606-ХІV (чинного до 04 жовтня 2016 року) у порядку цього ж закону. Зазначений порядок передбачено пунктом 7 Розділу XIII Закону № 1404-VІІІ. За результатами аналізу зазначених положень закону, заявник робить висновок про те, що відділ примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Миколаївській області не розпочинав виконання зазначеного судового рішення, а відтак і не має його продовжувати.

Однак, згідно матеріалів виконавчого провадження №60876972 його було відкрито державним виконавцем 14 лютого 2020 року, тобто в період дії Закону № 1404-VІІІ. Відтак, відсутні підстави для застосування положень Закону № 606-ХІV відносно порядку вчинення виконавчих дій у цьому виконавчому провадженні.

Щодо посилань заявника на положення Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», а також на правовий висновок Верховного Суду України у справі № 6-483цс15, то вони не мають значення для прийняття рішення щодо заявлених вимог скарги, оскільки не впливають на законність рішення державного виконавця щодо прийняття виконавчого провадження на виконання вказівки начальника органу державної виконавчої служби вищого рівня.

З таких же підстав колегія суддів відхиляє ідентичні доводи апеляційної скарги.

Щодо посилань в апеляційній скарзі на те, що в оскаржуваній постанові від 24 лютого 2021 року відсутня інформація, за якою можливо ідентифікувати шлях передачі виконавчого провадження, то апеляційний суд їх не приймає з огляду на те, що наявність таких відомостей Законом та підзаконними актами не вимагається.

Також є безпідставними доводи про те, що подання від 28 січня 2021 року та постанова від 03 лютого 2021 року не відповідають вимогам статті 25 Закону України «Про виконавче провадження» щодо підстав передачі виконавчого провадження до іншого органу примусового виконання, а тому є протиправними та неправомірними, оскільки ці документи виконавчого провадження не оспорювались у цьому провадженні.

Також колегія суддів звертає увагу, що у скарзі ОСОБА_1 на дії головного державного виконавця відсутні будь-які аргументи про те, як саме оскаржувана постанова порушила його законні права та інтереси як боржника у виконавчому провадженні.

За такого оскаржувана ухвала суду постановлена з дотриманням вимог процесуального закону, тому в силу положень статті 375 ЦПК України колегія суддів не вбачає підстав для її скасування.

Відповідно до частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Частиною 13 статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

З урахуванням результатів апеляційного перегляду справи понесені заявником (боржником у виконавчому провадженні) судові витрати покладаються на нього, тому відсутні підстави для їх розподілу.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 залишити без задоволення, ухвалу Заводського районного суду міста Миколаєва від 09 липня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному поряду до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту.

Головуючий Т.М. Базовкіна

Судді Л.М. Царюк Ж.М. Яворська

________________________________________________

Повний текст постанови складений 22 вересня 2021 року