ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/7406/21 Справа № 214/2826/19 Суддя у 1-й інстанції - Бутенко М. В. Суддя у 2-й інстанції - Барильська А. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 грудня 2021 року м.Кривий Ріг

справа № 214/2826/19

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Барильської А.П.,

суддів: Бондар Я.М., Зубакової В.П.,

секретар судового засідання: Голуб О.О.

сторони:

позивач: ОСОБА_1

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Кривому Розі, в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційну скаргу ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на рішення Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 06 травня 2021 року, яке ухвалено суддею Бутенко А.В. у місті Кривому Розі Дніпропетровської області,відомостей щодо дати складання повного тексту рішення суду матеріали справи не містять, -

ВСТАНОВИВ:

В квітні 2019 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення матеріальної та моральної шкоди, в зв`язку з невиконанням договірних зобов`язань юриста.

В обґрунтування позовних вимог позивачем зазначено, що 05.09.2018 року позивачем у приміщенні будинку АДРЕСА_1 було укладено договір про надання правової допомоги між ним та юристом ОСОБА_2 , який зобов`язався допомогти позивачу при вирішенні питання щодо сплати страхової компенсації зі страхової компанії ПрАТ «УТСК» на користь позивача до 12.10.2018 року.

Вказаній договір було укладено між сторонами у зв`язку з тим, що в жовтні 2018 року сталося ДТП за участю водія ОСОБА_4 який 18.11.2015 року був визнаний винним у скоєнні цього ДТП Дзержинським райсудом м. Кривого Рогу Дніпропетровської області. У зв`язку з тим, що ОСОБА_4 застрахував свою цивільну відповідальність в ПрАТ «УТСК», ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про стягнення грошової компенсації з ПрАТ «УТСК». Центрально-Міський районий суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області у своєму рішенні зобов`язав ПрАТ «УТСК» відшкодувати позивачу завдану шкоду, спричинену ДТП. У свою чергу ПрАТ «УТСК» відмовила позивачу відшкодовувати збитки та звернулася зі скаргою до Апеляційного суду Дніпропетровської області на рішення Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області про відшкодування матеріальної шкоди. Але апеляційний суд задовольнив вищезазначену скаргу частково, та зобов`язав ПрАТ «УТСК» виплатити позивачу страхову компенсацію. 27.03.2017 року ПрАТ «УТСК» звернулися з касаційною скаргою на рішення Центрально-Міського райсуду м. Кривого Рогу Дніпропетровсьої області та Дніпровського апеляційного суду, до Вищого спеціалізованого суду України. У зв`язку з обставинами, наведеними вище ОСОБА_1 потрібен був юрист для подальших дій по його справі і він уклав договір на правничу допомогу з юристом ОСОБА_2 . Договір від 05 вересня 2018 року був підписаний позивачем ОСОБА_1 , юристом ОСОБА_2 та був завірений мокрою печаткою адвоката Вязанкіної Н.П., свідоцтво на право заняття адвокатською діяльністю № 0283 від 11.09.1993 року.

Після укладення договору від 05.09.2018 року, юрист ОСОБА_2 не виконав жодної дії, направленої на рух справи ОСОБА_1 , на питання не відповідав, уникав зустріч та розмов з позивачем. У свою чергу позивач став вимагати від ОСОБА_2 повернути гроші у сумі 11 000 грн., які позивач сплатив ОСОБА_2 згідно договору, на що він пояснив, що не може виконати умови договору та допомогти позивачу як юрист, та зобов`язався повернути отримані гроші, про що додатково написав розписку 09.10.2018 року.

Гроші ОСОБА_2 не повернув, переховується від позивача та уникає з ним розмов, змінив номер телефону, не з`являється в офісі. 30.10.2018 року позивач звернувся з заявою до Саксаганського ВП КВП Дніпропетровській області про притягнення до кримінальної відповідальності юриста ОСОБА_2 по ст. 190 КК України.

18.03.2019 року ГУНП в Дніпропетровській області повідомили позивача, що між ним та юристом ОСОБА_2 виникли цивільно - правові відносини, які необхідно вирішувати в суді, в діях ОСОБА_2 відсутній склад злочину, передбачений кримінальним кодексом України. 04.04.2019 року позивач направив на адресу мешкання ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 ) претензію, в якій висловився, що відмовляється від правової допомоги юриста Вязанкіна О.О.

На підставі наведеного вище позивач просив суд ухвалити рішення, яким розірвати договір про надання правової допомоги від 05.09.2018 року, укладений між позивачем ОСОБА_1 та юристом Вязанкіним О.О., стягнути з відповідача на користь позивача завдану позивачу матеріальну шкоду у розмірі 11 000 грн., сплачену як гонорар юристу за його роботу, стягнути спричинену моральну шкоду, яку позивач оцінює в сумі 2 500 грн., та судові витрати по справі за сплату судового збору.

Рішенням Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу від 06 травня 2021 року позов задоволено.

Розірвано укладений між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у приміщенні будинку АДРЕСА_1 , договір про надання правової допомоги.

Стягнуто з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача ОСОБА_1 завдану суму матеріальної шкоди у розмірі 11 000 грн., моральну шкоду у розмірі 2 500 грн. та судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 1536,80 грн.

В апеляційній скарзі відповідачі ставлять питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення по справі про відмову в задоволенні позовних вимог посилаючись на те, що судом першої інстанції допущено неповне з`ясування обставин справи, оскільки судом жодного разу не був допитаний відповідач по справі ОСОБА_2 для встановлення причин розірвання договору, та за яких умов було написано розписку про повернення грошових коштів. При цьому судом першої інстанції не враховано, що саме позивач грубо порушував умови Договору, оскільки не надав необхідних документів, надавав неправдиву інформацію по своїй справі, постійно не відповідав на телефонні дзвінки та смс повідомлення.

Крім того, відповідно до укладеного між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 договору про надання правової допомоги, позивачем було сплачено 3 000 грн. гонорару, отже є незрозумілим розмір гонорару 11 000 грн., який просить стягнути позивач.

Відзив на апеляційну скаргу не подавався.

Заслухавши суддю-доповідача, позивача ОСОБА_1 , який заперечував проти задоволення апеляційної скарги та просив залишити без змін рішення суду першої інстанції, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

Як встановлено судом та вбачається із матеріалів справи, 05.09.2018 року між позивачем ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено Договір про надання правничої допомоги в якому ОСОБА_2 зобов`язався надати ОСОБА_1 юридичну допомогу обумовленого виду, а ОСОБА_1 зобов`язався прийняти юридичну допомогу та оплатити її вартість. Відповідно до Договору про надання правничої допомоги ОСОБА_2 зобов`язався за вимогою клієнта надавати останньому наступну юридичну допомогу: представництво інтересів та захист пав клієнта в усіх судових органах України, в правоохоронних органах, органах поліції, прокуратури, податково інспекції та податкової поліції, в усіх підприємствах, установах та організаціях незалежно від форми власності та підпорядкування з питань, пов`язаних із представництвом інтересів та захистом прав Клієнта. Для виконання обов`язків за даним договором Юристу надається необмежене право підписувати від імені клієнта всі без виключення заяви, листи, клопотання, скарги та інші документи, підписання яких необхідно для захисту прав та представництва інтересів клієнта. Крім того, ОСОБА_2 зобов`язався з розумною регулярністю інформувати клієнта про хід виконання доручення і своєчасно відповідати на запити клієнта про стан його справи. Інформація має подаватись клієнту в обсязі, достатньому для того, щоб він міг приймати обґрунтовані рішення відносно суті свого доручення. Сума гонорару у договорі визначена в розмірі 3000 грн. (а.с.7).

Відповідно до п. 6.3 оспорюваного договору клієнт має право в будь-який час і з будь-яких причин (або без їх пояснення) розірвати даний договір.

Позивач ОСОБА_1 в обґрунтування позовних вимог посилається на те, що жодні дії на виконання зазначеного договору з боку відповідача ОСОБА_2 виконані не були, в зв`язку з чим, ОСОБА_2 зобов`язався повернути позивачу отримані за свої послуги гроші у сумі 11000 грн., про що особисто написав 09.10.2018 року позивачу розписку (а.с.9).

30.10.2018 року позивач звернувся з заявою до Саксаганського ВП КВП Дніпропетровській області про притягнення до кримінальної відповідальності ОСОБА_2 за ст. 190 КК України. 18.03.2019 року ГУНП в Дніпропетровській області повідомили позивача, що між ним та юристом ОСОБА_2 виникли цивільно - правові відносини, які необхідно вирішувати в суді, в діях ОСОБА_2 відсутній склад злочину, передбачений кримінальним кодексом України. (а.с.12)

04.04.2019 року, позивач шляхом поштового відправлення з повідомленням направив на адресу відповідача ОСОБА_2 , АДРЕСА_2 , претензію про розірвання договору, в якій повідомив про те, що ОСОБА_2 порушуються умови договірних зобов`язань за Договором про надання правничої допомоги, тому позивач пропонує відповідачу ОСОБА_2 розірвати Договором про надання правничої допомоги від 05 вересня 2018 року (а.с.8).

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог позивача, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем ОСОБА_2 не виконано умови Договору про надання правової допомоги від 05 вересня 2015 року, що дає право позивачу вимагати розірвання даного Договору, стягнення грошових коштів у сумі 11000 грн., яка отримана відповідачем ОСОБА_2 від позивача за свої послуги та моральної шкоди в розмірі 2 500 грн.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог позивача про розірвання Договору про надання правової допомоги від 05 вересня 2015 року та стягнення з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача грошових коштів у сумі 11000 грн., однак не може погодитись з наявністю правових підстав для стягнення з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача моральної шкоди, з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Як передбачено статтями 627, 629 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Статтею 638 ЦК України унормовано, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Згідно з ст. 651 ЦК України, зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Згідно з вимогами статті 651 ЦК України, зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.

Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Частиною першою статті 901 ЦК України передбачено, що за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Згідно ст. 902 ЦК України, виконавець повинен надати послугу особисто. У випадках, встановлених договором, виконавець має право покласти виконання договору про надання послуг на іншу особу, залишаючись відповідальним в повному обсязі перед замовником за порушення договору.

Відповідно до частини першої статті 903 ЦК України, якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом.

Згідно ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За нормами ч. ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Як вбачається із матеріалів справи, 05.09.2018 року між позивачем ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був укладений Договір про надання правничої допомоги в якому ОСОБА_2 зобов`язався надати ОСОБА_1 юридичну допомогу, обумовленого виду, а ОСОБА_1 зобов`язався прийняти юридичну допомогу та оплатити її вартість.

При цьому, відповідно до Договору про надання правничої допомоги ОСОБА_2 зобов`язався за вимогою клієнта надавати останньому наступну юридичну допомогу: представництво інтересів та захист пав клієнта в усіх судових органах України, в правоохоронних органах, органах поліції, прокуратури, податково інспекції та податкової поліції, в усіх підприємствах, установах та організаціях незалежно від форми власності та підпорядкування з питань, пов`язаних із представництвом інтересів та захистом прав Клієнта. Для виконання обов`язків за даним договором Юристу надається необмежене право підписувати від імені клієнта всі без виключення заяви, листи, клопотання, скарги та інші документи, підписання яких необхідно для захисту прав та представництва інтересів клієнта. Крім того, ОСОБА_2 зобов`язався з розумною регулярністю інформувати клієнта про хід виконання доручення і своєчасно відповідати на запити клієнта про стан його справи. Інформація має подаватись клієнту в обсязі, достатньому для того, щоб він міг приймати обґрунтовані рішення відносно суті свого доручення. Сума гонорару у договорі визначена в розмірі 3000 грн.

Натомість, відповідачем по справі ОСОБА_2 умови Договору про надання правничої допомоги щодо надання клієнту за його вимогою юридичної допомоги, представлення інтересів та захисту прав в усіх судових органах України, правоохоронних органах поліції, прокуратури та податкової інспекції, в усіх підприємствах, організаціях незалежно від форми власності та регулярному інформуванні клієнта про хід виконаних робіт та стану справ клієнта виконані не були, у зв`язку з чим позивачем, шляхом поштового відправлення з повідомленням направив на адресу відповідача ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 ), було направлено претензію про розірвання договору, в якій повідомив про те, що ОСОБА_2 порушуються умови договірних зобов`язань за Договором про надання правничої допомоги, тому позивач пропонує відповідачу ОСОБА_2 розірвати Договором про надання правничої допомоги від 05 вересня 2018 року (а.с.8).

Свідченням того, що відповідачем по справі ОСОБА_2 умови Договору про надання правничої допомоги від 05 вересня 2018 року не виконувались є й те, що позивач ОСОБА_1 30.10.2018 року звернувся з заявою до Саксаганського ВП КВП Дніпропетровській області про притягнення до кримінальної відповідальності ОСОБА_2 за ст. 190 КК України. 18.03.2019 року ГУНП в Дніпропетровській області повідомили позивача, що між ним та юристом ОСОБА_2 виникли цивільно - правові відносини, які необхідно вирішувати в суді, в діях ОСОБА_2 відсутній склад злочину, передбачений кримінальним кодексом України (а.с.12).

Відповідно до п. 6.3 оспорюваного договору клієнт має право в будь-який час і з будь-яких причин (або без їх пояснення) розірвати даний договір.

Крім того, ОСОБА_2 зобов`язався повернути позивачу отримані за свої послуги гроші у сумі 11000 грн., про що особисто написав 09.10.2018 року позивачу розписку (а.с.9).

На підставі наведеного вище колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що відповідачем ОСОБА_2 не виконано умови Договору про надання правової допомоги від 05 вересня 2015 року, що дає право позивачу вимагати розірвання даного Договору та стягнення грошових коштів у сумі 11000 грн., яка отримана відповідачем ОСОБА_2 від позивача за свої послуги, у зв`язку з чим наявні правові підстави для задоволення позовних вимог позивача про розірвання Договору про надання правової допомоги від 05 вересня 2015 року та стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошових коштів у сумі 11000 грн.

При цьому не можуть бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції в цій частині доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції допущено неповне з`ясування обставин справи, оскільки судом жодного разу не був допитаний відповідач по справі ОСОБА_2 для встановлення причин розірвання договору, за яких умов було написано розписку про повернення грошових коштів. При цьому судом першої інстанції не враховано, що саме позивач грубо порушував умови Договору, оскільки не надав необхідних документів, надавав неправдиву інформацію по своїй справі, постійно не відповідав на телефонні дзвінки та смс повідомлення, оскільки як вбачається із матеріалів справи, судом першої інстанції протягом тривалого строку, а саме з квітня 2019 року до 06 травня 2021 року, було скеровано всі зусилля задля виклику відповідача ОСОБА_2 в судове засідання, однак останній не скористався своїм правом на участь в судовому засіданні задля надання особистих пояснень та надання доказів щодо встановлення причин розірвання договору та за яких умов було написано розписку про повернення грошових коштів, надання доказів грубого порушення позивачем умов Договору, не надання необхідних документів, надання неправдивої інформації по своїй справі, не відповіді останнього на телефонні дзвінки та смс повідомлення.

При цьому колегія суддів вважає за необхідне зауважити, що згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до частини 2 статті 76 ЦПК України ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно з ч. 1 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Положеннями ч. 2 ст. 78 ЦПК України визначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Частиною першою статті 229 ЦПК України передбачено, що суд під час розгляду справи повинен безпосередньо дослідити докази у справі: ознайомитися з письмовими та електронними доказами, висновками експертів, поясненнями учасників справи, викладеними в заявах по суті справи, показаннями свідків, оглянути речові докази.

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

В даному випадку суд першої інстанції, зозглядаючи справу, забезпечив сторонам рівні можливості щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Також не можуть бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог позивача про розірвання Договору про надання правової допомоги від 05 вересня 2015 року та стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошових коштів у сумі 11000 грн. доводи апеляційної скарги про те, що відповідно до укладеного між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 договору про надання правової допомоги, позивачем було сплачено 3 000 грн. гонорару, отже є незрозумілим розмір гонорару 11 000 грн., який просить стягнути позивач, оскільки п. 3.1 оспорюваного договору передбачено, що за надання юридичної допомоги Юристом Клієнт сплачує гонорар в розмірі 3 000 грн. При цьому вказаним пунктом також встановлено, що в кожному окремому випадку за виконання конкретного доручення розмір гонорару встановлюється за погодженням сторін. Крім того, ОСОБА_2 зобов`язався повернути позивачу фактично отримані за свої послуги гроші у сумі 11000 грн., про що особисто написав 09.10.2018 року позивачу розписку (а.с.9).

При цьому колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача моральної шкоди, з огляду на наступне.

Згідно зі ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

У відповідності до пункту 3 Постанови Пленуму Верховного суду України від 31.03.1995 № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до чинного законодавства, моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Пунктом 5 вказаної Постанови визначено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілої, тяжкість вимушених змін у її життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне за власною ініціативою чи за зверненням потерпілої спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому, суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості (пункт 9 вказаної Постанови).

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Вказаний висновок викладений в Постанові Верховного Суду від 13.05.2020 року у справі № 638/8636/17-ц.

Таким чином, відповідальність за шкоду вимагає встановлення складу правопорушення, елементами якого є шкода, протиправна поведінка, причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою. Відсутність хоча б одного з цих елементів виключає відповідальність за заподіяну шкоду.

Факт наявності моральної шкоди потребує доведення у встановленому законом порядку, оскільки така шкода є самостійним видом шкоди, і умовою цивільно-правової відповідальності.

Натомість, позивачем по справі не доведено належними та допустимими доказами

факту заподіяння йому моральних страждань чи втрат немайнового характеру, і відповідно, заподіяння моральної шкоди, розмір якої позивачем не обґрунтований.

З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку про недоведеність позовних вимог позивача про відшкодування моральної шкоди, оскільки позивачем не надано доказів на підтвердження наявності заподіяної йому шкоди, причинного зв`язку між шкодою і протиправними діяннями відповідача, що на підставі статті 81 ЦПК України, є процесуальним обов`язком позивача.

На підставі наведеного вище колегія суддів вважає, що апеляційна скарга відповідачів по справі підлягає частковому задоволенню, рішення суду першої інстанції скасуванню в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення моральної школи в розмірі 2500 грн. з ухваленням в цій частині нового рішення про відмову в задоволенні вказаних позовних вимог. В іншій частині рішення суду має бути залишено без змін.

Керуючись ст.ст. 367, ст. 374, п. 3,4 ч. 1 ст. 376, ст. ст. 381, 382 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 та ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 06 травня 2021 року скасувати в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення моральної школи в розмірі 2500 грн. та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні вказаних позовних вимог

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 15 грудня 2021 року.

Головуючий:

Судді: