АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 серпня 2021 року

м. Чернівці

справа № 725/7028/19

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Одинака О. О.

суддів: Кулянди М.І., Литвинюк І.М.

секретар Паучек І.І.

позивач ОСОБА_1

відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , Чернівецька міська рада

апеляційна скарга ОСОБА_1 на рішення Першотравневого районного суду міста Чернівці від 1 червня 2021 року,

головуючий в суді першої інстанції суддя Вольська-Тонієвич О.В.

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

В грудні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом.

Просив:

- визнати незаконним та скасувати пункт 1 рішення 38 сесії п`ятого скликання №888 Чернівецької міської ради від 2 квітня 2009 року «Про передачу безоплатно у власність земельних ділянок та внесення змін в раніше прийняті рішення» в частині безоплатної передачі ОСОБА_7 , ОСОБА_6 , ОСОБА_5 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 у спільну сумісну власність для обслуговування житлового будинку та господарських будівель та споруд земельну ділянку, площею 0,0488 га, яка розташована по АДРЕСА_1 ;

- визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку, серії ЯЕ №342877 від 30 червня 2009 року на земельну ділянку по АДРЕСА_1 , площею 0,0488 га, виданого на ім`я ОСОБА_8 .

Посилався на те, що він є власником квартири АДРЕСА_2 . Біля вказаного будинку також розташовані будинок АДРЕСА_3 .

З часу зведення житлових будинків №157 , №159 у їх мешканців та мешканців будинку №161 у загальному користуванні існувала спільна прибудинкова територія, на якій був заїзд до будинків, дитяча площадка, лавочки та столики, де всі проводили дозвілля.

Наприкінці 2018 року мешканці будинку №161 загородили земельну ділянку загального користування парканом.

Рішенням Чернівецької міської ради від 2 квітня 2009 року відповідачам ОСОБА_7 , ОСОБА_6 , ОСОБА_5 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 передано безоплатно у спільну сумісну власність для обслуговування житлового будинку та господарських будівель та споруд земельну ділянку по АДРЕСА_1 та 30 червня 2009 року їм видано державний акт на право власності на вказану земельну ділянку.

Вважає, що рішення Чернівецької міської ради та державний акт на право власності на земельну ділянку видані відповідачам незаконно, тим самим позбавивши його та інших мешканців використовувати земельну ділянку для задоволення своїх житлових, соціальних потреб. Також позбавлено їх права на безоплатне отримання ними у спільну сумісну власність даної земельної ділянки.

При розробці технічної документації на спірну земельну ділянку було порушено норм чинного законодавства України.

ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 звернулися до ОСОБА_1 з зустрічним позовом.

Просили:

- визнати за ОСОБА_2 право власності на 3/14 ідеальних частки земельної ділянки площею 0,0488 га, яка розташована по АДРЕСА_1 з цільовим призначенням для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд;

- визнати за ОСОБА_3 , право власності на 3/14 ідеальних частки земельної ділянки площею 0,0488 га, яка розташована по АДРЕСА_1 з цільовим призначенням для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд;

- визнати за ОСОБА_4 право власності на 4/7 ідеальних частки земельної ділянки площею 0,0488 га, яка розташована по АДРЕСА_1 з цільовим призначенням для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд.

Посилалися на те, що ОСОБА_8 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 були співвласниками земельної ділянки, площею 0,0488 га, яка розташована по АДРЕСА_1 .

Рішенням Першотравневого районного суду міста Чернівці від 17 квітня 2019 право спільної сумісної власності на вказану земельну ділянку припинено та визначено, що частки кожного із співвласників є рівними та становлять по 1/7 кожного.

Після смерті ОСОБА_8 її частку у спірній земельній ділянці у рівних долях успадкували позивачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , яким 6 грудня 2019 року державним нотаріусом Першої чернівецької державної нотаріальної контори було видано свідоцтво про право на спадщину за законом.

3 квітня 2020 року ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 подарували свої частки земельної ділянки позивачці ОСОБА_4 .

Таким чином, вони на даний час є єдиними співвласниками земельної ділянки, яка розташована по АДРЕСА_1 .

Права ОСОБА_1 не порушені, оскільки він жодного відношення до вказаної земельної ділянки він не має.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Першотравневого районного суду міста Чернівці від 1 червня 2021 року в позові відмовлено.

Суд виходив з того, що в матеріалах справи відсутні докази визначення генеральним планом міста Чернівці та планом земельно-господарського устрою земельної ділянки, переданої у власність ОСОБА_7 , ОСОБА_6 , ОСОБА_5 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_8 як земель загального користування - проїзду.

В матеріалах справи відсутні докази про те, що до складу земельної ділянки, переданої у власність відповідачів, увійшла частина земель загального користування, а саме проїзду.

Будь-яких інших доказів, які б свідчили про порушення права позивача на користування землями загального користування у зв`язку із зменшенням розміру проїзду, позивачем за первісним позовом не надано.

Невизнання ОСОБА_1 права власності відповідачів на спірну земельну ділянку, не може бути підставою для задоволення зустрічного позову, адже вказане право власності зареєстроване за відповідачами у встановленому законом порядку, у зв`язку із чим, не потребує додаткового підтвердження.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції в частині відмови в первісному позові скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення такого позову. В решті рішення просить залишити без змін.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апелянт посилається на те, що суд першої інстанції ухвалив рішення, в частині яка оскаржується, з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Зазначав, що судом першої інстанції не враховано, що з моменту набуття права власності на квартиру у багатоквартирному будинку позивач фактично набув право користування на спірну земельну ділянку.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 подали відзив на апеляційну скаргу.

Відповідачі просять апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Посилаються на те, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.

В матеріалах справи відсутні докази про те, що спірна земельна ділянка перебуває у користуванні позивача або передавалася у спільне користування мешканцям будинку АДРЕСА_4 .

Судом першої інстанції правильно встановлено, що спірна земельна ділянка межує з землями загального користування та не є частиною заїзду, а тому підстави для висновку про порушення прав ОСОБА_1 відсутні.

Мотивувальна частина

Обставини справи, встановлені судами першої та апеляційної інстанцій

ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_2 (а.с.84-85 т.1).

Вказаний будинок, де він проживає, з`єднаний із житловим будинком №159 , у зв`язку із чим вони фактично розташовані на одній земельній ділянці.

Рішенням 38 сесії V скликання Чернівецької міської ради від 2 квітня 2009 року №888 передано безоплатно у спільну сумісну власність ОСОБА_7 , ОСОБА_6 , ОСОБА_5 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_8 земельну ділянку, яка розташована по АДРЕСА_1 (а.с.86-87 т.1).

Відповідно до державного акту серії ЯК №342877 від 30 червня 2009 року на право власності, земельна ділянка площею 0,0488 га в межах згідно з планом, кадастровий номер :07:005:0112, з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, по АДРЕСА_1 належить на праві власності ОСОБА_7 , ОСОБА_6 , ОСОБА_5 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_8 (а.с.187 т.1).

Рішенням Першотравневого районного суду міста Чернівці від 17 вересня 2019 року право спільної сумісної власності на спірну земельну ділянку було припинено та визнано за кожним із співвласників право власності на 1/7 частки такої земельної ділянки (а.с.180-181 т.1).

Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 стали співвласниками 1/14 частки земельної ділянки після смерті матері ОСОБА_8 (а.с.185 т.1).

Згідно договору дарування від 3 квітня 2020 ОСОБА_6 та ОСОБА_7 подарували ОСОБА_4 3/7 часток земельної ділянки площею 0,0488 га в межах згідно з планом, кадастровий номер :07:005:0112 (а.с.184 т.1).

На даний час спірна земельна ділянка належить на праві спільної часткової власності відповідачам ОСОБА_4 , ОСОБА_3 та ОСОБА_2 .

Позиція апеляційного суду, застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті постанови

Заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково з наступних підстав.

Так, відповідно до вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 264 ЦПК України визначено питання, які вирішує суд під час ухвалення рішення суду.

Апеляційний суд вважає помилковим висновок суду про відмову в позові з підстав, які зазначені в мотивувальній частині рішення суду першої інстанції, оскільки позивач, звертаючись до суду з позовом, просив застосувати неефективний спосіб захисту своїх прав.

Відповідно до правил статей 2, 5 ЦПК України застосовуваний судом спосіб захисту цивільного права має відповідати критерію ефективності. Тобто цей спосіб має бути дієвим, а його реалізація повинна мати наслідком відновлення порушених майнових або немайнових прав та інтересів управомоченої особи.

Надаючи правову оцінку належності обраного позивачем способу захисту, судам належить зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод(далі - Конвенція). У §145 рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ)від 15 листопада 1996 року у справі «Chahal v. the United Kingdom» (заява №22414/93, [1996] ECHR 54) суд зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові способи для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати особі такі способи правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, ЄСПЛ указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю способів, що передбачаються національним правом.

У статті 13 Конвенції гарантується доступність на національному рівні засобу захисту, здатного втілити в життя сутність прав та свобод за Конвенцією, у якому б вигляді вони не забезпечувались у національній правовій системі. Таким чином, стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності «небезпідставної заяви» за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування, хоча Держави-учасниці мають певну свободу розсуду щодо способу, у який вони виконують свої зобов`язання за цим положенням Конвенції. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається статтею 13, має бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (§ 75 рішення ЄСПЛ у справі «Афанасьєв проти України» від 05 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).

Іншими словами, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування. Тим більше, що пріоритет норм міжнародного права за наявності колізій з внутрішнім законодавством надає судам України досить широкі повноваження при обранні джерела права задля вирішення конкретного спору.

У рішенні від 31 липня 2003 року у справі «Дорани проти Ірландії» ЄСПЛ зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. При чому, як наголошується у рішенні ЄСПЛ, ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними.

При вирішенні справи «Каіч та інші проти Хорватії» (рішення від 17 липня 2008 року) ЄСПЛ вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту, але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Таким чином, держава Україна несе обов`язок перед заінтересованими особами забезпечити ефективний засіб захисту порушених прав, зокрема - через належний спосіб захисту та відновлення порушеного права. Причому обраний судом спосіб захисту порушеного права має бути ефективним та забезпечити реальне відновлення порушеного права.

На це вказується, зокрема, і в пункті 4 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 2 листопада 2004 року № 15-рп/2004у справі № 1-33/2004, в якому зазначено, що верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, яка здійснюється, зокрема і судом як основним засобом захисту прав, свобод та інтересів у державі.

Крім того, Конституційний Суд України у пункті 9 мотивувальної частини рішення від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 у справі № 1-12/2003 наголошує на тому, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Такі правові позиції Верховний Суд виклав в постановах від 22 травня 2019 року у справі №310/7353/13-ц та від 17 березня 2020 року у справі 274/4841/17.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18).

Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам та виключати подальше звернення особи до суду за захистом порушених прав.

Згідно зі статтею 152 ЗК України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється, зокрема, шляхом визнання прав, визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування, а також застосування інших, передбачених законом, способів, у тому числі шляхом поновлення порушених прав юридичних і фізичних осіб, що виникають у результаті рішень, дій чи бездіяльності органів або посадових осіб місцевого самоврядування, в судовому порядку.

Статтею 21 ЦК України визначено, що суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Відповідно до частини першої статті 393 цього Кодексу правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується.

Аналіз положень указаних норм законодавства свідчить про те, що особа, законний інтерес або право якої порушено, може скористатися способом захисту, який прямо передбачено нормою матеріального права.

Враховуючи специфіку речей в обороті,володіння рухомими та нерухомими речами відрізняється: якщо для володіння першими важливо встановити факт їх фізичного утримання, то володіння другими може бути підтверджене, зокрема, фактом державної реєстрації права власності на це майно у встановленому законом порядку.

До таких висновків щодо так званого «книжного володіння» дійшла Велика Палата Верховного Суду у постановах: від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц, провадження № 14-181 цс 18; від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16, провадження № 14-208 цс 18.

На день розгляду справи ОСОБА_4 , ОСОБА_3 та ОСОБА_2 є співвласниками спірної земельної ділянки і фактично володіють нею.

При цьому підставою такого володіння спірною земельною ділянкою є рішення Першотравневого районного суду міста Чернівці від 17 вересня 2019 року, державний акт серії ЯК №342877 від 30 червня 2009 року, договір дарування від 3 квітня 2020 року, свідоцтво про право на спадщину за законом від 6 грудня 2019 року.

Позовні вимоги ОСОБА_1 фактично зводять до порушення його права на користування земельною ділянкою, яка знаходиться по АДРЕСА_1 та права отримання її у спільну власність.

Оскарження пункту 1 рішення 38 сесії п`ятого скликання №888 Чернівецької міської ради від 2 квітня 2009 року «Про передачу безоплатно у власність земельних ділянок та внесення змін в раніше прийняті рішення» в частині безоплатної передачі ОСОБА_7 , ОСОБА_6 , ОСОБА_5 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 у спільну сумісну власність для обслуговування житлового будинку та господарських будівель та споруд спірної земельної ділянки, державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЕ №342877 від 30 червня 2009 року без оскарження рішення Першотравневого районного суду міста Чернівці від 17 вересня 2019 року, договору дарування від 3 квітня 2020 року, свідоцтва про право на спадщину за законом від 6 грудня 2019 року, які є підставою для володіння спірною земельною ділянкою ОСОБА_4 , ОСОБА_3 та ОСОБА_2 не відновить можливе порушене право позивача, а тому є неефективним способом захисту.

Такий висновок угодується з правовою позицією, яку Верховний Суд виклав у постанові від 30 червня 2021 року у справі №329/1114/19-ц.

Враховуючи те, що позивачем обрано неефективний спосіб захисту, суд першої інстанції не мав підстав робити висновки щодо обґрунтованості та доведеності позову. Суд може зробити такий висновок лише у разі звернення боржника до суду з позовом щодо застосування ефективного способу захисту.

Такий висновок узгоджується з правовим висновком, який Велика Палата Верховного Суду виклала у пункті 86 постанови від 4 червня 2019 року у справі №916/3156/17.

Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову.

Такий висновок узгоджується з правою позицією, яку Велика Палата Верховного Суду виклала у постанові від 2 лютого 2021 року у справі №925/642/19.

Апеляційний суд вважає, що у задоволенні первісного позову слід відмовити з підстав, які зазначені в цій постанові.

Висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Враховуючи наведене вище, рішення суду першої інстанції, в частині яка оскаржується, ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, а тому його слід в цій частині змінити, виклавши мотивувальну частину рішення в редакції цієї постанови. В решті рішення слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Першотравневого районного суду міста Чернівці від 1 червня 2021 року, в частині яка оскаржується, змінити, виклавши мотивувальну частину рішення в редакції цієї постанови.

В решті рішення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

На постанову може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 30 серпня 2021 року.

Головуючий О.О. Одинак

Судді І.М. Кулянда

І.М. Литвинюк