Справа № 140/2832/18
Провадження № 22-ц/801/167/2021
Головуючий у суді 1-ї інстанції Швидкий О. В.
Доповідач:Копаничук С. Г.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 лютого 2021 рокуСправа № 140/2832/18м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

Головуючого : Копаничук С.Г.

Суддів: Медвецького С.К., Оніщук В.В.

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 ;

відповідач: ОСОБА_3 ;

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи в м. Вінниці апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Гайсинського районного суду Вінницької області від 29.10.2020 року, ухвалене судом під головуванням судді Швидкого О.В., у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення аліментів на повнолітню дитину, яка продовжує навчання,-

В с т а н о в и в :

У листопаді 2018 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення аліментів на повнолітню дитину, яка продовжує навчання. Вказала, що вона із ОСОБА_3 є батьками ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка на час звернення до суду є повнолітньою і продовжує навчання на денній формі в Інституті прокуратури та кримінальної юстиції Національного юридичного університету імені Ярослава Мудрого. Термін навчання - з 01.09.2017 року по 30.06.2021 року. Посилаючись на те, що ОСОБА_3 участі в утриманні своєї повнолітньої дитини, яка продовжує навчання не приймає, хоча має таку можливість, оскільки працює завідуючим Мурованокуриловецької державної нотаріальної контори і отримує постійний дохід, на підставі ст. 198-201 СК України просила стягнути з ОСОБА_3 на її користь на утримання повнолітньої доньки ОСОБА_2 аліменти на період навчання в розмірі 4000 грн. щомісячно, починаючи з дня звернення до суду і до закінчення навчання.

На підставі розпорядження голови Немирівського районного суду від 13.06.2019 року, дана справа передана на розгляд до Гайсинського районного суду Вінницької області.

В грудні 2019 року ОСОБА_1 уточнила позовні вимоги, згідно яких просила стягувати з ОСОБА_3 на її користь аліменти на утримання повнолітньої дочки ОСОБА_2 на період навчання в розмірі 1/3 частини всіх видів його доходів щомісячно, починаючи з дня звернення до суду і до закінчення навчання, але не пізніше ніж до досягнення дочкою двадцяти трьох років, а також покласти на відповідача судові витрати.

21.12.2019 року в судовому засіданні Гайсинського районного суду ОСОБА_1 просила також стягнути з відповідача на її користь понесені нею витрати на правову допомогу в сумі 5000 грн.

Рішенням Гайсинського районного суду від 29.10.2020 року позов задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання повнолітньої дочки ОСОБА_2 , яка продовжує навчання, в розмірі 1/5 частини всіх видів його доходів, щомісячно, починаючи з 07.11.2018 р. і до закінчення нею навчання 30.06.2021 року, але не пізніше ніж до досягнення нею 23 років і 3000грн. витрат на правову допомогу, вирішено питання про розподіл судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просив рішення суду скасувати через порушення судом норм матеріального права, а у справі ухвалити нове рішення, яким задоволенні позову відмовити. Зазначив, що ОСОБА_1 , не мала права на звернення до суду з таким позовом на підставі ч. 3 ст. 199 СК України, оскільки дочка з нею не проживає і повнолітня ОСОБА_2 має право самостійно звернутися до суду з позовом про стягнення аліментів на своє утримання. Державна реєстрація позивача та її повнолітньої дочки на момент подання позову за однією адресою сама по собі не є беззаперечним доказом їх спільного проживання на той момент; у матеріалах справи відсутні відомості про його доходи на момент ухвалення оскаржуваного рішення; відсутні докази необхідного утримання повнолітньої дочки; відсутні докази продовження навчання ОСОБА_2 .

У доповненнях до апеляційної скарги ОСОБА_3 вказав на порушення судом норм процесуального права, оскільки Гайсинський районний суд не був уповноважений розглядати дану справу, оскільки заява про відвід судді Немирівського районного суду, яка стала підставою для неможливості сформувати новий склад суду у суді і передачі справи до Гайсинського районного суду, не підлягала задоволенню.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 вважає доводи апеляційної скарги безпідставними.

Заслухавши доповідача, перевіривши матеріали справи, рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що останню слід залишити без задоволення.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам рішення суду відповідає.

Статтею 199 Сімейного кодексу України (далі СК України) передбачено обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчання. Якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу. Право на утримання припиняється у разі припинення навчання.

Стягнення аліментів на утримання дитини, яка продовжує навчання є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності, оскільки на період навчання вона не має самостійного заробітку та потребує матеріальної допомоги з боку батьків, які зобов`язані утримувати своїх повнолітніх дітей, що продовжують навчатися, до досягнення ними двадцяти трьох років.

Згідно зі статтею 200 СК України суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у статті 182 цього Кодексу. При визначенні розміру аліментів з одного з батьків суд бере до уваги можливість надання утримання другим з батьків, своїми дружиною, чоловіком та повнолітніми дочкою, сином.

Відповідно до статті 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення.

Відповідно до пункту 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів", обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів: 1) досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; 2) продовження ними навчання; 3) потреба у зв`язку з цим у матеріальній допомозі; 4) наявність у батьків можливості надавати таку допомогу (батьки самі мають бути працездатними та мати такий заробіток, який дозволив би їм утримувати себе та свою повнолітню дитину).

Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 серпня 2018 року у справі № 748/2340/17.

Згідно ч.ч. 1, 5, 6 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд першої інстанції встановив, що ОСОБА_1 і ОСОБА_3 є батьками ОСОБА_2 , яка є повнолітньою і продовжує навчання в Інституті прокуратури та кримінальної юстиції Національного юридичного університету імені Ярослава Мудрого на денній формі з 01.09.2017 року по 30.06.2021 року. ОСОБА_3 працює завідуючим Мурованокуриловецької державної нотаріальної контори і отримує постійний дохід, але добровільно законного обов`язку по утриманню своєї повнолітньої дитини, яка продовжує навчання, не виконує.

Стягнувши з ОСОБА_3 аліменти на утримання повнолітньої дочки на період навчання в розмірі 1/5 частини всіх видів його доходів, щомісячно, суд, посилаючись на численні докази, виходив з того, що відповідач ухиляється від добровільного виконання обов`язку по утриманню повнолітньої дочки, яка продовжує навчання, хоча у нього є така можливість таке утримання надавати, а визначений судом розмір аліментів не порушує прав ні повнолітньої дитини, яка продовжує навчання, ні відповідача.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно встановив обставини справи, які перевірив наданими доказами, оціненими в порядку ст.89 ЦПК України, правильно визначив спірні правовідносини та застосував до них норми права, внаслідок чого дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення позову.

Доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_1 не мала права на звернення до суду з таким позовом на підставі ч. 3 ст. 199 СК України, оскільки дочка з нею не проживає ,а повнолітня ОСОБА_2 має право самостійно звернутися до суду з позовом про стягнення аліментів на своє утримання, а також про недоведеність перебування повнолітньої дочки на утриманні позивача, в зв`язку з проживанням і навчанням у м. Харків, не заслуговують на увагу, виходячи з наступного.

Згідно ч.1 ст. 199 СК України, якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу.

Відповідно до ч. 3 ст.199 СК України, право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів має той з батьків, з ким проживає дочка, син, а також самі дочка, син, які продовжують навчання.

Із матеріалів справи, заяви ОСОБА_2 від 12.12.2019 року, її показів в якості свідка, вбачається, що повнолітня ОСОБА_2 постійно проживає з матір`ю і перебуває на її утриманні, в тому числі, у період навчання. В м. Харкові проживає в гуртожитку тимчасово, що є місцем її перебування на період навчання.

З врахуванням того, що ОСОБА_2 навчається на денній формі навчання і за відсутності достовірних доказів наявності у неї самостійного достатнього доходу , а також доказів того ,що вона знаходиться на утриманні іншого з батьків , у колегії суддів відсутні підстави критично оцінювати її покази в якості свідка та докази щодо знаходження її на утриманні матері.

Відтак, з врахуванням положень ч. 3 ст. 199 СК України, колегія суддів вважає, що ОСОБА_1 , як один з батьків, з якою проживає донька та знаходиться на її утриманні, може звертатися до суду з даним позовом самостійно.

Зазначене також спростовує доводи апеляційної скарги про те, що державна реєстрація позивача та її повнолітньої дочки за однією адресою не є беззаперечним доказом їх спільного проживання.

Доводи апеляційної скарги про те, що у матеріалах справи відсутні відомості про доходи ОСОБА_3 на момент ухвалення оскаржуваного рішення, правильних висновків суду не спростовують, оскільки суд визначив аліменти не в твердій грошовій сумі, а у відсотках від отриманих доходів, які визначатимуться від реального розміру отримуваного ним доходу і не залежать від його конкретного розміру.

Крім того, визначаючи розмір аліментів, суд вірно оцінив наявні у справі докази - довідки про заробітну плату, видані ГТУЮ у Вінницькій області та Центрально-Західним міжрегіональним управлінням Міністерства юстиції (м. Хмельницький), згідно яких ОСОБА_3 , як завідуючому Мурованокуриловецької державної нотаріальної контори, з січня 2017 року по серпень 2019 року було нараховано заробітну плату в розмірі 502191,26 грн., а з 01.01.2020 року по 30.06.2020 року - 163553,14 грн., що свідчать про можливість відповідача здійснювати утримання доньки у визначеному судом розмірі і, доказів відсутності можливості утримання якої (відсутності працевлаштування, наявності інших утриманців, втрата працездатності, тощо), відповідач не надав.

Крім того, відповідно до ст. 192 СК України, розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Враховуючи викладене, в разі зміни матеріального або сімейного стану відповідач не позбавлений звернутися до суду з заявою про зменшення розміру аліментів, визначених оскаржуваним рішенням.

Доводи апеляційної скарги про відсутність доказів продовження навчання ОСОБА_2 не заслуговують на увагу, оскільки згідно наявних в матеріалах справи довідок Інституту прокуратури та кримінальної юстиції Національного юридичного університету імені Ярослава Мудрого від 03.10.2019 року, № 1478 та від 24.10.2019 року № 1569, ОСОБА_2 є студентом Інституті прокуратури та кримінальної юстиції Національного юридичного університету імені Ярослава Мудрого, навчається на денній формі навчання за контрактом. Зазначені обставини відповідач також не спростував.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає обґрунтованими висновки суду про те, що ОСОБА_1 , як мати повнолітньої ОСОБА_2 , яка продовжує навчання, має право на отримання аліментів на її утримання, так як його реально здійснює, і батько останньої - ОСОБА_3 належними і допустимими доказами не довів, що донька має самостійне джерело існування, а також того що таке утримання здійснюється ним.

Доводи, викладені у доповненнях до апеляційної скарги про розгляд справи неуповноваженим судом, не заслуговують на увагу, виходячи з наступного.

Підстави для скасування судового рішення та ухвалення нового рішення наведені у ст. 376 ЦПК України.

Зокрема, відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо в ухваленні судового рішення брав участь суддя, якому було заявлено відвід, і підстави його відводу визнано судом апеляційної інстанції обґрунтованими, якщо апеляційну скаргу обґрунтовано такою підставою.

Відповідно до абз. 2 ч.2 ст. 376 ЦПК України, порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Як вбачається з матеріалів справи, в результаті задоволення відводу ухвалою Немирівського районного суду від 12.06.2019 року, у ній не брав участь суддя, якому було заявлено відвід і підстави відводу якого апеляційний суд визнав необґрунтованими.

Посилання на інше порушення, допущене судом, зокрема, необґрунтованість прийняття ним до розгляду заяви сторони про відвід від адвоката, повноваження якого належно не підтвердженні, також не є підставою для скасування рішення суду, оскільки в силу ч.2 ст. 376 ЦПК України, це порушення не призвело до неправильного вирішення справи.

Інших підстав для скасування рішення суду в зв`язку з порушенням судом норм процесуального права, заявник апеляційної скарги не довів.

Інші доводи апеляційної скарги правильних висновків суду не спростовують.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Отже колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги правильних висновків суду першої не спростовують, суд ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до ст. 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін.

Рішення суду в частині стягнення судових витрат на правничу допомогу не оскаржується, а тому судом не переглядається.

Відповідно до ч. 1. ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати залишаються за заявником апеляційної скарги.

На підставі викладеного, керуючись ст. 375, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд,

П о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - залишити без задоволення.

Рішення Гайсинського районного суду Вінницької області від 29.10.2020 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Головуючий: Копаничук С.Г.

Судді: Медвецький С.К.

Оніщук В.В.