Справа № 132/1635/20
Провадження № 22-ц/801/495/2021
Головуючий у суді 1-ї інстанції Сєлін Є. В.
Доповідач:Оніщук В. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 лютого 2021 рокуСправа № 132/1635/20м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача: Оніщука В.В.,

суддів: Медвецького С.К., Копаничук С.Г.,

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідач: Держава Україна в особі Департаменту патрульної поліції Національної поліції України,

треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: Державна казначейська служба України, Головне управління Державної казначейської служби України у Вінницькій області, Головне управління Національної поліції у Вінницькій області та Вінницький відділ поліції Головного управління Національної поліції у Вінницькій області,

розглянувши у порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи, апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана його представником - адвокатом Латюком Петром Яковичем на рішення Калинівського районного суду Вінницької області від 01 грудня 2020 року, постановлене у складі судді Сєліна Є.В., в залі суду,

встановив:

У червні 2020 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Держави Україна в особі Департаменту патрульної поліції Національної поліції України про стягнення моральної шкоди та витрат на правову допомогу.

Позовні вимоги мотивовано тим, що 01.01.2020 посадовими особами Департаменту патрульної поліції Національної поліції України відносно нього був складений протокол про адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 130 КУпАП, згідно якого він обвинувачувався у тому, що 01.01.2020 о 18 год. 50 хв. він керував автомобілем в стані алкогольного сп`яніння. Постановою Вінницького районного суду Вінницької області від 31.03.2020 провадження у цій справі було закрите на підставі п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП, у зв`язку із відсутністю в його діях події та складу інкримінованого адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП. Таким чином, під слідством і судом він перебував 3 місяці. Вочевидь незаконним та сфальсифікованим притягненням до адміністративної відповідальності, йому було завдано моральної шкоди, яка проявилася у стражданнях через порушення звичних для нього життєвих зв`язків, необхідності докладати додаткових зусиль для організації свого життя, зокрема, доводити у суді свою невинуватість у вчиненні інкримінованого правопорушення.

З огляду на викладене та з урахуванням положень ст. 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно - розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», у тому числі й того, що відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом проводиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом, розмір моральної шкоди він оцінює в сумі 14169,00 грн. (4723,00 грн. (мінімальна заробітна плата у 2020 році) х 3 місяці(знаходження під слідством та судом). За надання юридичної допомоги у цій справі (ознайомлення з матеріалами адміністративної справи, участь у судах під час розгляду адміністративної справи) він сплатив адвокату Латюку П.Я. суму в 10000,00 грн.

Ухвалою Калинівського районного суду Вінницької області від 04.08.2020 до участі в справі у якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору залучено: Державну казначейську службу України, Головне управління Державної казначейської служби України у Вінницькій області, Головне управління Національної поліції у Вінницькій області та Вінницькій відділ поліції Головного управління Національної поліції у Вінницькій області.

Рішенням Калинівського районного суду Вінницької області від 01 грудня 2020 року позов залишено без задоволення.

Залишаючи позов без задоволення, суд першої інстанції виходив з того, що визначений позивачем у позовній заяві в якості відповідача Департамент патрульної поліції Національної поліції України є неналежним відповідачем у справі, а також в якості співвідповідача повинен бути залучений відповідний орган Державного казначейства України, при цьому суд не наділений самостійним правом, без відповідного клопотання позивача, замінювати первісного відповідача на належного відповідача та/або залучати в якості співвідповідача іншу особу. Також позивач належним чином не обґрунтував та не довів жодними належними і допустимими доказами факт заподіяння йому моральної шкоди, протиправності дій відповідача, в даному конкретному випадку Департаменту патрульної поліції Національної поліції України, наявності причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням відповідача та виною останнього в її заподіянні.

ОСОБА_1 , не погодившись із вказаним рішенням суду, подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на те, що вказане рішення прийняте без повного, всебічного та об`єктивного дослідження усіх обставин справи, без належної оцінки доказів по справі та з порушенням норм матеріального і процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог.

Зокрема, у апеляційній скарзі зазначено, що позивачем у позовній заяві чітко вказано відповідача Державу Україна, тому слідуючи правовим висновкам Верховного Суду, у місцевого суду, на думку скаржника, були усі підстави для розгляду справи по суті позовних вимог, адже у позовній заяві чітко зазначено відповідача Державу Україна, а хто конкретно мав представляти її інтереси у суді, суд першої інстанції міг визначити сам.

Крім того, у апеляційній скарзі вказано, що є безпідставними твердження суду першої інстанції про те, що ОСОБА_1 не вказав та не довів будь якими доказами, яким чином дії відповідача у даній справі заподіяли йому моральні страждання, оскільки згідно зі ст. 1 Закон України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно - розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», у випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду.

Також, скаржником зазначено, що захищаючись від незаконного обвинувачення у вчиненні правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, позивач поніс витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 10 000 грн., що призвело до порушення його прав, при цьому чинне законодавство не передбачає заборону для вирішення питання про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу шляхом пред`явлення особою позову в іншій справі, внаслідок чого підстави для відмови у захисті порушеного права відсутні.

На апеляційну скаргу подано відзив ГУНП у Вінницькій області, у якому вказано, що оскаржуване рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, таким, що прийняте відповідно до норм матеріального та процесуального права, а доводи апеляційної скарги безпідставними та необґрунтованими.

Апеляційна скарга на підставі статті 369 ЦПК України розглядається судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Згідно зі статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Суд, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим; законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права; обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає вищевказаним вимогам закону.

Так, судом першої інстанції встановлено, що згідно з протоколом про адміністративне правопорушення серії ДПР18 №204957 від 01.01.2020, складеного інспектором СРПП №1 Вінницького ВП ГУНП у Вінницькій області старшим лейтенантом поліції Ілліним С.П., 01 січня 2020 року о 18 год. 50 хв. на автодорозі «Житомир Могилів-Подільський», 287км.+300м., в селі Дорожне, Вінницького району Вінницької області, водій ОСОБА_1 керував автомобілем марки «Fiat Ducato 14», державний номерний знак « НОМЕР_1 », з ознаками алкогольного сп`яніння (хитка хода, запах алкоголю з ротової порожнини, тремтіння рук), від проходження огляду на виявлення стану алкогольного сп`яніння відмовився в установленому законом порядку в присутності двох свідків, чим порушив п. 2.5 ПДР України, та вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 130 КУпАП.

Постановою судді Вінницького районного суду Вінницької області від 31 березня 2020 року, яка 13.04.2020 в передбаченому законом порядку набула законної сили, закрито провадження у справі №128/243/20 про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, у зв`язку із відсутністю події і складу адміністративного правопорушення.

З матеріалів справи видно, що ОСОБА_1 звернувся в суд із позовом до Держави Україна в особі Департаменту патрульної поліції Національної поліції України, як до відповідача, про стягнення моральної шкоди за дії інспектора СРПП №1 Вінницького ВП ГУНП у Вінницькій області старшого лейтенанта поліції Ілліна С.П. по складанню щодо ОСОБА_1 протоколу про адміністративне правопорушення серії ДПР18 №204957 від 01.01.2020.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Статтею 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Статтею 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 56 Конституції України передбачено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Статтею 23 ЦК України встановлено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав та законних інтересів. Відповідно до частини другої цієї статті моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу).

Згідно з частиною першою статті 1173 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Частиною першою статті 1174 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Правовою підставою для цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю працівників поліції, є правопорушення, що включає як складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини. Належним доказом протиправних (неправомірних) рішень, дій чи бездіяльності працівників поліції є рішення суду (вирок), яким встановлено протиправність (неправомірність) таких дій, інші докази.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» в особи виникає право на відшкодування шкоди, завданої внаслідок незаконного накладення штрафу.

Пунктом 4 частини першої статті 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку, зокрема, закриття справи про адміністративне правопорушення.

Згідно з пунктом 5 частини першої статті 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», у наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються), зокрема моральна шкода.

За частинами першою, п`ятою та шостою статті 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5 статті 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

Відповідно до положень статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», питання про відшкодування моральної шкоди за заявою громадянина вирішується судом відповідно до чинного законодавства в ухвалі, що приймається згідно з частиною першою статті 12. Розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Таким чином, законодавством чітко визначено порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно - розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, у тому числі й відшкодування моральної шкоди.

Разом з тим, згідно з частиною другою статті 48 ЦПК України позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава.

Відповідач це особа, яка, на думку позивача, або відповідного правоуповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач притягається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього.

Для правильного вирішення питання щодо визнання відповідача неналежним недостатньо встановити відсутність у нього обов`язку відповідати за даним позовом. Установлення цієї умови підстава для ухвалення судового рішення про відмову в позові. Щоб визнати відповідача неналежним, крім названої умови, суд повинен мати дані про те, що обов`язок відповідати за позовом покладено на іншу особу. Про неналежного відповідача можна говорити тільки в тому випадку, коли суд може вказати особу, що повинна виконати вимогу позивача, - належного відповідача.

Таким чином, неналежний відповідач це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі належному відповідачеві.

З аналізу частини другої статті 48 ЦПК України слідує, що належним відповідачем у справах про відшкодування шкоди, заподіяною органом державної влади, їх посадовою або службовою особою є держава як учасник цивільних відносин. При цьому держава бере участь у справі як відповідач через відповідні органи державної влади, зазвичай, орган, діями якого заподіяну шкоду.

Згідно з пунктом 10-1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз`яснено, що при вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди, заподіяної громадянинові незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, його посадовими або службовими особами, судам слід виходити з того, що зазначений орган має бути відповідачем у такій справі, якщо це передбачено відповідним законом (наприклад, стаття 9 Закону «Про оперативно-розшукову діяльність»). Якщо ж відповідним законом чи іншим нормативним актом це не передбачено або в ньому зазначено, що шкода відшкодовується державою (за рахунок держави), то поряд із відповідним державним органом суд має залучити як відповідача відповідний орган Державного казначейства України.

Отже, належним відповідачем у цій справі є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган (органи) державної влади. Такими органами у цій справі є Казначейська служба (яка відповідно до законодавства є органом, який здійснює списання коштів з державного бюджету) та орган, дії якого призвели до завдання позивачу шкоди.

Вказаний правовий висновок висловлений у постанові Великої палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року у справі №910/23967/16, провадження № 12-110гс18.

Як встановлено судом, ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до держави Україна в особі Департаменту патрульної поліції Національної поліції України, як до відповідача, про стягнення моральної шкоди за дії інспектора СРПП №1 Вінницького ВП ГУНП у Вінницькій області старшого лейтенанта поліції Ілліна С.П. по складанню щодо ОСОБА_1 протоколу про адміністративне правопорушення серії ДПР18 № 204957 від 01.01.2020.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що Департамент патрульної поліції Національної поліції України є неналежним відповідачем у даній справі, оскільки вимоги позивача ОСОБА_1 пов`язані з відшкодуванням шкоди, заподіяної інспектором СРПП №1 Вінницького ВП ГУНП у Вінницькій області, а відтак належним відповідачем у даній справі повинна бути держава Україна в особі органу, чия посадова чи службова особа, своїми незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю, заподіяла громадянинові шкоду, в даному конкретному випадку це Головне управління Національної поліції у Вінницькій області, якому підпорядковується Вінницькій відділ поліції Головного управління Національної поліції у Вінницькій області. Також в якості співвідповідача повинен бути залучений відповідний орган Державного казначейства України.

Згідно з частинами першою, другою та третьою статті 51 ЦПК України, суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача.

З аналізу наведених норм слідує висновок, що заміна первісного відповідача належним відповідачем та залучення до участі у справі співвідповідача, здійснюється виключно за клопотанням позивача, однак як вбачається з матеріалів справи, позивач клопотань про заміну первісного відповідача належним відповідачем чи про залучення до участі у справі іншої особи як співвідповідача не заявляв.

Пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача (пункт 40 постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц).

Таким чином, судом першої інстанції вірно зазначено про те, що суд не наділений самостійним правом, без відповідного клопотання позивача, замінювати первісного відповідача на належного відповідача та/або залучати в якості співвідповідача іншу особу.

На стадії апеляційного перегляду справи суд позбавлений можливості заміни неналежних відповідачів, як і не має права вирішувати питання про права та обов`язки осіб, не залучених до участі у справі, оскільки це є порушенням норм процесуального права, які тягнуть за собою безумовне скасування рішення суду.

У випадку, коли належний відповідач не був залучений до участі у справі, суд зобов`язаний закінчити розгляд справи та відмовити у позові. Така відмова у задоволенні позовних вимог не позбавляє позивача права ще раз звернутися до суду із своїми вимогами, але вже до належного кола відповідачів.

Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що з огляду на встановлені судом обставини та виходячи з вимог закону, даний позов заявлений до неналежного органу, який представляє державу (неналежного відповідача), тому суд позбавлений можливості вирішити питання про відшкодування позивачу вказаної шкоди, а відтак і про відшкодування витрат на правову допомогу.

Щодо доводів апеляційної скарги про те, що у позовній заяві чітко зазначено відповідача Державу Україна, а хто конкретно мав представляти її інтереси, суд першої інстанції міг визначити самостійно, то вказані доводи судом до уваги не приймаються, оскільки, як зазначено вище, суд не наділений самостійним правом, без відповідного клопотання позивача, замінювати первісного відповідача на належного відповідача та/або залучати в якості співвідповідача іншу особу, що чітко передбачено ст. 51 ЦПК України.

З підстав, наведених вище, не приймаються до уваги доводи апеляційної скарги щодо невірного твердження місцевим судом про те, що позивач не вказав та не довів будь якими доказами, яким чином дії відповідача у даній справі в особі Департаменту патрульної поліції Національної поліції України заподіяли йому моральні страждання.

Викладені в апеляційній скарзі посилання на те, що рішення ухвалено з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, колегія суддів відхиляє, оскільки суд першої інстанції при ухваленні рішення оцінив докази з урахуванням вимог закону про їх належність та допустимість.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції про те, що даний позов пред`явлено до неналежного відповідача та відповідно не можуть бути підставою для скасування рішення.

Отже, апеляційний суд вважає, що доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про порушення процесуального права або неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

При вирішенні цієї справи суд правильно визначив характер правовідносин між сторонами, застосував закон, що їх регулює, повно і всебічно дослідив матеріали справи та надав належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції без змін, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Згідно підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, статті 141 ЦПК України суд розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Відповідно до ч. 6 статті 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Оскільки, ОСОБА_1 звільнений від сплати судового збору відповідно до закону, тому судові витрати у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції слід компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, Вінницький апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана його представником - адвокатом Латюком Петром Яковичем залишити без задоволення, а рішення Калинівського районного суду Вінницької області від 01 грудня 2020 року залишити без змін.

Судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною, касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Суддя-доповідач: В. В. Оніщук

Судді: С. К. Медвецький

С. Г. Копаничук