Справа № 202/537/17
Провадження № 2/202/19/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 листопада 2021 року Індустріальний районний суд м. Дніпропетровська

у складі: головуючого судді - Кухтіна Г.О.

за участю секретаря Калантаєнко Д.В.

представника відповідача Гайворонського О.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у місті Дніпрі цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про стягнення безпідставно списаних і набутих грошових коштів стягнення процентів, відшкодування моральної шкоди,-

І. Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача.

З 23 червня 2016 року ОСОБА_1 (далі - позивач) була працевлаштована в Депо №3 місцевого комунального підприємства «Дніпропетровський електротранспорт». Для отримання заробітної плати, остання 06 липня 2016 року звернулась у відділення ПАТ КБ «Приватбанк», з яким у роботодавця був укладений договір з касового обслуговування, в тому числі, видачі заробітної плати працівникам підприємства. Працівниками банку позивачу було повідомлено, що оскільки раніше остання мала платіжну картку цього банку, вона є ідентифікованою особою, а тому для отримання картки з виплати заробітної плати їй необхідно лише поставити підпис на пристрої-планшеті, що було зроблено позивачем, після чого отримано дебетову платіжну картку «Картка для виплат» № НОМЕР_1 , строком дії до березня 2020 року. В той же час, в період з липня по вересень 2016 року, банк без жодного попередження та рішення суду безпідставно списав з позивача кошти у загальному розмірі 1 693,30 грн. Зі сторони банку відповідне списання коштів було обґрунтовано наявністю заборгованості у відповідача по кредитному договору, укладеного ще у 2008 році. Додатково позивач зазначила, що дійсно 04 січня 2008 року між нею та банком була укладена кредитна угова, у формі анкети-заяви позичальника, за якою банк продовжує нараховувати заборгованість. В той же час, позивач зазначила, що доручення чи розпорядження на списання грошових коштів саме із заробітної картки на погашення кредитної заборгованості банку не надавала, у зв`язку із чим, просила стягнути з відповідача на свою користь безпідставно набуті кошти у сумі 1693,30 грн. та проценти за користування її коштами в сумі 122 грн.19 коп., застосувати строки позовної давності по кредитній угоді від 04 січня 2008 року, оскільки строк дії відповідної (кредитної) картки сплив 04 січня 2009 року, нова картка не видавалась. Також, позивач просила визнати дії банку щодо списання коштів неправомірними та припинити неправомірні дії банку, а саме: здійснювати будь-яке або в будь-який інший спосіб стягнення коштів, які будуть надходити на будь-яку іншу картку, видану позивачу. Крім вищевикладеного позивач просила стягнути з відповідача на свою користь моральну шкоду у розмірі 2000,00 грн., яка обумовлена протиправними діями відповідача, що вплинуло на здоров`я, психіку позивача та її матеріальне становище (т.1 а.с.1-11, 69-79).

Повністю заперечуючи проти заявлених вимог зі сторони відповідача надано письмові пояснення зміст яких в цілому зводиться, що Умови надання банківських послуг, Правила користування платіжною картою та Тарифи банка складають між позивачем та банком договір про надання банківських послуг (т.2 а.с.163-197)

ІІ. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин.

13 жовтня 2006 року ОСОБА_2 /позивачем було підписано заяву про надання банківських послуг, в тому числі, встановлення кредитного ліміту у розмірі 1500,00 грн., номер карти № НОМЕР_2 . У вказаній заяві наявна відмітка про те, що погашення заборгованості по кредитному ліміту може проводитись як шляхом внесення коштів на карту клієнтом так і списанням коштів з дебетної карти №… (номер карти не зазначено). Також у заяві наявний підпис позивача під згодою про те, що вона згодна з Умовами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною картою та Тарифами банка. Позивач виразила свою згоду, що дана заява разом Умовами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною картою та Тарифами банка складають між позивачем та банком договір про надання банківських послуг (т.1 а.с.195,196).

12 жовтня 2013 року ОСОБА_2 змінено прізвище на « ОСОБА_3 » у зв`язку із реєстрацією шлюбу, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_3 (т.1 а.с.177).

06 липня 2016 року ОСОБА_1 підписала анкету заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в Приватбанку чим дала згоду про те, що вона згодна з Умовами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною картою та Тарифами банка. Позивач виразила свою згоду, що дана заява разом Умовами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною картою та Тарифами банка складають між позивачем та банком договір про надання банківських послуг (т.1 а.с.194).

У судовому засіданні було встановлено, що банком відбулось списання коштів, належних позивачу (з рахунків позивача):

-) 18 липня 2016 року у розмірі 364,81 грн. (автоматичне списання коштів для погашення простроченої заборгованості по карті НОМЕР_4 ) по карті № НОМЕР_5 за дог. SAMDNWFC7;

-) 10 серпня 2016 року у розмірі 421,33 грн. (автоматичне списання коштів для погашення простроченої заборгованості по карті НОМЕР_4 ) по карті № НОМЕР_1 за дог. SAMDNWFC7;

-) 10 серпня 2016 року у розмірі 294,7 грн. (автоматичне списання коштів для погашення простроченої заборгованості по карті НОМЕР_6 ) по карті № НОМЕР_1 за дог. SAMDNWFC7;

-) 08 вересня 2016 року у розмірі 612,46 грн. (автоматичне списання коштів для погашення простроченої заборгованості по карті НОМЕР_7 ) по карті № НОМЕР_1 за дог. SAMDNWFC7 (т.1 а.с.16-17).

Таким чином, загальна сума списана банком з рахунку позивача складає 1693,30 грн.

ІІІ. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною 1 ст. 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У ст. 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною 2 ст. 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст. 1055 ЦК України).

Згідно із ч. 1 ст. 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом ст. 634 ЦК України, договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПРИВАТБАНК»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

Як встановлено у судовому засіданні, списання коштів з рахунку позивача відповідачем обґрунтовано наявністю заборгованості за кредитною угодою (заявою про приєднання до умов банку), укладеною до моменту оформлення картки для виплат (для виплати заробітної плати). Крім того, списання коштів з картки для виплат/нової картки мотивовано тим, що позивач надала свою згоду, що вона згодна з Умовами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною картою та Тарифами банка, а відтак, на думку представника банку, банк правомірно списував кошти з іншої картки (рахунку позивача) на погашення заборгованості.

Між тим, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці (надані відповідачем) Умови надання банківських послуг, Правила користування платіжною картою та Тарифами банка розуміла позивач та ознайомилася і погодилася з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання.

Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження N 6-16цс15) і не спростовано відповідачем при розгляді справи.

Частиною 6 ст. 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд вважає, що обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Надані відповідачем Правила надання банківських послуг ПриватБанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останньою і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.

За таких обставин та без наданих підтверджень про обговорення сторонами про конкретні запропоновані позивачу Умови та правила банківських послуг, Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із позивачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

Дані висновки суду узгоджуються з правовою позицією викладеною в постанові Великої палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року по справі №342/180/17, а також у постанові Верховного Суду від 23 грудня 2020 року по справі № 191/2648/17.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про безпідставне списання коштів відповідачем з рахунку позивача у розмірі 1693,30 грн., оскільки відповідачем не підтверджено наявності підстав для їх списання.

Згідно з статтею 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: повернення виконаного за недійсним правочином; витребування майна власником із чужого незаконного володіння; повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Зобов`язання із набуття або збереження майна без достатньої правової підстави має місце за наявності таких умов: по-перше, є набуття або збереження майна. Це означає, що особа набуває нові цінності, збільшує кількість та вартість належного їй майна або зберігає майно, яке неминуче мало б вибути із її володіння. По-друге, мало місце набуття або збереження майна за рахунок іншої особи. Тобто збільшення або збереження майна у особи є наслідком втрати або недоотримання цього майна іншою особою. По-третє, обов`язково має бути відсутність правової підстави для набуття або збереження майна за рахунок іншої особи. Тобто мала місце помилка, обман, випадковість або інші підстави набуття або збереження майна, які не можна віднести до підстав виникнення цивільних прав та обов`язків (ст. 11 ЦК).

Беручи до уваги викладене, кошти у розмірі 1693,30 грн. підлягають поверненню позивачу.

Згідно із частиною другою статті 1214 ЦК у разі безпідставного одержання чи збереження грошей нараховуються проценти за користування ними (стаття 536 цього Кодексу). Водночас, в даному випадку розмір процентів за користування грошовими коштами законом не передбачено.

Відтак нарахування відповідачу процентів за користування чужими грошовими коштами може бути здійснене на рівні облікової ставки Національного банку України за аналогією закону на підставі приписів статті 1048 ЦК України.

Таким чином, суд вважає за можливе стягнути з відповідача на користь позивача проценти за користування коштами у розмірі 77,76 грн. (заявлений період з 23 вересня 2016 року по 20 січня 2017 року, сума боргу 1693,30 грн., облікова ставка Національного банку України 14 %, кількість днів 120), розраховано за формулою: [Проценти] = [Сума боргу] ? [Процентна ставка (%)] / 100% ? [Кількість днів] / [Кількість днів у році].

Крім того, відповідно до ч.1 ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Відповідно до ч. 2 п. 1,2 ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Суд враховує п. 9 Постанові Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31 березня 1995 року, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Приймаючи рішення про задоволення у позову в частині стягнення моральної шкоди суд виходить із того, що розмір моральної шкоди немає точних критеріїв майнового виразу душевного болю, спокою, честі, гідності особи, та інше. Будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз, при цьому, такий розмір має бути об`єктивно обґрунтований, та зрозумілий для суду і учасників справи.

Враховуючи обставини встановлені судом суд вважає, що на користь позивача має бути стягнуто моральну шкоду у розмірі 1 000,00 грн.

Щодо вимоги позивача про застосування строків позовної давності по кредитній угоді від 04 січня 2008 року, суд зазначає, що відповідна вимога не може бути задоволена з наступних підстав.

Статтею 256 ЦК України передбачено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Між тим, банк до суду з вимогою про захист свого порушеного права або інтересу по кредитній угоді від 04 січня 2008 року не звертався (позов не подавав), а відтак застосування строку позовної давності у даному конкретному випадку буде передчасним, тим більше, що у даній цивільній справі кредитна угода від 04 січня 2008 року про яку вказує позивач взагалі не була предметом дослідження у справі (суду не надано угоди, договору, заяви від 04 січня 2008 року).

Позовна вимога про визнання дій банку щодо списання коштів неправомірними та припинення неправомірних дії банку, а саме: здійснення будь-яких або в будь-який інший спосіб стягнення коштів, які будуть надходити на будь-яку іншу картку, видану позивачу, також не можуть бути задоволені у відповідній редакції, оскільки задоволення заявленої вимоги може порушити права, в тому числі і відповідача, у майбутньому, у разі укладення позивачем будь-яких інших письмових правочинів з відповідачем, в тому числі і кредитних угод, тощо.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

За змістом ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 263, 265, 354 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Задовольнити частково позовну заяву ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_1 ) до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» (м.Дніпро, вул. Набережна Перемоги, 50, ) про стягнення безпідставно списаних і набутих грошових коштів стягнення процентів, відшкодування моральної шкоди.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 кошти у розмірі 1693,30 грн. та проценти за користування коштами у розмірі 77, 76 грн.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 1 000,00 грн. у рахунок відшкодування моральної шкоди.

В іншій частині позову відмовити повністю.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на користь держави судовий збір у розмірі 1280,00 грн.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Дніпровського апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне судове рішення складено 03 грудня 2021.

Суддя Г.О. Кухтін