ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 грудня 2021 року Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - Лаченкової О.В.

суддів - Городничої В.С., Петешенкової М.Ю.

при секретарі - Кравченко Р.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпрі

апеляційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2

на рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 07 квітня 2021 року

по справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визначення порядку користування земельною ділянкою та зобов`язання знесення об`єкту самочинного будівництва, -

ВСТАНОВИЛА:

В жовтні 2020 року до Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська надійшов позов ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визначення порядку користування земельною ділянкою та зобов`язання знесення об`єкту самочинного будівництва.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивачі зазначили, що їм на праві власності належить 59/100 домоволодіння АДРЕСА_1 , що підтверджується свідоцтвами про право на спадщину від 12 серпня 2005 року після смерті ОСОБА_4 . Інші 49/100 часток домоволодіння АДРЕСА_1 належать відповідачу ОСОБА_3 . У кожної зі сторін у приватній власності є житловий будинок, а у спільному володінні сторін знаходяться водоколонка, сходи, огорожі та в користуванні - земельна ділянка загальною площею 478 кв.м. Земельна ділянка не приватизована сторонами і находиться в комунальній власності, вказана земельна ділянка була виділена для забудови батькові відповідача та спадкодавця ОСОБА_5 згідно з рішенням Жовтневого райвиконкому м.Дніпропетровська від 13 грудня 1984 року за № 1260. Сторони тривалий час спільно користуються вказаною земельною ділянкою, фактичного уточнення меж і поділ цієї земельної ділянки не був проведений.

Рішенням Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 07 квітня 2021 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визначення порядку користування земельною ділянкою та зобов`язання знесення об`єкту самочинного будівництва - відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 просить рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 07 квітня 2021 року скасувати та ухвалити нове рішення. Визначити порядок користування земельною ділянкою, на якій розташовані домоволодіння АДРЕСА_1 та АДРЕСА_1 між ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 згідно Висновку будівельно-технічного та земельно-технічного експертного дослідження № 1219-03 від 30.03.2018р. шляхом зобов`язання ОСОБА_3 перенести будівлю сараю літ. «Ж» вглибину земельної ділянки від споруди огорожі літ «№10» на відстань у 0,95 м., виконавши водозахисні заходи при проектуванні будинків і споруд на просідаючих грунтах для запобігання або зниження ймовірності замочування грунтів основи, викладені у п. 12.8.3 ДСТУ-Н Б В.1.1-44:2016 «Настанова щодо проектування будівель і споруд на просідаючих грунтах».

Відзивів на апеляційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 07 квітня 2021 року від інших учасників справи до суду не надходило.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 мешкають, зареєстровані і мають на праві власності 59/100 часток домоволодіння АДРЕСА_1 , зазначену частку вони набули у спільну сумісну власність в порядку спадкування. Інша частина цього домоволодіння - 41/100 частка - належить відповідачу ОСОБА_3 , в якого окремий будинок домоволодіння.

У загальному володінні сторін знаходяться водоколонка, огорожі, сходи і земельна ділянка загальною площею 478 кв. м. Земельна ділянка не приватизована сторонами і находиться в комунальній власності, ця земельна ділянка виділялася для забудови батькові Відповідача ОСОБА_5 згідно з рішенням Жовтневого райвиконкому м.Дніпропетровська від 13 грудня 1984 року.

Сторони тривалий час користуються вказаною земельною ділянкою, фактичного уточнення меж і поділ цієї земельної ділянки не був проведений.

У 2016 році з метою поліпшення своїх житлових умов відповідач побудував до свого будинку веранду і сарай.

Згідно зі сталим порядком користування земельними ділянками позивачі здійснюють прохід до свого будинку АДРЕСА_1 через хвіртку по території домоволодіння АДРЕСА_2 , вздовж домоволодіння АДРЕСА_1 (в технічному паспорті споруди зазначені «А-1», «а-1», «В»), отже спірний сарай «Ж» жодним чином не заважає позивачам потрапити на територію їхнього домоволодіння.

Окрім того, саме зі сторони сараю «Ж» позивачами було поставлено глухий паркан. Угода стосовно користування земельною ділянкою не ущемляє законні права сторін, не позбавляє їх можливості належно користуватися своєю частиною будинку, не суперечить архітектурно-будівельним, санітарним чи протипожежним правилам та єдиним можливим варіантом визначення порядку користування земельною ділянкою з урахуванням власності сторін та сталого порядку користування своїми земельними ділянками.

Частиною першою статті 356 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено, що власність двох чи більше осіб з визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Відповідно до статей 364, 367 ЦК України кожен із співвласників має право на виділ його частки майна, що є у спільній частковій власності в натурі або його поділ з дотриманням вимог статті 183 цього Кодексу.

Аналогічне положення закріплено в частині третій статті 88 ЗК України.

Частиною 1 ст. 88 ЗК України передбачено, що володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою, що перебуває у спільній частковій власності, здійснюється за згодою всіх співвласників згідно з договором, а у разі недосягнення згоди у судовому порядку.

В п. 21 постанови № 7 Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року вказано наступне: виходячи з того, що порядок користування спільною земельною ділянкою, у тому числі тією, на якій розташовані належні співвласникам жилий будинок, господарські будівлі та споруди, визначається насамперед їхньою угодою залежно від розміру їхніх часток у спільній власності на будинок, суд відповідно до ст. 88 ЗК України бере до уваги цю угоду при вирішені спорів як між ними самими, так і за участю осіб, котрі пізніше придбали відповідну частку в спільній власності на землю або на жилий будинок і для яких зазначена угода також є обов`язковою.

Якщо суд установить, що співвласники визначили порядок користування й розпорядження земельною ділянкою, для зміни якого підстав немає, він ухвалює рішення про встановлення саме такого порядку. Якщо ж погодженого або встановленого порядку користування земельною ділянкою немає, то суд установлює порядок користування земельною ділянкою з дотриманням часток кожного співвласника у нерухомому майні та забезпеченням вільного користування кожним зі співвласників належним йому майном.

Оскільки володіння та порядок користування земельною ділянкою, що перебуває у спільній частковій власності, в тому числі тією, на якій розташовані належні співвласникам жилий будинок, господарські будівлі та споруди, визначається насамперед їхньою угодою залежно від розміру їхніх часток у спільній власності на будинок, то при застосуванні статті 88 ЗК України при вирішенні спорів як між ними самими, так і за участю осіб, котрі пізніше придбали відповідну частку в спільній власності на землю або жилий будинок, слід брати до уваги цю угоду. Це правило стосується тих випадків, коли житловий будинок поділено в натурі.

За правилом частини другої статті 120 ЗК України якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об`єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.

При відсутності цивільно-правової угоди щодо земельної ділянки при переході права власності на об`єкт нерухомості, як і у справі, яка переглядається, слід враховувати наступне.

Частина четверта статті 120 ЗК України передбачає, що при переході права власності на будівлю та споруду до кількох осіб право на земельну ділянку визначається пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено у договорі відчуження будівлі та споруди.

Аналіз змісту норм статті 120 ЗК України дає підстави для висновку про однакову спрямованість її положень щодо переходу прав на земельну ділянку при виникненні права власності на будівлю та споруди, на якій вони розміщені.

Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об`єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. За цими нормами визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку в разі набуття права власності на нерухомість.

При цьому при застосуванні положень статті 120 ЗК України в поєднанні з нормою статті 125 цього Кодексу слід виходити з того, що в разі переходу права власності на об`єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку в набувача нерухомості виникає одночасно з виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об`єкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності.

Разом з тим відповідно до частини першої статті 318 ЦК України кожен власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Однак право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою.

Зазначені положення щодо користування власністю цілком повинні застосовуватись до майнових прав на майно (зокрема до права користування земельною ділянкою).

Відтак право користування земельною ділянкою визначається відповідно до часток кожного з власників нерухомого майна, яке знаходиться на цій земельній ділянці, якщо інше не було встановлено домовленістю між ними. Однак у будь якому випадку наявне в однієї особи право не може порушувати права іншої особи (частина п`ята статті 319 ЦК України).

Отже, при вирішенні спору, визначаючи варіанти користування земельною ділянкою, суд повинен виходити з розміру часток кожного зі співвласників на нерухоме майно, наявності порядку користування земельною ділянкою, погодженого власниками або визначеного на підставі відповідного договору, оформленого у встановленому законом порядку. Якщо суд установить, що співвласники визначили порядок користування й розпорядження земельною ділянкою, для зміни якого підстав немає, він ухвалює рішення про встановлення саме такого порядку. Якщо ж погодженого або встановленого порядку користування земельною ділянкою немає, то суд установлює порядок користування земельною ділянкою з дотриманням часток кожного співвласника у нерухомому майні та забезпеченням вільного користування кожним зі співвласників належним йому майном.

Аналогічні висновки викладені Верховним Судом України у постановах від 15 травня 2017 року у справі № 6-841цс16 та від 1 листопада 2017 року у справі № 6-2454цс16.

Судом першої інстанції встановлено, що в наданій позивачами технічній документації інвентаризаційної справи «Характеристика будинку, господарських будівель та споруд» зазначено, що спірний сарай «Ж» побудований у 1990 році.

Отже, на час набуття позивачами права власності на частину домоволодіння АДРЕСА_1 вже був розташований на земельній ділянці, весь час свого проживання за значеною адресою позивачі користувалися проходом, який полягає на лінії межі між належним відповідачу житловим будинком і сусіднім домоволодінням АДРЕСА_2 .

Вказаний висновок не суперечить висновкам викладеним в рішенні Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 23 лютого 2018 року по цивільній справі №201/17499/16ц, залишеним без змін Постановою Дніпровського апеляційного суду від 05 грудня 2018 року за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 треті особи Дніпровська міська рада і Департамент державної архітектурно-будівельної інспекції в Дніпропетровській області про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою шляхом зобов`язання знесення об`єктів самочинного будівництва на земельній ділянці розташування домоволодіння.

Відповідно до п. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановленні рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Згідно ст. 82 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 та ОСОБА_2 суд першої інстанції дійшов до правильного та обґрунтованого висновку, що позивачами не доведена обґрунтованість заявлених ними позовних вимог та не доведений факт порушення їх прав, зокрема, та обставина, що спірний сарай заважає їм користуватися спільною з відповідачем земельною ділянкою та потрапляти на територію домоволодіння АДРЕСА_1 .

Доводи апелянтів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про те, що суд першої інстанції не прийняв до уваги, що відповідач створює позивачам перешкод у користуванні належним їм житловим будинком, колегія суддів ставиться критично, оскільки доказів створення таких перешкод позивачами не надано.

Посилання апелянтів в апеляційній скарзі на те, що суд першої інстанції безпідставно відмовив у задоволенні позовних вимог, колегія суддів не приймає до уваги оскільки, такі доводи зводяться до викладення обставин справи із наданням коментарів та тлумаченням норм чинного законодавства на власний розсуд, висвітлення цих обставин у спосіб, що є зручним для апелянтів, що має за мету задоволення апеляційної скарги, а не спростування висновків суду першої інстанції.

Отже, суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини у справі та правильно визначив характер спірних правовідносин і закон, який їх регулює та застосував норми права, які регулюють ці правовідносини, вирішив спір з урахуванням меж заявлених вимог та конкретних обставин справи на підставі наданих сторонами доказів з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не містять передбачених законом підстав для скасування судового рішення.

Відповідно до ст.89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно ст.141 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишаючи рішення суду без змін не змінює розподіл судових витрат.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 07 квітня 2021 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя О.В.Лаченкова

Судді В.С.Городнича

М.Ю.Петешенкова