КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа 754/74/21
П О С Т А Н О В А

Іменем України

15 вересня 2021 року м. Київ

Київський апеляційний суд

у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Кашперської Т.Ц.,

суддів Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,

за участю секретаря Мороз Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного судусправу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду м. Києва, ухвалене у складі судді Сенюти В.О. в м. Київ 30 березня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Чіланзар», Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у м. Києві, правонаступником якого є Центральне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Київ) про припинення трудового договору, звільнення з роботи, зобов`язання вчинити дії,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, -

в с т а н о в и в :

У січні 2021 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом про припинення трудового договору, звільнення з роботи, зобов`язання вчинити дії.

Позов мотивував тим, що в період з 15 лютого 2019 року по 01 лютого 2020 року працював на умовах строкового трудового договору директором ТОВ «Чіланзар». ІНФОРМАЦІЯ_1 єдиний учасник ТОВ «Чіланзар» ОСОБА_2 помер, по наявній у позивача інформації частку померлого у статутному фонді ТОВ «Чіланзар» розміром 100 % спадкоємці у спадок не прийняли.

31 січня 2020 року ОСОБА_1 подав заяву про припинення трудових відносин та звільнення з роботи з 01 лютого 2020 року за п. 1 ст. 36 КЗпП України в зв`язку з закінченням строку трудового договору. В той самий день було винесено наказ про звільнення позивача з роботи на підприємстві ТОВ «Чіланзар» з 01 лютого 2020 року.

В грудні 2020 року йому стало відомо, що, не дивлячись на закінчення строку трудового договору та фактичне припинення трудових відносин, у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань позивач зазначений як директор ТОВ «Чіланзар». При зверненні до державного реєстратора з проханням внести зміни щодо позивача йому було повідомлено, що такі зміни мають проводити уповноважені особи ТОВ «Чіланзар» на підставі нотаріально посвідченого протоколу (рішення) його учасників.

На підставі вищевикладеного просив припинити трудовий договір, укладений 15 лютого 2020 року ОСОБА_1 з ТОВ «Чіланзар» з 01 лютого 2020 року в зв`язку з закінченням строку дії трудового договору, звільнити ОСОБА_1 з роботи на ТОВ «Чіланзар» з посади директора з 01 лютого 2020 року на підставі ч. 2 ст. 36 КЗпП України в зв`язку з закінченням строку дії трудового договору; зобов`язати державних реєстраторів Управління державної реєстрації ГТУЮ у м. Києві внести відомості до ЄДРПОУ в частині звільнення ОСОБА_1 з посади директора ТОВ «Чіланзар» з 01 лютого 2020 року.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 30 березня 2021 року в позові ОСОБА_1 відмовлено.

Позивач ОСОБА_1 , не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на його незаконність та необґрунтованість, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення Деснянського районного суду м. Києва від 30 березня 2021 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, викладав фактичні обставини, що були викладені в позові.

Вказував, що відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 175 ЦПК України позовна заява повинна містити, зокрема, ідентифікаційний код юридичної особи в ЄДРПОУ, при поданні позову ОСОБА_1 не було надано цих відомостей щодо другого відповідача, а отже суддя повинен був протягом п`яти днів з дня надходження до суду позову постановити ухвалу про залишення позовної заяви без руху, в якій зазначити недоліки позовної заяви, спосіб і строк їх усунення, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху. Відповідно до п. 3 постанови Кабінету Міністрів України від 09 жовтня 2019 року № 870, правонаступником ГТУЮ у м. Києві є Центральне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Київ). В силу вимог ст. 55 ЦПК України суд залучає до участі у справі правонаступника відповідної сторони на будь-якій стадії судового процесу.

Вказував, що при звільненні позивача у наказі про звільнення з 01 лютого 2020 року було зроблено описку у назві ТОВ «Чіланзар», однак підтвердженням дійсності наказу є код ЄДРПОУ ТОВ «Чіланзар», вказаний у цьому ж наказі. Рішення суду щодо незаконності даного наказу виключно через описку не може бути визнане законним і обґрунтованим.

Оскільки інформація зі Спадкового реєстру є закритою і ведеться виключно щодо прийнятого в спадщину майна, суд безпідставно вважав, що позивач зобов`язаний надати докази неприйняття спадкоємцями ОСОБА_2 у спадок частки померлого у статутному фонді ТОВ «Чіланзар». Доказом цього факту є наявні у матеріалах справи дані ЄДРПОУ.

Зазначав, що лист Мінсоцполітики від 12 січня 2011 року № 15/06/186-11, на якому ґрунтується рішення суду щодо порушення процедури звільнення, містить роз`яснення про право, а не обов`язок директора звільнятися на підставі ст. 38 КЗпП України. У п. 2 ст. 36 КЗпП України визначено, що підставою припинення трудового договору є, зокрема, закінчення строку, саме на цю обставину і посилався позивач.

Відзивів на апеляційну скаргуу встановлений судом строк не надійшло.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Разом із тим рішення суду першої інстанції даним вимогам закону не відповідає.

Із матеріалів справи апеляційний суд вбачає, що на а. с. 5 знаходиться копія рішення учасника № 1 ТОВ «Чіланзар» від 15 лютого 2019 року, згідно якого на зборах присутній єдиний учасник ОСОБА_2 . Прийнято рішення щодо створення юридичної особи ТОВ «Чіланзар», затвердження її статуту, призначення директором ОСОБА_1 з дати державної реєстрації Товариства.

На а. с. 6 знаходиться копія трудового договору, укладеного ТОВ «Чіланзар» в особі засновника ОСОБА_2 , з ОСОБА_1 15 лютого 2019 року, за умовами якого працівник зобов`язаний самостійно виконувати доручену йому роботу у відповідності з умовами цього договору, дотримуватися Правил внутрішнього трудового розпорядку, а Роботодавець зобов`язується виплачувати заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання працівником трудових обов`язків. Цей договір є строковим трудовим договором, на підставі якого виникають трудові правовідносини між працівником та роботодавцем. Працівник приймається на посаду директора ТОВ «Чіланзар» та підпорядковується загальним зборам. Договір укладено на термін з 15 лютого 2019 року і діє до 01 лютого 2020 року включно.

Згідно п. 2 договору сторони мають права та обов`язки згідно законодавства про працю.

Пунктами 2-5 договору також визначено робочий час та час відпочинку, оплату праці, інші умови договору.

Згідно наказу ТОВ «Чіланзар» від 15 лютого 2019 року ОСОБА_1 приступив до виконання обов`язків директора підприємства з 15 лютого 2019 року з окладом згідно штатного розпису (а. с. 7).

На а. с. 10 знаходиться копія свідоцтва про смерть ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 .

На а. с. 11 - 12 знаходиться інформація з ЄДРПОУ щодо ТОВ «Чіланзар», код 42825687, згідно якої засновником товариства є ОСОБА_2 , керівником - ОСОБА_1 .

На а. с. 8 знаходиться копія заяви директора ОСОБА_1 на ім`я зборів засновників та керівнику ТОВ «Чиланзар» про звільнення з роботи, якою він просив в зв`язку з закінченням строку дії трудового договору звільнити його з роботи на підприємстві з 01 лютого 2020 року на підставі ч. 2 ст. 36 КЗпП України в зв`язку з закінченням строку трудового договору. В нижній частині заяви наявна відмітка про отримання заяви директором ТОВ «Чіланзар» ОСОБА_1 .

Згідно наказу ТОВ «Чиланзар» від 31 січня 2020 року за підписом ОСОБА_1 , на підставі статуту звільнено ОСОБА_1 з роботи на підприємстві з посади директора товариства з 01 лютого 2020 року на підставі ч. 2 ст. 36 КЗпП України в зв`язку з закінченням строку трудового договору (а. с. 9).

Згідно відомостей з ЄДРПОУ, Головне територіальне управління юстиції у м. Києві припинено з 23 грудня 2020 року (а. с. 41), правонаступником ухвалою Київського апеляційного суду від 15 вересня 2021 року залучено Центральне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м.Київ).

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно із ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 28, 37 Закону України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю» органами товариства є загальні збори учасників, наглядова рада (у разі утворення) та виконавчий орган. У товаристві, що має одного учасника, рішення з питань, що належать до компетенції загальних зборів учасників, приймаються таким учасником товариства одноособово та оформлюються письмовим рішенням такого учасника. До товариства з одним учасником не застосовуються положення статей 32-36 цього Закону, а інші положення цього Закону застосовуються з урахуванням положень частини першої цієї статті.

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_1 про припинення трудового договору, суд першої інстанції виходив з критичної оцінкизаяви позивача про звільнення та наказу про звільнення від 31 січня 2020 року, вважав, що в зв`язку з невідповідністю зазначеної в них назві товариства ТОВ «Чіланзар» такі документи не можуть вважатися належними та допустимими доказами, і прийшов до висновку, що позивачем порушена процедура звільнення згідно Закону України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю».

Разом із тим, судом першої інстанції не надано жодної оцінки доводам позивача про те, що припинення трудових відносин з відповідачем є єдиним способом захисту прав позивача та реалізації його права на працевлаштування в порядку, передбаченому трудовим законодавством України, отримання субсидії та обчислення її розміру, отримання статусу безробітного, прийняття на роботу за основним місцем працевлаштування, отримання соціальних пільг в зв`язку з введенням карантину та іншого.

Судом першої інстанції не враховано, що заява про звільнення від 31 січня 2020 року та наказ про звільнення від 31 січня 2020 року дозволяють ідентифікувати зазначену в них юридичну особу саме як ТОВ «Чіланзар», оскільки заява про звільнення містить відмітку про її отримання директором ТОВ «Чіланзар» ОСОБА_1, а в наказі про звільнення, виданому самим позивачем на бланку ТОВ «Чиланзар», проставлено , що відповідає наявній в матеріалах справи інформації про юридичну особу ТОВ «Чіланзар».

В абзаці 10 пункту 9 рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 вказано, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, в здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Практика ЄСПЛ вказує, що надмірний формалізм при вирішенні того чи іншого питання непропорційно обмежує право особи на розгляд її справи.

Крім того, посилаючись на лист Мінсоцполітики від 12 січня 2011 року № 15/06/186-11, в якому міститься роз`яснення порядку реалізації права на звільнення за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України, суд першої інстанції залишив поза увагою як те, що листи Мінсоцполітики не відносяться до законодавства, відповідно до якого здійснюється цивільне судочинство, і перелік якого визначено у ст. 3 ЦПК України, так і те, що підставою даного позову є припинення трудового договору не за власним бажанням, а в зв`язку з закінченням строку трудового договору 01 лютого 2020 року, про що позивач чітко вказав у позові.

Судом першої інстанції при вирішенні спору не враховано правовий висновок, викладений Верховним Судом в постановах: від 12 вересня 2018 року у справі № 753/16193/16-ц (провадження № 61-24657 св 18); від 31 жовтня 2018 року у справі № 761/27037/17-ц (провадження № 61-44171 св 18); від 11 листопада 2020 року у справі № 686/27915/18 (провадження № 61-8617 св 19), від 16 листопада 2020 року, справа № 753/5107/18, згідно якого припинення трудового договору після закінчення строку не вимагає заяви або якогось волевиявлення працівника. Свою волю на укладення строкового трудового договору він уже виявив, коли писав заяву про прийняття на роботу за строковим трудовим договором. У цей же час він виразив і волю на припинення такого трудового договору після закінчення строку, на який він був укладений. Власник також не зобов`язаний попереджати або в інший спосіб інформувати працівника про майбутнє звільнення за пунктом 2 частиною першою статті 36 КЗпП України.

Враховуючи вищевикладене, суд першої інстанції, припустившись надмірного формалізму при дослідженні доказів та неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, фактично ухилився від вирішення спору по суті і залишив трудові права позивача незахищеними.

Крім того, незважаючи на наявність в матеріалах справи відомостей щодо припинення Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у м. Києві з 23 грудня 2020 року, суд першої інстанції всупереч вимог ст. 55 ЦПК України не залучив до участі в справі його правонаступника, яким відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 09 жовтня 2019 року № 870 є Центральне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Київ).

За таких обставин рішення суду першої інстанції ухвалене в результаті неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, висновки суду, викладені у рішенні, не відповідають обставинам справи, із застосуванням закону, який не підлягав застосуванню, відтак судове рішення не може вважатися законним і обґрунтованим, не може залишатися в силі та підлягає скасуванню.

На виконання вимог ст. 55 ЦПК України апеляційним судом залучено до участі в справі правонаступника відповідача Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у м. Києві Центральне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Київ).

Вирішуючи по суті позовні вимоги ОСОБА_1 про припинення трудового договору, звільнення з роботи, зобов`язання вчинити дії, апеляційний суд виходить із наступного.

Згідно ч. 2 ст. 8 Конституції України звернення до суду для захисту конституційних прав та свобод громадян, на підставі Конституції України гарантується.

Відповідно до ч. 1 ст. 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

За змістом ст. 22 КЗпП України будь-яке пряме або непряме обмеження прав чи встановлення прямих або непрямих переваг при укладенні, зміні та припиненні трудового договору не допускається.

Згідно з частиною першою ст. 8 Конвенції про захистправ людини і основоположних свобод кожен має право на повагу досвого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.

Європейський суд з правлюдини вказує, що приватне життя «включає право особи на формування та розвитокстосунків з іншими людьми, включаючи стосунки професійного або діловогохарактеру». Стаття 8 Конвенції «захищає право на особистий розвиток та правовстановлювати та розвивати стосунки з іншими людьми та оточуючим світом».Поняття «приватне життя» в принципі не виключає відносини професійного абоділового характеру. Врешті-решт, саме у рамках трудової діяльності більшістьлюдей мають значну можливість розвивати стосунки з оточуючим світом. Отже,обмеження, накладені на доступ до професії, були визнані такими, що впливаютьна «приватне життя» (рішення Європейського суду з прав людини у справі «ОлександрВолков проти України» (Oleksandr Volkov v. Ukraine, № 21722/11, § 165)).

З урахуванням положеньчастини першої статті 8 Конвенції про захистправ людини і основоположних свобод та усталеної практикиЄвропейського Суду з прав людини необхідно зробити висновок, що наявність уреєстрі інформації щодо позивача як про керівника товариства відноситься допрофесійної діяльності останнього та охоплюється поняттям «приватне життя».

У п. 2 ч. 1 ст. 36 КЗпП України визначено, що підставами припинення трудового договору, зокрема, є закінчення строку (пункти 2 і 3 статті 23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна з сторін не поставила вимогу про їх припинення.

Конституційний Суд України у рішеннях від 07 липня 2004 року № 14-рп/2004, від 16 жовтня 2007 року № 8-рп/2007 та від 29 січня 2008 року № 2-рп/2008 зазначав, що визначене ст. 43 Конституції України право на працю розглядає як природну потребу людини своїми фізичними і розумовими здібностями забезпечувати своє життя. Це право передбачає як можливість самостійно займатися трудовою діяльністю, так і можливість працювати за трудовим договором чи контрактом.

Свобода праці передбачає можливість особи займатися чи не займатися працею, а якщо займатися, то вільно її обирати, забезпечення кожному без дискримінації вступати у трудові відносини для реалізації своїх здібностей. За своєю природою право на працю є невідчужуваним і по суті означає забезпечення саме рівних можливостей для його реалізації.

Із доказів, наявних в матеріалах справи, вбачається, що позивача було прийнято на посаду директора ТОВ «Чіланзар» на підставі строкового договору зі строком дії до 01 лютого 2020 року, однак в зв`язку зі смертю ІНФОРМАЦІЯ_1 засновника і єдиного учасника ТОВ «Чіланзар» ОСОБА_2 після закінчення цього строку і фактичного припинення трудових відносин зміни до ЄДРПОУ, в яких ОСОБА_1 зазначений як директор даного підприємства, не внесено.

Таким чином, апеляційний суд приходить до висновку, що оскільки питання про припинення з позивачем трудових відносин на підставі п. 2 ч. 1 ст. 36 КЗпП України не вирішено, його трудові права є порушеними і підлягають захисту.

Враховуючи порушення права позивача на припинення трудового договору, обраний ним спосіб захисту направлений на відновлення його трудових прав, гарантованих Конституцією України.

Недосконалість національного законодавства та прогалини у правовому регулюванні певних правовідносин не можуть бути підставою для позбавлення особи права на захист його порушених прав у обраний ним спосіб.

Згідно з ч. 1 ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (ч. 1 ст. 129 Конституції України). Аналогічний припис закріплений у ч. 1 ст. 10 ЦПК України.

Елементом принципу верховенства права є принцип правової визначеності, який, зокрема, передбачає, що закон, як і будь-який інший акт держави, повинен характеризуватися якістю, щоб виключити ризик свавілля. На думку Європейського суду з прав людини, поняття «якість закону» означає, що національне законодавство повинно бути доступним і передбачуваним, тобто визначати достатньо чіткі положення, аби дати людям адекватну вказівку щодо обставин і умов, за яких державні органи мають вживати заходів, що вплинуть на конвенційні права цих людей (рішення Європейського суду з прав людини усправах «C.G. та інші проти Болгарії» («C. G. AndOthersv. Bulgaria», заява №1365/07, § 39), «Олександр Волков проти України» («Oleksandr Volkov v. Ukraine», заява № 21722/11, § 170)).

Європейський суд з прав людини неодноразово зазначав, щоформулювання законів не завжди чіткі. Тому їх тлумачення та застосуваннязалежить від практики. І роль розгляду справ у судах полягає саме у тому, щобпозбутися таких інтерпретаційних сумнівів з урахуванням змін у повсякденнійпрактиці (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини усправах «Кантоні проти Франції» («Cantoni v. France», заява № 17862/91, §31-32), «Вєренцов проти України» («Vyerentsov v. Ukraine», заява «№ 20372/11, §65))

Частиноюдругою статті 5 ЦПК України встановлено, що увипадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захиступорушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яказвернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особиможе визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечитьзакону.

Усвоїх рішеннях Європейський суд з прав людини постійно підкреслює цінність таважливість дотримання формалізованих норм цивільного процесу, за допомогою якихсторони забезпечують вирішення спору цивільного характеру, оскільки завдякицьому може обмежуватися обсяг дискреції, забезпечуватися рівність сторін,запобігатися свавілля, забезпечуватися ефективне вирішення спору та розглядсправи судом упродовж розумного строку, а також забезпечуватися правовавизначеність та повага до суду. В той же час «надмірний формалізм» можесуперечити вимозі забезпечення практичного та ефективного права на доступ досуду відповідно до пункту першого статті 6 Конвенції про захист прав людини таосновоположних свобод. Це зазвичай відбувається у випадку особливо вузькоготлумачення процесуальної норми, що перешкоджає розгляду позову заявника по сутііз супутнім ризиком порушення його чи її права на ефективний судовий захист (рішення Європейського суду зправ людини у справах «Белеш та інші проти Чеської Республіки» (Belesand Others v. the Czech Republic, заява № 47273/99, § 50-51, 69); «Волчі протиФранції» (Walchli v. France, заява № 35787/03, §29).

Припроведенні оцінювання Європейський суд з прав людини часто наголошує напитаннях «правової визначеності» та «належного здійснення правосуддя» як надвох основних елементах для проведення розмежування між надмірним формалізмомта прийнятим застосуванням процесуальних формальностей. Зокрема, Європейськийсуд з прав людини виходить з того, що є порушенням права на доступ до суду,коли норми не переслідують цілі правової визначеності та належного здійсненняправосуддя та утворюють свого роду перепону, яка перешкоджає вирішенню справиучасників судового процесу по суті компетентним судом (див., наприклад, рішенняу справах «Карт проти Туреччини» (Kart v. Turkey [ВП], заява № 8917/05, § 79 (в кінці); «Ефстатіу та та інші проти Греції» (Efstathiou and Others v. Greece, заява № 36998/02, §24 (в кінці); «Ешим проти Туреччини» (Esim v. Turkey, заява № 59601/09, §21).

Зізмісту позовної заяви ОСОБА_1 вбачається, що він просить суд припинити трудовий договір з 01 лютого 2020 року та звільнити його на підставі ч. 2 ст. 36 КЗпП України в зв`язку з закінченням строку трудового договору.

Відповідно до вимог частини другої статті 5 ЦПК України, з урахуваннямвстановлених обставин справи та виходячи з того, що пред`явлення позову по сутіспрямоване на припинення трудових правовідносин між ОСОБА_1 і ТОВ «Чіланзар`апеляційний суд вважає, що ефективним і таким, що не суперечитьзакону, у даному випадку буде такий спосіб захисту як визнання припиненими трудовихвідносин ОСОБА_1 і ТОВ «Чіланзар`в зв`язку із закінченням строку дії трудового договору на підставі п. 2 ст. 36 КЗпП України.

Визначеннязапропонованим чином способу захисту прав позивача судом не призводить допорушення диспозитивних засад цивільного судочинства, оскільки справарозглядається у межах заявлених ОСОБА_1 вимог і на підставі доказів,поданих учасниками справи.

При вирішенні даної справи апеляційним судом відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України враховано правові висновки, викладені в постановах Верховного Суду від 17 лютого 2021 року в справі № 390/1449/19, від 19 вересня 2019 року в справі № 233/2529/18, від 03 липня 2019 року в справі № 520/11437/16-ц, від 22 травня 2019 року в справі № 757/61865/16-ц.

Разом із тим, вимоги про зобов`язання державних реєстраторів внести відомості до ЄДРПОУ в частині звільнення ОСОБА_1 з посади директора ТОВ «Чіланзар» з 01 лютого 2020 року задоволенню не підлягають, оскільки така вимога не може бути звернена до органу державної реєстрації юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (державного реєстратора такого органу), який зобов`язаний виконати рішення суду щодо припинення трудових відносин керівника юридичної особи з такою особою незалежно від того, чи був цей орган (реєстратор) залучений до участі у справі.

Аналогічні правові висновки наведені в постанові Верховного Суду від 17 березня 2021 року в справі № 761/40378/18 (провадження № 61-18255св19).

З огляду на викладене апеляційний суд вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалене за неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідності висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильного застосування норм матеріального права, що відповідно до вимог ст. 376 ЦПК України є підставами для його скасування із прийняттям нової постанови про часткове задоволення позову, визнавши припиненими трудовівідносини ОСОБА_1 і ТОВ «Чіланзар`в зв`язку із закінченням строку дії трудового договору на підставі п. 2 ст. 36 КЗпП України.

В іншій частині позов задоволенню не підлягає із наведених вище підстав.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України апеляційний суд здійснює перерозподіл судових витрат та стягує із відповідача ТОВ «Чіланзар» на користь позивача судові витрати в розмірі 3783,60 грн. за подання апеляційної скарги.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 30 березня 2021 року скасувати та прийняти нову постанову.

Позов ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Чіланзар», Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у м. Києві, правонаступником якого є Центральне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Київ) про припинення трудового договору, звільнення з роботи, зобов`язання вчинити дії задовольнити частково.

Визнати трудові відносини ОСОБА_1 та Товариства з обмеженою відповідальністю «Чіланзар» припиненими з 01 лютого 2020 року у зв`язку з припиненням строку дії трудового договору.

В іншій частині позову ОСОБА_1 відмовити.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Чіланзар» (м. Київ вул. А.Ахматової 15 кв. 271 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 РНОКПП НОМЕР_1 ) судові витрати в розмірі 3783,60 грн.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено16 вересня 2021 року.

Головуючий: Кашперська Т.Ц.

Судді: Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.