Справа № 428/8766/20
РІШЕННЯ

іменем України

16 лютого 2021 року , м.Сватове

Сватівський районний суд Луганської області у складі:

головуючого судді Реки А.С.,

за участі секретаря судового засідання Філіпенко А.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Сватове цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення моральної шкоди за неналежне виконання договору доручення,-

Встановив:

В провадженні Сватівського районного суду Луганської області перебуває цивільна справа за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення моральної шкоди за неналежне виконання договору доручення.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що 10 березня 2013 року між ним та ОСОБА_2 було укладено договір доручення, відповідно до п. 1.6 якого відповідач, як повірений прийняла на себе обов`язок за його дорученням передати іншим особам документи та їх копії, а також отримувати для нього як довірителя, документи та їх копії у інших осіб. Наприкінці травня 2013 року він доручив відповідачу подати від його імені до Харківського національного університету внутрішніх справ пакет документів, передбачений для здобувача наукового ступеню кандидата юридичних наук. Для цього він передав відповідачу необхідні документи в оригіналах (зокрема, диплом про вищу юридичну освіту), та відповідні інструкції, як потрібно діяти від його імені. За наявною у нього інформацією, необхідні документи до ХНУВС відповідач подала в копіях і через деякий час повернула йому оригінали. У подальшому ним було отримано науковий ступінь кандидата юридичних наук. Після початку бойових дій у м. Луганську, в травні 2014 року, будь-які контакти з відповідачем було втрачено. У подальшому органами Національної поліції України розслідувалось кримінальне правопорушення, внесене до ЄРДР за № 0002372 від 26.09.2018 року, у якому йому було повідомлено про підозру за ч.2, ч.4 ст. 358 КК України. За змістом матеріалів вказаного повідомлення, приблизно в червні 2013 року, маючи у своєму розпорядженні підроблений документ (диплом Львівського державного університету ім. Івана Франка про здобуття у 1999 році вищої юридичної освіти), підозрюваний, діючи умисно з метою виконання підробленого документа для подальшого закріплення у якості здобувача наукового ступеню кандидата юридичних наук, передав вказаний диплом для огляду та зняття з нього фотокопії працівникам ХНУВС. Оскільки він особисто документи до ХНУВС не подавав, вживав заходів з розшуку відповідача, та через іншу особу звернувся до неї, вимагаючи пояснень щодо факту подання недостовірно документу. Як стало відомо з письмових пояснень відповідача від 15.09.2018 року, під час підготовки його документів до подання ХНУВС відповідач загубила оригінал його диплома про вищу юридичну освіту та враховуючи, що строки на подання документів закінчувались, бажаючи виправити ситуацію, за допомогою програми «Фотошоп» виготовила графічне зображення загубленого диплома, відтворивши його реквізити по пам`яті і роздрукувавши отримане зображення на принтері, у такому вигляді подала (разом з іншими документами) від його імені до ХНУВС. При цьому відповідач, використовуючи у якості зразка графічне зображення іншого диплома, яке вона знайшла в мережі Інтернет, припустилась певних неточностей, внаслідок чого виготовлена копія диплому виявилася не схожою на оригінал того документу, який відповідач отримувала у нього для подання від його імені до ХНУВС. У подальшому, ухвалою Комінтернівського районного суду м. Харкова від 10 вересня 2020 року у справі № 641/5276/20 кримінальне провадження № 0002372 від 26.09.2018 р. за обвинуваченням ОСОБА_1 було закрито у зв`язку із закінченням строків давності, передбачених ст. 49 КК України. За цим кримінальним провадженням він не вважає винним ні себе, ні будь-кого, та вважає події, які сталися юридичним казусом, але погодився на закриття справи і не вимагав своєї повної реабілітації, оскільки не мав бажання протягом тривалого часу витрачати особисті зусилля, час і кошти на доведення своєї невинуватості. Таким чином, внаслідок недбалих і безвідповідальних дій відповідача з виконання обов`язків за Договором, виникла несприятлива для нього ситуація, пов`язана з кримінальним обвинуваченням та певними репутаційними втратами. Оскільки внаслідок недбалих дій відповідача він зазнав душевних страждань, пов`язаних з кримінальним переслідуванням, вважає, що відповідач повинна компенсувати йому моральну шкоду у розмірі 1000 грн. Просить суд стягнути з ОСОБА_2 на його користь моральну шкоду за неналежне виконання договору доручення від 10.03.2013 року в розмірі 1000 грн.

Ухвалою Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 18 листопада 2020 року цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення моральної шкоди за неналежне виконання договору доручення за підсудністю було передано на розгляд Сватівського районного суду Луганської області.

Ухвалою судді Сватівського районного суду Луганської області від 04 січня 2021 року було відкрито провадження по справі та розгляд призначено в порядку загального позовного провадження.

Ухвалою Сватівського районного суду Луганської області від 29 січня 2021 року закрито підготовче провадження у справі та справу призначено до розгляду у судовому засіданні.

Позивач ОСОБА_1 в судове засідання не з`явився, будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи, надіславши на адресу суду заяву, в якій просив проводити розгляд справи за його відсутності (а.с. 59).

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явилася, будучи належним чином повідомленою про дату, час та місце розгляду справи. На адресу суду надійшов відзив, згідно якого відповідач позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди не визнає. Вказала, що добросовісно діяла в інтересах ОСОБА_1 , не маючи бажання спричинити йому будь-яку шкоду. Крім того, положення ст.ст. 23, 1000-1009 ЦК України не передбачають можливості відшкодування моральної шкоди у відносинах договору доручення. Просить розглянути справу у її відсутність (а.с. 50).

Всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному і об`єктивному розгляді справи, суд дійшов наступного висновку.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

З матеріалів справи вбачається, що ухвалою Комінтернівського районного суду м. Харкова постановленою, згідно ухвали Комінтернівського районного суду м. Харкова про виправлення описки, - 11 вересня 2020 року, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень - проступків, передбачених ч.2 ст. 358 КК України, ч.4 ст. 358 КК України, та у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 358 КК України звільнено від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності, передбачених ст. 49 КК України. Як вбачається з вищевказаної ухвали суду, у період із червня 1999 року до березня 2008 року, з метою представлення своєї особистості у суспільстві як особи високого рівня наукових, професійних і загальних компетентностей, необхідних для діяльності у галузі права, а також підтвердження наявності диплому про вищу юридичну освіту задля отримання в Україні відповідно до вимог Закону України «Про адвокатуру» від 19.12.1992 свідоцтва про право зайняття адвокатською діяльністю, у ОСОБА_1 виник злочинний умисел, направлений на підроблення диплома про вищу юридичну освіту, який видається та посвідчується закладом освіти. У той же період часу, ОСОБА_1 , у невстановленому слідством місці та невстановлених слідством обставин домовився із невстановленими слідством особами про спільне підроблення диплома про здобуття ним вищої юридичної освіти, який видається та посвідчується закладом освіти. Отримавши від невстановлених слідством осіб згоду на спільне підроблення документа, який засвідчував би здобуття ОСОБА_1 вищої юридичної освіти, останній, у невстановленому слідством місці та у невстановлений слідством час, у період 1999 - березня 2008 року передав невстановленим досудовим розслідуванням особам свої анкетні дані для використання їх при виготовленні підробленого диплому щодо здобуття ОСОБА_1 вищої юридичної освіти у Львівському державному університеті ім. Івана Франка. На виконання попередніх злочинних домовленостей із ОСОБА_1 , у той же період часу, тобто із 1999 року до березня 2008 року, невстановлені у ході досудового розслідування особи, які діяли за попередньою змовою із ОСОБА_1 , у невстановленому місці та за невстановлених слідством обставин, виготовили заздалегідь підроблений диплом спеціаліста серії НОМЕР_1 , виданий Львівським державним університетом ім. Івана Франка 25.06.1999 за реєстраційним №57 з відображенням у такому підробленому документі відомостей про здобуття ОСОБА_1 спеціальності «правознавство» та присвоєння йому кваліфікації спеціаліста «юриста». Виготовлений підроблений диплом Львівського державного університету ім. Івана Франка № НОМЕР_1 невстановлені особи тоді ж передали ОСОБА_1 з метою його подальшого використання останнім. Крім того, у період із червня 1999 року до березня 2008 року, у ОСОБА_1 виник злочинний умисел, направлений на підроблення диплома про вищу юридичну освіту, який видається та посвідчується закладом освіти. У той же період часу, ОСОБА_1 , у невстановленому слідством місці та невстановлених слідством обставин домовився із невстановленими слідством особами про спільне підроблення диплома про здобуття ним вищої юридичної освіти, який видається та посвідчується закладом освіти. Отримавши від невстановлених слідством осіб згоду на спільне підроблення документа, який засвідчував би здобуття ОСОБА_1 вищої юридичної освіти, останній, у невстановленому слідством місці та у невстановлений слідством час, у період 1999 - березня 2008 року передав невстановленим досудовим розслідуванням особам свої анкетні дані для використання їх при виготовленні підробленого диплому щодо здобуття ОСОБА_1 вищої юридичної освіти у Львівському державному університеті ім. Івана Франка. На виконання попередніх злочинних домовленостей із ОСОБА_1 , у той же період часу, тобто із 1999 року до березня 2008 року, невстановлені у ході досудового розслідування особи, які діяли за попередньою змовою із ОСОБА_1 , у невстановленому місці та за невстановлених слідством обставин, виготовили заздалегідь підроблений диплом спеціаліста серії НОМЕР_1 , виданий Львівським державним університетом ім. Івана Франка 25.06.1999 за реєстраційним №57 з відображенням у такому підробленому документі відомостей про здобуття ОСОБА_1 спеціальності «правознавство» та присвоєння йому кваліфікації спеціаліста «юриста». Виготовлений підроблений диплом Львівського державного університету ім. Івана Франка № НОМЕР_1 невстановлені особи тоді ж передали ОСОБА_3 з метою його подальшого використання останнім. У подальшому, у невстановлений досудовим розслідуванням час, але не пізніше 29 березня 2008 року, маючи у своєму розпорядженні підроблений документ (диплом Львівського державного університету ім. Івана Франка № НОМЕР_1 про здобуття ОСОБА_1 у 1999 році вищої юридичної освіти), який, поміж інших вимог, надавав право відповідно до вимог Закону України «Про адвокатуру» від 19.12.1992 отримати в Україні свідоцтво про зайняття адвокатською діяльністю, ОСОБА_1 діючи умисно з метою використання підробленого документа для отримання свідоцтва про право зайняття адвокатською діяльністю, передав вказаний диплом для огляду та зняття з його фотокопії членам кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури Миколаївської області. Крім того, у період із червня 1999 року до березня 2008 року, ОСОБА_1 за попередньою змовою групою осіб вчинив підроблення диплому Львівського державного університету ім. Івана Франка № НОМЕР_1 про здобуття ним у 1999 році вищої юридичної освіти, з метою його подальшого використання. У подальшому, у невстановлений досудовим розслідуванням час, але не пізніше 29 березня 2008 року, маючи у своєму розпорядженні підроблений документ (диплом Львівського державного університету ім. Івана Франка № НОМЕР_1 про здобуття ОСОБА_1 у 1999 році вищої юридичної освіти), діючи умисно з метою використання підробленого документа для отримання свідоцтва про право зайняття адвокатською діяльністю, передав вказаний диплом для огляду та зняття з нього фотокопії членам кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури. Крім того, діючи повторно, приблизно в червні 2013 року, маючи у своєму розпорядженні підроблений документ (диплом Львівського державного університету ім. Івана Франка № НОМЕР_1 про здобуття ОСОБА_1 у 1999 році вищої юридичної освіти), ОСОБА_1 , знаходячись за адресою: м. Харків, пр. Льва Ландау, 27, діючи умисно з метою використання підробленого документа для подальшого закріплення у якості здобувача наукового ступеню кандидата юридичних наук до Харківського національного університету внутрішніх справ і отримання диплому про здобуття наукового ступеню кандидата юридичних наук, передав вказаний диплом для огляду та зняття з нього фотокопії працівникам Харківського національного університету внутрішніх справ(а.с. 6-10, 11).

Як вбачаться з письмових пояснень за підписом ОСОБА_4 , наданих на ім`я ОСОБА_1 від 15 вересня 2018 року, остання факту виготовлення копії диплому про вищу освіту за допомогою комп`ютерної програми «Фотошоп» не заперечувала та зазначила, що діяла виключно в інтересах ОСОБА_1 (а.с. 5).

Звертаючись до суду з даним позовом позивач посилається на те, що відповідач неналежно виконала своє зобов`язання згідно договору доручення від 10.03.2013 року, оскільки нею порушено договірні зобов`язання, а саме відповідач передала до навчального закладу графічне зображення документа про вищу освіту, виготовлене самостійно відповідачем за допомогою програми «Фотошоп», що призвело для позивача до несприятливої ситуації, пов`язаної з кримінальним переслідуванням та певними репутаційними втратами.

Укладаючи з відповідачем договір доручення від 10.03.2013 року (а.с. 4), ОСОБА_1 (Довіритель) доручив, а ОСОБА_2 (Повірений) прийняла на себе здійснення від імені, за рахунок, та за окремим дорученням Довірителя юридичні дії, зокрема, передавати іншим особам документи та їх копії, а також отримувати для Довірителя документи та їх копії в інших осіб (п. 1.6. Договору).

Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином, відповідно до умов цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За умовами частини третьої статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частиною 1 ст. 627 ЦК України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно з ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний стороною (сторонами).

Згідно з ч.1ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ст. 1000 ЦК України, за договором доручення одна сторона (повірений) зобов`язується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії. Правочин, вчинений повіреним, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки довірителя.

У договорі доручення або у виданій на підставі договору довіреності мають бути чітко визначені юридичні дії, які належить вчинити повіреному. Дії, які належить вчинити повіреному, мають бути правомірними, конкретними та здійсненними. Повірений зобов`язаний вчиняти дії відповідно до змісту даного йому доручення. Повірений може відступити від змісту доручення, якщо цього вимагають інтереси довірителя і повірений не міг попередньо запитати довірителя або не одержав у розумний строк відповіді на свій запит. У цьому разі повірений повинен повідомити довірителя про допущені відступи від змісту доручення як тільки це стане можливим. (ст. 1003, ч. 1 ст.1004 ЦК України).

Таким чином, позивач вважає, що в зв`язку з порушенням відповідачем своїх зобов`язань за договором доручення від 10.03.2013 року, відповідач повинна відшкодувати завдану моральну шкоду, оскільки внаслідок недбалих дій останньої позивач зазнав душевних страждань, пов`язаних з кримінальним переслідуванням.

У правовій позиції викладеній у Постанові Верховного Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 жовтня 2020 року у справі № 755/3509/18, провадження № 61-17721св19, зазначено, що за загальним правилом зобов`язання з відшкодування шкоди (майнової та немайнової) є прямим наслідком правопорушення, тобто порушення охоронюваних законом суб`єктивних особистих немайнових і майнових прав та інтересів учасників цивільних відносин. При цьому одне і те ж правопорушення може призводити до негативних наслідків як у майновій, так і немайновій сферах, тобто виступати підставою для відшкодування майнової та моральної шкоди одночасно.

Заподіяння моральної шкоди та компенсація відповідних немайнових втрат може мати місце як в договірних, так і в деліктних правовідносинах (поза межами існуючих між потерпілим і завдавачем шкоди договірних чи інших правомірних зобов`язальних відносин).

Згідно з частинами першою та другою статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку зі знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Відповідно до частин третьої, четвертої статті 23 ЦК України моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

Відповідно до частини першої статті 201 ЦК України особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є: здоров`я, життя; честь, гідність і ділова репутація; ім`я (найменування); авторство; свобода літературної, художньої, наукової і технічної творчості, а також інші блага, які охороняються цивільним законодавством.

Право на відшкодування моральної шкоди є важливою гарантією захисту прав і свобод громадян та законних інтересів юридичних осіб, встановлене Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 611 ЦК України моральна шкода підлягає відшкодуванню у разі порушення зобов`язання, якщо таке відшкодування встановлено договором або законом. Тобто законодавець указує на два випадки компенсації моральної шкоди - вони визначені умовами договору або випливають із положень законодавства (зокрема статті 4, 22 Закону України «Про захист прав споживачів»).

Спори про відшкодування фізичній особі моральної шкоди розглядаються, зокрема: коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції України або випливає з її положень; у випадках, передбачених законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди; при порушенні зобов`язань, які підпадають під дію Закону України «Про захист прав споживачів» чи інших законів, що регулюють такі зобов`язання і передбачають відшкодування моральної шкоди.

Згідно з преамбулою Закону України «Про захист прав споживачів» цей Закон регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів.

За пунктами 18, 22 частини першої статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець - суб`єкт господарювання, який згідно з договором реалізує споживачеві товари або пропонує їх до реалізації; споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

Статтею 1-1 Закон України «Про захист прав споживачів» передбачено, що цей Закон регулює відносини між споживачами товарів (крім харчових продуктів, якщо інше прямо не встановлено цим Законом), робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг.

Як вбачається з положень договору, продавець продає, а покупець купує майнові права на об`єкт нерухомості.

Пункт 5 частини першої статті 4 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачає, що споживачі під час укладення, зміни, виконання та припинення договорів щодо отримання (придбання, замовлення тощо) продукції, а також при використанні продукції, яка реалізується на території України, для задоволення своїх особистих потреб мають право на відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок недоліків продукції (дефекту в продукції), відповідно до закону.

Відповідно до пункту 19 частини першої статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів» термін «продукція» у цьому Законі вживається в значенні - будь-які виріб (товар), робота чи послуга, що виготовляються, виконуються чи надаються для задоволення суспільних потреб.

За змістом частини другої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» при задоволенні вимог споживача суд одночасно вирішує питання щодо відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

З огляду на викладене слід зазначити, що виходячи з положень статей 16 і 23 ЦК України та змісту права на відшкодування моральної шкоди в цілому як способу захисту суб`єктивного цивільного права, компенсація моральної шкоди повинна відбуватися у будь-якому випадку її спричинення - право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди виникає внаслідок порушення права особи незалежно від наявності спеціальних норм цивільного законодавства.

Статті 4 та 22 Закону України «Про захист прав споживачів» прямо передбачають право споживача на відшкодування моральної шкоди у правовідносинах між споживачами та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг.

З наведеного вбачається, що моральна шкода за порушення цивільно-правового договору як спосіб захисту суб`єктивного цивільного права може бути компенсована і в тому разі, якщо це прямо не передбачено законом або тим чи іншим договором, і підлягає стягненню на підставі статей 16 та 23 ЦК України і статей 4 та 22 Закону України «Про захист прав споживачів» навіть у тих випадках, коли умовами договору право на компенсацію моральної шкоди не передбачено.

Вказана правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 01 вересня 2020 року у справі № 216/3521/16-ц (провадження № 14-714цс19).

Згідно частин 1, 3 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

У відповідності до ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Аналізуючи надані позивачем докази, суд вважає долучені до матеріалів справи письмові пояснення від 15.09.2018 від імені ОСОБА_2 (а.с. 5) неналежним доказом, оскільки вони не посвідчені належним чином, зокрема, нотаріально, та неможливо достовірно ідентифікувати особу, яка писала та ставили підпис у даних поясненнях.

Звертаючись до суду з позовними вимогами про відшкодування моральної шкоди позивач посилається на те, що внаслідок недбалих і безвідповідальних дій відповідача з виконання обов`язків за Договором, виникла несприятлива для нього ситуація, пов`язана з кримінальним обвинуваченням та певними репутаційними витратами, він зазнав душевних страждань, пов`язаних з кримінальним переслідуванням.

Таким чином, наявність моральної шкоди доводиться потерпілим, який в позовній заяві має зазначити, які моральні страждання та у зв`язку з чим він поніс і чим обґрунтовується розмір компенсації. Умовою відповідальності за моральну шкоду є неправомірне рішення, дія чи бездіяльність, внаслідок яких завдано моральну шкоду. Зобов`язання відшкодувати моральну (немайнову) шкоду виникає лише за умови, що вказана шкода є безпосереднім наслідком певної протиправної дії (бездіяльності).

На підставі вищевикладеного, проаналізувавши зазначені норми закону та зібрані у справі докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що вимоги про відшкодування моральної шкоди в розмірі 1000 грн. задоволенню не підлягає, оскільки вина відповідача у спричиненні позивачу моральної шкоди з урахуванням обставин, встановлених ухвалою Комінтернівського районного суду м. Харкова, постановленою згідно ухвали Комінтернівського районного суду м. Харкова про виправлення описки - 11.09.2020 року по справі № 641/5276/20, не доведена в судовому засіданні, відсутній причинний зв`язок між душевними стражданнями позивача через кримінальне переслідування та діями відповідача з виконання безпосередньо договору доручення; вимоги заявлені позивачем без достатніх правових підстав та обґрунтування.

З огляду на вищевикладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення моральної шкоди за неналежне виконання договору доручення.

Керуючись ст.ст. 3, 4, 5, 12, 13, 76-81, 259, 263-265, 268, 273 ЦПК України, 6, 23, 201, 207, 526, 611, 626-627, 629, 638, 100 суд, -

Ухвалив:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення моральної шкоди за неналежне виконання договору доручення - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційну скаргу на рішення може бути подано до Луганського апеляційного суду безпосередньо або через Сватівський районний суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Повний текст рішення виготовлено 17 лютого 2021 року.

Суддя А.С. Река