Номер провадження: 22-ц/813/7489/21
Головуючий у першій інстанції Кузнецова В. В.
Доповідач Таварткіладзе О. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.11.2021 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Таварткіладзе О.М.,

суддів: Князюка О.В., Погорєлової С.О.

за участю секретаря судового засідання: Тищенко М.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Вінчковського В`ячеслава Леонідовича на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 04 березня 2021 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення суми боргу, та за позовом третіх осіб з самостійними вимогами ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання договору позики фіктивним,

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу, посилаючись на те, що 14.08.2019 року між ним та ОСОБА_2 укладено договір позики відповідно до умов якого він передав у строк до 14.08.2020 року в позику ОСОБА_2 1 250 000,00 грн., про що останнім складена відповідна розписка. ОСОБА_2 прийнятих на себе зобов`язань за договором позики не виконав, та як зазначає позивач уникає спілкування з ОСОБА_1 з приводу повернення позики. Крім того, згідно умов договору позики від 14.08.2019 року передбачено сплату ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 процентів щомісячно в розмірі 1,5 % від суми позики, а також неустойки у вигляді штрафу у розмірі 10% від неповернутої або несвоєчасно повернутої суми позики з урахуванням процентів за договором. З урахуванням розміру процентів та штрафу загальна сума боргу ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 складає 1 622 500,00 грн., що стало підставою звернення до суду.

У вересні 2020 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 звернулися до суду про вступ у справу у якості третіх осіб із самостійними вимогами на предмет спору до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання договору позики фіктивним. В обґрунтування своїх позовних вимог ОСОБА_3 та ОСОБА_4 зазначають, що насправді договір позики укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 фіктивно, з метою заволодіння земельними ділянками, які незаконно вибули з володіння ОСОБА_3 та ОСОБА_4 у власність ОСОБА_2 . За допомогою штучного позову, вони намагаються в процесі виконання майбутнього рішення суду заволодіти майном ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 04 березня 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення суми боргу - відмовлено. Позовну заяву третіх осіб з самостійними вимогами ОСОБА_3 та ОСОБА_4 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання договору позики фіктивним - задоволено. Визнано недійсним договір позики від 14 серпня 2019 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 , ОСОБА_4 сплачений судовий збір у розмірі 840 грн. 80 коп.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, представник ОСОБА_1 адвокат Вінчковський В`ячеслав Леонідович подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення Приморського районного суду м. Одеси від 04 березня 2021 року в частині позовних вимог ОСОБА_3 та ОСОБА_4 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання договору позики фіктивним скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення про відмову у задоволенні позову, посилаючись на порушення районним судом норм матеріального і процесуального права.

Тобто рішення суду оскаржується лише в частині вирішення позову ОСОБА_3 та ОСОБА_4 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання договору позики фіктивним. В іншій частині рішення суду не оскаржено і в апеляційному порядку не переглядається.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення в межах позовної заяви та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно ст. 263 ЦПК України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права, з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції усім зазначеним вимогам відповідає.

Визнаючи недійсним договір позики від 14 серпня 2019 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , суд першої інстанції виходив з доведеності та обґрунтованості заявлених вимог.

Такі висновки суду першої інстанції відповідають встановленим у справі обставинам, засновані на законодавстві та є вірними.

З матеріалів справи вбачається, що:

- земельні ділянки кадастровий номер :34:004:0051, площею 0,0317 га та :34:004:0052 площею 0,0316 га розташовані по АДРЕСА_1 , які належать ОСОБА_3 - 2/3 частини та ОСОБА_4 були утворені внаслідок поділу земельної ділянки :34:004:0010 площею 0,0633 га., яка розташована по АДРЕСА_1 і належала ОСОБА_7 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . На цій земельній ділянці знаходилося також належне ОСОБА_7 нерухоме майно у розмірі 26/50 частин будинку;

- спадкоємцями після смерті ОСОБА_7 є ОСОБА_3 та його син ОСОБА_8 ;

- ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 08.07.2015 року по цивільній справі № 520/15855/14-ц, яка набрала чинності 14.07.2015 року затверджено мирову угоду між ОСОБА_3 та ОСОБА_8 за умовами якої визнано за ОСОБА_3 право власності на 2/3 від 26/50 частин жилого будинку розташованого на земельній ділянці площею 0,0633 га. по АДРЕСА_1 , та за ОСОБА_8 відповідно на 1/3 частину від 26/50 частин жилого будинку розташованого на цій же земельній ділянці;

- 08.02.2017 року ОСОБА_9 на підставі довіреності посвідченої приватним нотаріусом Брусилівського районного нотаріального округу Житомірської області Бородавко Б.Б. від 24.07.2006 року, який діяв від імені ОСОБА_7 за договорами купівлі-продажу, посвідчених приватним нотаріусом Ірпінського міського нотаріального округу Копейчиковим І.В. відчужив земельну ділянку ОСОБА_10 . Після чого дана земельна ділянка була відчужена ще двічі і останнім набувачем ОСОБА_11 на підставі заяви про поділ земельна ділянка площею 0,0633 га. була поділена на 2 земельні ділянки площею 0,0317 га та 0, 0316 га., які розташовані по АДРЕСА_1 ;

- дізнавшись, що належне ОСОБА_3 майно перейшло у власність інших осіб, ОСОБА_3 отримала на свій запит інформацію від нотаріуса Брусилівського районного нотаріального округу Житомірської області Бородавко Б.Б., що ним не посвідчувалася довіреність від імені ОСОБА_7 на ім`я ОСОБА_9 і що відчуження майна відбулося у зв`язку з незаконним втручанням в Єдиний реєстр заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, внаслідок якого було знято заборони, які існували щодо спірного майна та підробки довіреності від імені ОСОБА_7 та правовстановлюючих документів на дане майно, оригінали яких досі знаходяться у ОСОБА_3 ;

- рішенням Київського районного суду міста Одеси від 03 жовтня 2018 року у справі 520/12641/17 задоволено частково позов ОСОБА_3 , та суд визнав недійсним договір купівлі-продажу частин житлового будинку від 08 лютого 2017 року, а саме стосовно 26/50 частин житлового будинку за номером АДРЕСА_1 , загальною площею 248,7 кв.м., укладений між ОСОБА_7 , від імені якого на підставі довіреності від 24 липня 2006 року, посвідченої приватним нотаріусом Брусилівського районного нотаріального округу Житомирської області Бородавко Б.Б., зареєстрованої в реєстрі за №242, діяв ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , посвідчений приватним нотаріусом Ірпінського міського нотаріального округу Київської області Копейчиковим І.В., зареєстрований в реєстрі за №123; визнав недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки від 08 лютого 2017 року, а саме стосовно земельної ділянки, площею 0,0633 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :34:004:0010, цільове призначення: для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, укладений між ОСОБА_7 , від імені якого на підставі довіреності від 24 липня 2006 року, посвідченої приватним нотаріусом Брусилівського районного нотаріального округу Житомирської області Бородавко Б.Б., зареєстрованої в реєстрі за №242, діяв ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , посвідчений приватним нотаріусом Ірпінського міського нотаріального округу Київської області Копейчиковим І.В., зареєстрований в реєстрі за №122. У задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_3 про: витребування з незаконного володіння ОСОБА_11 земельних ділянок, площею 0,0316 га, кадастровий номер :34:004:0052, та площею 0,0317 га, кадастровий номер :34:0004:0051, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , на користь ОСОБА_3 ; скасування записів про державну реєстрацію права власності на земельні ділянки, площею 0,0316 га, кадастровий номер :34:004:0052, та площею 0,0317 га, кадастровий номер :34:0004:0051, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , за ОСОБА_11 ; визнання за ОСОБА_3 права власності на 2/3 частки земельних ділянок, площею 0,0316 га, кадастровий номер :34:004:0052, та площею 0,0317 га, кадастровий номер :34:0004:0051, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_7 ; визнання недійсним договору іпотеки від 16 лютого 2018 року, укладений між ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Хома А.С., зареєстрований в реєстрі за №270; визнання недійсним договору іпотеки від 16 лютого 2018 року, укладений між ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Хома А.С., зареєстрований в реєстрі за №268; скасування записів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про обтяження майна іпотекою та встановлення заборон на нерухоме майно щодо земельних ділянок, площею 0,0316 га, кадастровий номер :34:004:0052, та площею 0,0317 га, кадастровий номер :34:0004:0051, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі договорів іпотеки від 16 лютого 2018 року, посвідчених приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Хома А.С., зареєстрованих в реєстрі за №268 та №270 - відмовлено;

- постановою Одеського апеляційного суду від 27.06.2019 року у справі 520/12641/17 рішення Київського районного суду м. Одеси від 03 жовтня 2018 року скасовано в частині відмови в позовних вимогах щодо витребування майна з чужого незаконного володіння, визнання недійсними договорів іпотеки, скасування державної реєстрації права власності та скасування запису майна обтяження майна іпотекою та встановлення заборони та в цій частині прийнято постанову, якою скасовано записи про державну реєстрацію права власності за ОСОБА_11 на земельні ділянки, площею 0,0316га, кадастровий номер :34:004:0052 та площею 0,0317 га, кадастровий номер :34:0004:0051, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 . Витребувано з незаконного володіння ОСОБА_11 на користь ОСОБА_3 2/3 частини земельної ділянки: площею 0,0316 га, кадастровий номер :34:004:0052, та площею 0,0317 га, кадастровий номер :34:0004:0051, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 та визнано за ОСОБА_3 право власності на 2/3 частини цих земельних ділянок. В позовних вимогах щодо визнати недійсним договорів іпотеки від 16 лютого 2018 року та в скасуванні записів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про обтяження майна іпотекою та встановлення заборони - відмовлено;

- постановою Верховного Суду від 24.03.2020 року у справі 520/12641/17 постанову Одеського апеляційного суду від 27 червня 2019 року залишено без змін;

- під час вирішення судами спору щодо земельних ділянок по АДРЕСА_1 у справі № 520/12641/17, учасником якого був ОСОБА_11 , останній 16.02.2018 року уклав договори іпотеки з ОСОБА_12 , згідно з якими передав ОСОБА_12 земельні ділянки в іпотеку;

- рішенням Київського районного суду міста Одеси по цивільній справі № 947/6698/20 від 19.06.2020 року визнано недійсними договори іпотеки від 16 лютого 2018 року, укладені між ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , щодо земельних ділянок, площею 0,0316 га, кадастровий номер :34:004:0052 та 0,0317 га, кадастровий номер :34:004:0051 розташованих за адресою: АДРЕСА_1 . Скасовано записи з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про обтяження майна іпотекою та встановлення заборон на нерухоме майно щодо земельних ділянок, площею 0,0316 га, кадастровий номер :34:004:0052 та 0,0317 га, кадастровий номер :34:004:0051 розташованих за адресою: АДРЕСА_1 , внесені на підставі договорів іпотеки від 16 лютого 2018 року;

- рішеннями державного реєстратора прав на нерухоме майно, Лиманської районної державної адміністрації Одеської області Гриба Максима Петровича від 18.08.2020 року припинено право власності ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на земельні ділянки площею 0,0316 га, кадастровий номер :34:004:0052, та площею 0,0317 га, кадастровий номер :34:004:0051, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 та проведено державну реєстрацію права власності на ці земельні ділянки за ОСОБА_12 ;

- 21.08.2020 року ОСОБА_12 продав ОСОБА_2 земельні ділянки площею 0,0316 га, кадастровий номер :34:004:0052, та площею 0,0317 га, кадастровий номер :34:004:0051, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 ;

- рішеннями державного реєстратора прав на нерухоме майно 21.08.2020 року зареєстровано право власності ОСОБА_2 на земельні ділянки площею 0,0316 га, кадастровий номер :34:004:0052, та площею 0,0317 га, кадастровий номер :34:004:0051, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 ;

- в провадженні Київського районного суду міста Одеси знаходиться цивільна справа № 947/24419/20 за позовом ОСОБА_3 та ОСОБА_4 до державного реєстратора прав на нерухоме майно Лиманської районної державної адміністрації Одеської області Гриба Максима Петровича, ОСОБА_12 , ОСОБА_2 про визнання незаконними рішень, витребування майна;

- згідно з Інформаційними довідками № 221509842, № 221511721 від 26.08.2020 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно підтверджуються факти припинення права спільної часткової власності ОСОБА_3 , ОСОБА_4 рішенням державного реєстратора від 18.08.2020 року та реєстрації права власності ОСОБА_2 рішенням державного реєстратора від 21.08.2020 року на зазначені земельні ділянки;

- 27.08.2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду першої інстанції з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу у розмірі який відповідає договірній ціні земельних ділянок;

- наказом Міністерства юстиції України від 25.09.2020 року № 3338/5 скасовано рішення державного реєстратора Лиманської районної державної адміністрації Одеської області Гриб Максима Петровича від 18.08.2020 року № № 53663942, 53664180 якими припинено права спільної часткової власності ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та зареєстровано право власності на земельні ділянки за ОСОБА_12 .

Під час перегляду справи в апеляційному порядку Одеським апеляційним судом згідно з відомостями з Єдиного державного реєстру судових рішень встановлено, що постановою Одеського апеляційного суду від 03.06.2021 року залишено без змін рішення Київського районного суду міста Одеси по цивільній справі № 947/6698/20 від 19.06.2020 року, яким визнано недійсними договори іпотеки від 16 лютого 2018 року, укладені між ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , щодо земельних ділянок, площею 0,0316 га, кадастровий номер :34:004:0052 та 0,0317 га, кадастровий номер :34:004:0051 розташованих за адресою: АДРЕСА_1 , та скасовано записи з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про обтяження майна іпотекою та встановлення заборон на нерухоме майно щодо земельних ділянок, площею 0,0316 га, кадастровий номер :34:004:0052 та 0,0317 га, кадастровий номер :34:004:0051 розташованих за адресою: АДРЕСА_1 , внесені на підставі договорів іпотеки від 16 лютого 2018 року.

Крім того з Єдиного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб підприємців вбачається, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є співзасновниками TOB «ЕКО ГРЕЙН» (). Крім цих осіб засновником ТОВ «ЕКО ГРЕЙН» є також ТОВ «ПОБЕДА-1» (), єдиним засновником якого є ОСОБА_1 .

В судовому засіданні представник третіх осіб з самостійними вимогами адвокат Дмитрієв В.П. пояснив, що незважаючи на те, що ОСОБА_1 стверджує про позику коштів ОСОБА_2 за договором від 14.08.2019 року за стягненням якої він 27.08.2020 року подав до суду відповідний позов про стягнення боргу, ОСОБА_1 08.10.2020 року за договором позики, який посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Дімітровою Т.А. передав у борг ОСОБА_2 1 622 500 грн. на строк до 16.10.2020 року, незважаючи, що ОСОБА_1 стверджує про існуючий у ОСОБА_2 перед ним борг і наявність з цього приводу судового спору, ОСОБА_13 позичає ОСОБА_2 на строк 8 днів ще 1 622 500 грн. В подальшому звертається до виконавчої служби з виконавчим написом нотаріуса від 20.10.2020 року і 28.12.2020 року за заявою стягувача виконавчий напис повертається без виконання.

Колегія суддів дослідивши дані обставини та вислухавши присутні сторони виходить з наступного.

Згідно з частиною першою статті 15, частини першою статті 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

У відповідності до пункту 2 частини другої статті 16 ЦК України, одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання правочину недійсним.

При цьому правом оспорювати правочин і вимагати проведення реституції ЦК України наділяє не лише сторону (сторони) правочину, але й інших осіб, що не є сторонами правочину, визначаючи статус таких осіб як «заінтересовані особи» (статті 215, 216 ЦК України).

До таких висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18 квітня 2018 року у справі № 439/212/14-ц (провадження № 14-75цс18).

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Згідно із частинами другою та третьою статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Цивільно-правовий договір (в тому числі й договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення (в тому числі, вироку).

Договором, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним договором), може бути як оплатний, так і безоплатний договір. Застосування конструкції «фраудаторності» при оплатному цивільно-правовому договорі має певну специфіку, яка проявляється в обставинах, що дозволяють кваліфікувати оплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору. До таких обставин, зокрема, відноситься: момент укладення договору; контрагент, з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, родич боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа); ціна (ринкова/неринкова), наявність/відсутність оплати ціни контрагентом боржника).

Рішенням Конституційного Суду України від 28 квітня 2021 року № 2-р(ІІ)/2021 у справі № 3- 95/2020(193/20) визнано, що частина третя статті 13, частина третя статті 16 ЦК України не суперечать частині другій статті 58 Конституції України, та вказано, що «оцінюючи домірність припису частини третьої статті 13 Кодексу, Конституційний Суд України констатує, що заборону недопущення дій, що їх може вчинити учасник цивільних відносин з наміром завдати шкоди іншій особі, сформульовано в ньому на розвиток припису частини першої статті 68 Основного Закону України, згідно з яким кожен зобов`язаний не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Водночас словосполука «а також зловживання правом в інших формах», що також міститься у частині третій статті 13 Кодексу, на думку Конституційного Суду України, за своєю суттю є засобом узагальненого позначення одразу кількох явищ з метою уникнення потреби наведення їх повного або виключного переліку. Здійснюючи право власності, у тому числі шляхом укладення договору або вчинення іншого правочину, особа має враховувати, що реалізація свободи договору як однієї із засад цивільного законодавства перебуває у посутньому взаємозв`язку з установленими Кодексом та іншими законами межами здійснення цивільних прав, у тому числі права власності. Установлення Кодексом або іншим законом меж здійснення права власності та реалізації свободи договору не суперечить вимогам Конституції України, за винятком ситуацій, коли для встановлення таких меж немає правомірної (легітимної) мети або коли використано юридичні засоби, що не є домірними. У зв`язку з тим, що частина третя статті 13 та частина третя статті 16 Кодексу мають на меті стимулювати учасників цивільних відносин до добросовісного та розумного здійснення своїх цивільних прав, Конституційний Суд України дійшов висновку, що ця мета є правомірною (легітимною)».

Приватно-правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили.

Зловживання правом і використання приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що: особа (особи) «використовувала/використовували право на зло»; наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов; настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи; інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які «потерпають» від зловживання нею правом, або не перебувати); враховується правовий статус особи/осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а і про обсяг прав інших учасників цих правовідносин та порядок їх набуття та здійснення; особа не вперше перебуває у цих правовідносинах або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних правовідносин).

Не виключається визнання договору недійсним, направленого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті З ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року в справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19) зроблено висновок, що позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті З ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України.

Наведений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 року у справі № 369/11268/16-ц висновок вказує на те, що будь-який правочин може бути охарактеризований як фраудаторний, якщо він вчиняється з метою завдати шкоди кредитору і така мета досягнута.

У постанові Верховного Суду від 07 жовтня 2020 року по справі № 755/17944/18 сформульовано висновок щодо конструкції фраудаторності при оплатному цивільно-правовому договорі, яка включає:

момент укладення договору (коли боржник усвідомлює, що майно заберуть за борги);

контрагента з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (родич боржника, партнер по бізнесу, пов`язана чи афілійована юридична особа);

ціну ((ринкова/неринкова), наявність/відсутність оплати ціни контрагентом боржника).

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Згідно з ч.І статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, передбачені у статті 203 ЦК України. Підстави недійсності правочину визначені у статті 215 ЦК України.

За змістом частини п`ятої статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.

Предметом справи яка переглядається в апеляційному порядку є визнання договору позики недійсним, з підстав його фіктивності, за позовом третіх осіб з самостійними вимогами.

Так з хронології досліджених судом подій та обставин вбачаться, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 належала земельна ділянка, яка, як встановлено судовими рішеннями протиправно вибула з їхньої власності у власність інших осіб і була поділена на 2 окремі земельні ділянки. Всі подальші відчуження цих земельних ділянок відбувалися у період судових спорів, учасниками яких були особи, які незважаючи на існуючи відповідні судові рішення та спори, які перебували у провадження судів і наявні заборони відчуження, продовжували відчужувати іншим особами і реєструватися за ними на підставі рішень державних реєстраторів, які в подальшому скасовані наказом Міністерства юстиції України.

У справі, рішення в якій переглядається в судовому порядку, суд першої інстанції також звернув увагу, що ОСОБА_1 разом із позовною заявою подав заяву про забезпечення позову, відповідно до якої просив накласти арешт на земельні ділянки площею 0,0316 га, кадастровий номер :34:004:0052, та площею 0,0317 га, кадастровий номер :34:004:0051, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , в той час, як в провадженні Київського районного суду міста Одеси знаходиться цивільна справа № 947/24419/20 за позовом ОСОБА_3 та ОСОБА_4 до державного реєстратора прав на нерухоме майно Лиманської районної державної адміністрації Одеської області Гриба Максима Петровича, ОСОБА_12 , ОСОБА_2 про визнання незаконними рішень, витребування майна, а саме зазначених земельних ділянок.

Задовольняючи вимоги третіх осіб, суд першої інстанції обґрунтовано констатував, що сукупність наведених обставин доводить той факт, що правочин у вигляді договору позики від 14.08.2019 року укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 та забезпечення позову в обраний ними спосіб, враховуючи їхню обізнаність про існування судового спору щодо оспорювання права власності на зазначені земельні ділянки свідчить про приховування справжніх намірів учасників правочину, а саме про свідомий намір відповідачів уникнути можливого майбутнього виконання рішення суду по витребуванню даних земельних ділянок у ОСОБА_2 . При цьому суд дійшов висновку про те, що сторони спірного правочину намагались лише ускладнити можливе рішення суду без наміру створення інших правових наслідків, що має ознаки фіктивного правочину, який згідно положення ст. 234 ПК має визнаватись судом недійсним.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03.07.2019 року у справі №369/11268/16-ц сформулювала підхід згідно з яким, допускається кваліфікація фраудаторного правочину як: фіктивного; такого, що вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом; такого, що порушує публічний порядок.

Загальні засади цивільного права мають фундаментальний характер. Й інші джерела правового регулювання, в першу чергу акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні принципи є, по суті, нормами прямої дії.

Однією з основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (п.6 ч.1 ст.3 ЦК України). Тому дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю й повагою до інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Також при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині (ч.2 ст.13 ЦК України).

А приватноправовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту на шкоду кредитору, зокрема в даному конкретному випадку для уникнення або перешкоджання можливого майбутнього виконання рішення суду по витребуванню на користь третіх осіб з самостійними вимогами земельних ділянок у ОСОБА_2 .

В даному випадку з урахуванням встановлених у справі обставин, суд першої інстанції обґрунтовано звернув увагу на приховування учасниками договору позики - ОСОБА_1 та ОСОБА_2 справжніх намірів, що є ознакою фіктивності та на спрямованість їхніх дій на перешкоджання виконанню можливого судового рішення про витребування земельних ділянок.

Спірні земельні ділянки під час триваючих судових спорів від ОСОБА_1 , який був їх учасником перейшли до ОСОБА_12 , в порядку звернення стягнення на ці земельні ділянки, як на предмет іпотеки за невиконаними ОСОБА_14 зобов`язаннями. Незважаючи на визнання даних договорів іпотеки недійсними в судовому порядку 19.06.2020 року, за ОСОБА_12 реєструється право власності на ці земельні ділянки 18.08.2020 року, а 21.08.2020 року ОСОБА_15 продав дані земельні ділянки ОСОБА_2 , до якого через 6 днів після цього ОСОБА_1 , який є разом з ОСОБА_2 співзасновником юридичної особи, звертається до суду з позовом про стягнення боргу, розмір якого з урахуванням розрахованих процентів та неустойки повністю співпадає з розміром вартості земельних ділянок, за яку ОСОБА_2 придбав їх у ОСОБА_12 - 1 622 500 грн. При цьому вже 08.10.2020 року ОСОБА_1 позичає ОСОБА_2 таку саму ж суму оформивши договір позики нотаріально.

Тобто під час розгляду судом позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу у розмірі 1 622 500 грн. за договором позики від 14.08.2019 року, ОСОБА_1 08.10.2020 року знову позичає таку саму суму ОСОБА_2 1 622 500 грн. строком на 8 днів - до 16.10.2020 року.

При цьому 08.09.2020 року ОСОБА_1 просив суд забезпечити позов в межах його заявлених до ОСОБА_2 вимог про стягнення боргу за договором позики від 14.08.2019 року у розмірі 1 622 500 грн. шляхом накладення арешту на земельні ділянки площею 0,0316 га, кадастровий номер :34:004:0052, та площею 0,0317 га, кадастровий номер :34:004:0051, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .

Колегія суддів звертає увагу, що ОСОБА_1 рішення суду про відмову у задоволенні вимог про стягнення боргу за договором позики від 14.08.2019 року в апеляційному порядку не оскаржив.

Також ОСОБА_1 подав до виконавця заяву про повернення виконавчого напису про стягнення 1 622 500 грн. за договором позики від 08.10.2020 року без виконання.

При таких обставинах, суд першої інстанції мав підстави для висновку про укладення ОСОБА_1 та ОСОБА_2 14.08.2019 року договору позики на суму 1 250 000 грн. без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином з приховуванням справжніх намірів учасників правочину, зокрема уникнення або створення перешкод можливого майбутнього виконання рішення суду по витребуванню на користь третіх осіб з самостійними вимогами земельних ділянок у ОСОБА_2 .

Доводи апеляційної скарги, що суд не врахував, що договір позики не є фіктивним, оскільки фактично гроші за цим договором були передані, що підтверджується відповідною розпискою, не можуть бути взятими до уваги, оскільки з урахуванням сукупності встановлених у справі обставин спростовуються змістом оскаржуваного судового рішення, дослідженими доказами, висновками Верховного Суду щодо застосування цих норм у подібних правовідносинах, а також суперечать наведеним вище нормам матеріального права.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів апелянта колегія суддів виходить з того, що у справі, що розглядається, сторонам було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені у апеляційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції, справедливості і законності ухваленого судом рішення.

Європейський суд з прав людини вказав, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року).

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального та процесуального права при вирішенні справи, які є підставою для скасування рішення не допустив, а наведені в скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують, внаслідок чого апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381, 383 ЦПК України, Одеський апеляційний суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Вінчковського В`ячеслава Леонідовича - залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 04 березня 2021 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 09.12.2021 року

Головуючий О.М. Таварткіладзе

Судді: О.В. Князюк

С.О. Погорєлова