1Справа № 335/6208/20 2/335/254/2021
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 грудня 2021 року м. Запоріжжя

Орджонікідзевський районний суд м. Запоріжжя у складі:

головуючого судді Гашук К.В.

за участю секретаря судового засідання Чернухи В.Е.,

представника позивача адвоката Кадуліної І.С.

представника відповідача адвоката Кабанцова О.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Запорізького державного медичного університету до ОСОБА_1 про відшкодування збитків (втрат державного бюджету з підготовки фахівця за державним замовленням),-

ВСТАНОВИВ:

У липні 2020 року Запорізький державний медичний університет звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про відшкодування збитків (втрат державного бюджету з підготовки фахівця за державним замовленням) у сумі 114 198,22 грн., також просив стягнути з ОСОБА_1 судові витрати.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 01.09.2009 відповідача зараховано студентом першого курсу Запорізького державного медичного університету, та з відповідачем укладено Типову угоду від 01.09.2009 про підготовку фахівця з вищою освітою.

Згідно укладеної угоди відповідач проходила навчання за державним замовленням і прийняла на себе зобов`язання після закінчення вищого навчального закладу прибути на місце направлення і відпрацювати не менше 3 років за місцем направлення; у разі відмови їхати за призначенням відшкодувати вартість навчання.

У 2015 році відповідач отримала повну вищу освіту за спеціальністю «Лікувальна справа» та здобула кваліфікацію лікаря.

Одночасно з отриманням диплому відповідач отримала направлення на роботу у державному секторі економіки (державні та комунальні заклади), відповідно до списку працевлаштування персонально кожного випускника, однак, закінчивши навчання 31.07.2017, до місця проходження інтернатури (роботи) КУ Лисянська ЦРЛ не прибула.

Необхідний термін роботи відповідач не відпрацювала, порушивши п. 21 Порядку працевлаштування випускників державних вищих медичних (фармацевтичних) закладів освіти, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням, затвердженого Наказом МОЗ України від 25.12.1997 року № 367, що свідчить про її відмову відпрацювати три роки молодим спеціалістом в державній медичній установі.

Згідно з розрахунком позивача, витрати державного бюджету з підготовки відповідача за державним замовленням у зв`язку з її не відпрацюванням встановленого терміну в державному секторі склали 114 198,22 грн., у т.ч. 64 942 грн. фактичних витрат на навчання, 49 256 грн. 22 коп. стипендії.

Посилаючись на п. 4 ч. 1 ст. 611 Цивільного кодексу України (далі ЦК України), п. 2 Указу Президента України «Про заходи щодо реформування системи підготовки спеціалістів та працевлаштування випускників вищих навчальних закладів» від 23.01.1996 року № 77/96, позивач просив стягнути з відповідача суму втрат державного бюджету з її підготовки за державним замовленням у розмірі 114 198,22 грн. та судові витрати у розмірі 2102,00 грн.

Ухвалою судді від 31.08.2020 справу прийнято до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) учасників справи, призначено судове засідання на 05.10.2020, яке було неодноразово відкладено.

13.10.2020 на адресу суду надійшов відзив відповідача ОСОБА_1 в особі представника адвоката Шершньової Г.С.

В обґрунтування відзиву зазначено, що у 2015 році ОСОБА_1 отримала повну вищу освіту за спеціальністю «лікувальна справа» та здобула кваліфікацію лікаря. Також, 22.07.2015 відповідач отримала направлення на роботу №101 від 05.03.2015 на посаду лікаря-інтерна за спеціальністю загальна практика сімейна медицина з подальшим працевлаштуванням на посаді лікаря загальної практики сімейна медицина в Лисянську ЦРЛ, Черкаського ДОЗ. 26.07.2017 відповідач отримала сертифікат спеціаліста №5966.

Однак, у повідомленні про направлення на роботу, в порушення ст. 21 Порядку працевлаштування випускників державних вищих медичних (фармацевтичних) закладів освіти, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України від 25.12.1997 №367, відсутня дата з якої відповідач повинна приступити до роботи, отже відповідачу не було зрозуміло, коли саме їй потрібно було з`явитись на місце роботи.

На час вступу відповідача до університету, ч. 2 ст. 52 Закону України «Про освіту» передбачала, що випускники вищих навчальних закладів, які здобули освіту за кошти державного бюджету, направляються на роботу і зобов`язані відпрацювати за направленням і в порядку, встановленому КМУ, однак на момент звернення позивача до суду з позовом про стягнення коштів, вказана норма виключена із Закону України «Про освіту», а чинний Закон України «Про освіту» не містить умов про обов`язковість трирічного відпрацювання або відшкодування в установленому порядку до державного бюджету вартості навчання.

Порядок працевлаштування випускників вищих навчальних закладів, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням, затверджений Постановою Кабінету Міністрів від 22.08.1996 № 992, та Порядок працевлаштування випускників державних вищих медичних (фармацевтичних) закладів освіти, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням, затверджений наказом МОЗ України № 367 від 25.12.1997, не можуть застосовуватись до спірних правовідносин, оскільки приймались на виконання вимог ч. 2 ст. 52 Закону України «Про освіту».

Вищевказані Порядки, у частині зобов`язання випускників відпрацьовувати за направленням три роки або відшкодувати у встановленому порядку до державного бюджету вартість навчання, у разі неприбуття за місцем розподілу, відмови приступити до роботи, невідпрацювання трьох років, суперечать положенням ст.ст. 43, 53 Конституції України та ст. 64 Закону України «Про освіту», а тому не повинні братись судом до уваги.

Також, на даний час не існує Порядку визначення та відшкодування випускниками вартості навчання у разі порушення ними умов угоди про працевлаштування, а тому для визначення конкретної суми, яку позивач просить стягнути з відповідача, не існує нормативного підґрунтя.

Окрім цього, матеріали справи не містять жодного письмового підтвердження того, що відповідач відмовилась виїхати на місце працевлаштування за призначенням після закінчення навчання.

Враховуючи, що не існує законних підстав, які б зобов`язували відповідача відшкодувати вартість навчання, то вимоги позивача є неправомірними.

Рішенням Конституційного Суду України від 04.03.2004 року у справі про доступність та безоплатність освіти визначено, що безоплатність вищої освіти у державних і комунальних навчальних закладах необхідно розуміти, як можливість здобуття освіти у цих закладах без оплати, тобто без внесення плати у будь-якій формі за освітні послуги. Безоплатність вищої освіти означає, що громадянин має право здобути її відповідно до стандартів вищої освіти без внесення плати в державних і комунальних навчальних закладах на конкурсній основі, в межах обсягу підготовки фахівців для загальносуспільних потреб (державне замовлення).

Відповідно до ст. 151-2 Конституції України, рішення та висновки, ухвалені Конституційним Судом України, є обов`язковими, остаточними і не можуть бути оскаржені.

Отже, з 2017 року випускники закладів вищої освіти медичного спрямування вільні у виборі місця роботи, відповідно до частини першої статті 64 Закону України «Про вищу освіту», крім випадків, передбачених цим Законом. Тобто, ЗВО не зобов`язані працевлаштовувати студента, а сам студент самостійно обирає перше місце роботи і проходження інтернатури.

Право вільно обирати собі роботу чи вид занять є невід`ємним (природним) правом людини.

Посилаючись на вищевикладене, сторона відповідача вважає доводи позивача такими, що не відповідають дійсності і такими що не можуть бути взяті судом до уваги, у зв`язку із чим просили у задоволенні позову відмовити.

03.11.2020 на адресу суду від представника позивача ЗДМУ адвоката Кадуліної І.С. на надійшла відповідь на відзив.

У відповіді на відзив зазначено, що згідно укладеної угоди відповідач проходила навчання за державним замовленням та прийняла на себе зобов`язання після закінчення університету прибути на місце направлення і відпрацювати не менше 3 років за місцем направлення, а у разі відмови їхати за призначенням відшкодувати вартість навчання.

Однак, отримавши повну вищу освіту, та направлення на роботу, закінчивши навчання до місця проходження інтернатури (роботи) не прибула, необхідний термін 3 роки не відпрацювала.

Із листа вих. 224 від 22.02.2018 убачається, що відповідач була звільнена за ч. 4 ст. 40 КЗПП України за прогули протягом 3 років з моменту закінчення інтернатури.

Обов`язок відповідача відпрацювати за направленням, передбачений ч. 2 ст. 52 Закону України «Про освіту», яка діяла на час вступу відповідача до ЗДМУ, та угодою від 01.09.2009 про підготовку фахівця з вищою освіту, яка укладалась добровільно відповідачем, та на теперішній час вказана угода не визнана недійсною.

Щодо тверджень відповідача про те, що на сьогодні не має обов`язку відпрацювати у державному секторі економіки, з посиланням на ст. ст. 43, 53 Конституції України, з підстав внесення змін до ст. 52 Закону України «Про освіту», то слід зазначити, що нові акти цивільного законодавства застосовуються до прав та обов`язків, що виникли з набрання ними чинності, а стягнення з випускника коштів за навчання, якщо він не відпрацював трьох років за направленням, здійснюється через порушення добровільно взятого на себе цивільно-правового зобов`язання відпрацювати 3 роки, відповідно до направлення, що передбачено правовою позицією Верховного суду, викладеною у постанові від 31.10.2018 у справі №607/3681/17-ц.

Доданий відповідачем до відзиву лист Міністерства освіти і науки, повністю підтверджує позицію позивача з приводу того, що відповідач, яка підписала угоду із ЗДМУ, зобов`язана була після закінчення інтернатури відпрацювати 3 роки у державному медичному закладі.

Твердження відповідача про необґрунтованість розрахунку позовних вимог, є безпідставними, оскільки позовні вимоги складені з врахуванням даних бухгалтерської та фінансової звітності за відповідний період, на підставі яких були складені підсумкові довідки про отримані відповідачем у період навчання доходи та розмір фактичних витрат на навчання.

У зв`язку із викладеним, представник позивача наполягала на задоволенні позовних вимог.

15.03.2021 на адресу суду надійшло клопотання представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Шершньової Г.С. про зупинення провадження у справі на підставі п. 10 ч. 1 ст. 252 ЦПК України, оскільки на розгляді в Об`єднаній палаті Касаційного цивільного суду у складі Верховного суду перебуває справа №607/11542/16-ц, предметом розгляду якої є подібні правовідносини з тими, які є предметом розгляду вказаної справи.

Ухвалою суду від 16.03.2021 клопотання представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Шершньової Г.С. про зупинення провадження у справі задоволено. Зупинено провадження у цивільній справі за позовом ЗДМУ до ОСОБА_1 про відшкодування збитків (втрат державного бюджету з підготовки фахівця за державним замовленням) до розгляду Об`єднаною палатою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду касаційної скарги Державного вищого навчального закладу «Тернопільський державний медичний університет імені І.Я. Горбачевського Міністерства охорони здоров`я України» на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 22 лютого 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Тернопільської області від 01 червня 2017 року у справі за позовом Державного вищого навчального закладу «Тернопільський державний медичний університет імені І.Я. Горбачевського Міністерства охорони здоров`я України» до ОСОБА_3 про стягнення коштів за навчання (справа № 607/11542/16-ц, провадження № 14-123цс20).

Ухвалою суду від 18.10.2021 провадження у цивільній справі за позовом ЗДМУ до ОСОБА_1 про відшкодування збитків (втрат державного бюджету з підготовки фахівця за державним замовленням), поновлено, призначено судове засідання на 25.11.2021 на 13 год. 00 хв., яке було відкладено на 14.12.2021, у зв`язку із неявкою сторін.

У судовому засіданні представник позивача адвокат Кадуліна І.С. позовні вимоги підтримала, з підстав, викладених у позові, та просила позов задовольнити.

Представник відповідача адвокат Кабанцов О.Ю. проти задоволення позову заперечував з підстав, викладених у відзиві на позов. Окрім іншого зазначив, що позивачем не надано первинних документів, які б підтверджували факт отримання відповідачем стипендії.

Заслухавши представників сторін по справі, дослідивши матеріали справи, оцінивши та дослідивши у сукупності надані докази, суд дійшов до таких висновків.

Як встановлено судом, 01.09.2009 між Запорізьким державним медичним університетом МОЗ України в особі керівника професора Ю.М. Колесника та студентом ОСОБА_1 укладено та підписано Типову угоду про підготовку фахівців з вищою освітою № 2009104 (а.с. 7).

Відповідно до цієї Типової угоди, студент зобов`язується: оволодіти теоретичними знаннями та практичними навичками, що передбачені вимогами відповідних кваліфікаційних характеристик фахівця і його майбутньої професійної діяльності за спеціальністю; прибути після закінчення вищого закладу освіти на місце направлення і відпрацювати не менше трьох років; у разі відмови їхати за призначенням відшкодувати відповідно до державного або місцевого бюджетів, країни навчання в установленому порядку.

Вказана угода набирає чинності з моменту підписання.

30.06.2015 відповідач ОСОБА_1 отримала диплом спеціаліста серії НОМЕР_1 та здобула повну вищу освіту за спеціальністю «лікувальна справа», та здобула кваліфікацію «лікар», що підтверджено копією диплома спеціаліста (а.с. 8).

Відповідно до витягу із списку працевлаштування випускників Запорізького державного медичного університету, ОСОБА_1 направлено для роботи до Лисянської ЦРЛ Черкаської ОДА Департаменту охорони здоров`я (а.с. 11).

ОСОБА_1 погодилася із направленням до Лисянської ЦРЛ, про що свідчить її підпис у списку працевлаштування випускників.

Згідно повідомлення до направлення на роботу № 101 від 05.03.2015 Лисянська центральна районна лікарня Черкаського ДОЗ, Черкаської ОДА повідомила, що випускник ОСОБА_1 , яка закінчила ЗДМУ у 2015 році призначена на посаду лікаря-інтерна за спеціальністю загальна практика сімейна медицина з подальшим працевлаштуванням на посаді лікаря загальної практичної сімейної медицини Лисянської ЦРЛ, Черкаської ДОЗ.

Згідно листа головного лікаря Лисянської ЦРЛ Ніколюк О.В., у відповідь на лист ЗДМУ від 01.02.2018 № 08,5/380 щодо прибуття випускників з ДМУ 2014-2016 років, які навчались за рахунок бюджетних коштів, на роботу згідно державного розподілу МОЗ України в Черкаську область, Лисянська ЦРЛ повідомила, що ОСОБА_1 08.09.2017 звільнена з роботи на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України за прогули без поважних причин (не приступила до роботи після закінчення інтернатури).

Як вбачається із розрахунку фактичних витрат на навчання ОСОБА_1 за період з 01.09.2009 року по 30.06.2015 року та довідки про доходи та суми утримань за весь період навчання ОСОБА_1 , сума втрат державного бюджету по випускнику ОСОБА_1 складається із: вартості навчання студента, яка навчалася за державним замовленням, 64 942 грн.; розміру стипендії, яку випускник отримала протягом навчання, 49 256 грн. 22 коп., що у загальному розмірі становить 114 198 грн. 22 коп. (а.с. 14,15).

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною першою ст. 509 ЦК України визначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно з п.п. 1, 4 ч. 1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; відшкодування збитків та моральної шкоди.

Відповідно до ч. 2 ст. 52 Закону України «Про освіту» від 23 травня 1991 року, у редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, випускники вищих навчальних закладів, які здобули освіту за кошти державного або місцевого бюджетів, направляються на роботу і зобов`язані відпрацювати за направленням і в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Пунктом 2 Указу Президента № 77/96, установлено, що особи, які навчаються за рахунок державних коштів, укладають з адміністрацією вищого навчального закладу угоду, за якою вони зобов`язуються після закінчення навчання та одержання відповідної кваліфікації працювати в державному секторі народного господарства не менше ніж три роки. У разі відмови працювати в державному секторі народного господарства випускники відшкодовують в установленому порядку до державного бюджету повну вартість навчання.

Відповідно до пункту 14 Порядку працевлаштування випускників ВНЗ, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням, в редакції, чинній на час укладення угоди 01.09.2009, у разі неприбуття молодого фахівця за направленням або відмови без поважної причини приступити до роботи за призначенням, звільнення його з ініціативи адміністрації за порушення трудової дисципліни, звільнення за власним бажанням протягом трьох років випускник зобов`язаний відшкодувати у встановленому порядку до державного бюджету вартість навчання та компенсувати замовникові всі витрати.

Пунктом 21 Порядку працевлаштування випускників державних вищих медичних (фармацевтичних) закладів освіти, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням, затвердженого заказом МОЗ України №367 від 25.12.1997, в редакції, чинній на час укладення угоди 01.09.2009, випускник повинен прибути до місця призначення у термін, визначений у направленні на роботу. Незгода випускника з рішенням комісії з працевлаштування випускників не звільняє його від обов`язку прибути на роботу за призначенням.

У разі, якщо він не прибув за направленням або відмовився приступити до роботи за призначенням з причин, не зазначених у п. 9 та 18 цього Порядку, чи його звільнено з ініціативи власника або уповноваженого ним органу за порушення трудової дисципліни або звільнено за власним бажанням протягом навчання в інтернатурі та трьох років після закінчення останньої, він зобов`язаний відшкодувати у встановленому порядку відповідно до державного або місцевого бюджетів вартість навчання та компенсувати замовникові всі витрати.

Як вже зазначено судом та матеріалами справи підтверджено, що відповідач дійсно навчалася у Запорізькому державному медичному університеті МОЗ України за державним замовленням, у період з 01.09.2009 року по 30.06.2015 року, отримала повну вищу освіту за спеціальністю «лікувальна справа», здобула кваліфікацію лікаря, та після закінчення навчання була направлена до Лисянської центральної районної лікарні для проходження інтернатури та подальшого працевлаштування, звідки була звільнена 08.09.2017 на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України, за прогули без поважних причин, а саме у зв`язку із тим, що не приступила до роботи після закінчення інтернатури.

Таким чином, ОСОБА_1 закінчивши 30.06.2015 навчання у ЗДМУ, отримавши направлення на роботу на посаді лікаря-інтерна до Лисянської ЦРЛ, з подальшим працевлаштуванням у цій лікарні, повинна була прибути до Лисянської ЦРЛ для проходження навчання в інтернатурі, після чого відпрацювати у цій установі не менше 3 рокі. Однак, 08.09.2017 її було звільнено з роботи у Лисянської ЦРЛ за ініціативою власника, з огляду на що, суд доходить висновку про те, що ОСОБА_1 не виконала свої зобов`язання перед позивачем, чим завдала позивачу збитків, а тому повинна повернути витрачені кошти на її навчання до державного бюджету, за рахунок якого вона здобула освіту у вищому навчальному закладі.

У відзиві, як на підставу для відмови у позові, відповідач посилається, на те, що ч. 2 ст. 52 Закону України «Про освіту», була виключена із Закону України «Про освіту» на підставі Закону № 1556-VII від 01.07.2014, що у свою чергу виключає відповідальність відповідача.

У рішенні Конституційного Суду України від 09.02.1999 № 1-рп/99 у справі за конституційним зверненням Національного банку України щодо офіційного тлумачення положення ч. 1 ст. 58 Конституції України (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) вказано, що до події, факту, застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Положення ч. 1 ст. 58 Конституції України та ч. 2 ст. 5 ЦК України щодо зворотності дії в часі закону, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи, в даному разі потрібно розуміти так, що особа звільняється від встановленої законом цивільної відповідальності, в тому разі коли така відповідальність закріплена лише скасованим законом, однак скасування закону, який передбачає цивільну відповідальність особи, за загальним правилом не звільняє її від цивільної відповідальності на користь контрагента, якщо така відповідальність закріплена і в чинному цивільно-правовому договорі, укладеному цією особою.

Враховуючи, що ч. 2 ст. 52 Закону України «Про освіту» 1991 року, у редакції чинній на час виникнення правовідносин між сторонами, була чинною на час укладення угоди 01.09.2009 між ЗДМУ та ОСОБА_1 , тобто на час вступу студента до вищого навчального закладу, то цивільні правовідносини, що виникли між сторонами у цій справі, з моменту укладення угоди, регулюються саме вказаною нормою, та особа, яка претендує на отримання вищої освіти, добровільно підписала угоду про підготовку фахівця з вищою освітою, навчалася за кошти державного бюджету, погодилася відшкодувати вартість цього навчання, погодилася на працевлаштування її відповідним навчальним закладом на умовах зазначеної угоди та отримала направлення на роботу, то у разі відмови цієї особи відпрацювати відповідно до умов зазначеної угоди встановлений термін відпрацювання заклад освіти, який забезпечив відповідне навчання цієї особи, може в судовому порядку стягнути з неї кошти за навчання.

Саме такі висновки викладені у пунктах 69-72 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.01.2021 у справі № 607/3693/17, провадження № 14-151цс20, які є обов`язковими для врахування загальними судами відповідно до положень ч. 4 ст. 263 ЦПК України.

За таких обставин, доводи відповідача про те, що на момент звернення до суду із позовом ч. 2 ст. 52 Закону України «Про освіту» була нечинною, а чинний Закон України «Про освіту» не містить умов про обов`язковість трирічного відпрацювання або відшкодування в установленому порядку до державного бюджету вартості навчання, суд не приймає до уваги, оскільки ч. 2 ст. 52 Закону України «Про освіту» було виключено на підставі Закону № 1556-VII від 01.07.2014, який набрав чинності після укладення між сторонами типової угоди про підготовку фахівця з вищою освітою в навчальному закладі.

Підписуючи типову угоду про підготовку фахівця з вищою освітою від 01.09.2009, ОСОБА_1 погодилася із її умовами, зокрема на працевлаштування її навчальним закладом після закінчення навчання і відпрацювання за вказаним місцем не менше трьох років, а у разі відмови їхати за призначенням та відпрацювати не менше трьох років - відшкодувати вартість навчання.

Доводи відповідача про те, що на даний час не існує порядку визначення та відшкодування випускниками вартості навчання у разі порушення ними умов угоди про працевлаштування, а тому для визначення конкретної суми, яку позивач просить стягнути з відповідача, не існує нормативного підґрунтя, суд вважає необґрунтованими, у зв`язку із наступним.

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у справі №607/11542/16-ц дійшов висновку про те, що оскільки ч. 2 ст. 52 Закону України «Про освіту» у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, та нормативно-правові акти, які передбачали обов`язок студента відпрацювати за направленням, були чинними, то такі цивільні правовідносини, що виникли між сторонами з моменту укладення угоди про підготовку фахівців з вищою освітою від 01 вересня 2010 року, регулюються саме ними. Крім того, пунктом 21 чинного Порядку працевлаштування № 367, передбачено обов`язок особи, яка не відпрацювала встановлений трирічний строк, компенсувати, крім вартості навчання, також всі витрати на освіту, тобто і виплати академічної стипендії.

За таких обставин, враховуючи, що ч. 2 ст. 52 Закону України «Про освіту» від 23 травня 1991 року, у редакції чинній на час укладення ОСОБА_1 та ЗДМУ типової угоди про підготовку фахівців з вищою освітою, передбачено, що випускники вищих навчальних закладів, які здобули освіту за кошти державного або місцевого бюджетів, направляються на роботу і зобов`язані відпрацювати за направленням і в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, а п. 2 Указу Президента № 77/96, п. 14 Порядку працевлаштування випускників ВНЗ, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням, Пунктом 21 Порядку працевлаштування випускників державних вищих медичних (фармацевтичних) закладів освіти, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням, затвердженого заказом МОЗ України №367 від 25.12.1997, в редакції, чинній на час укладення угоди 01.09.2009, визначено обов`язок випускника, у разі неприбуття за направленням або відмови без поважної причини приступити до роботи за призначенням, звільнення його з ініціативи адміністрації за порушення трудової дисципліни, звільнення за власним бажанням протягом трьох років, відшкодувати у встановленому порядку до державного бюджету вартість навчання та компенсувати замовникові всі витрати, то відповідач зобов`язаний відшкодувати ЗДМУ збитки (втрати державного бюджету з підготовки фахівця за державним замовленням), про які заявлено у позові.

У судовому засіданні представник відповідача зазначав про те, що витрати на виплату стипендії ОСОБА_1 не включаються до витрат на підготовку за державним замовленням одного фахівця.

Разом із тим, згідно висновку Великої Палати Верховного Суду, який викладено у постанові від 26 січня 2021 року (справа № 607/3693/17, провадження № 14-151цс20), академічні стипендії, які сплачуються студентам закладів вищої освіти, належать до категорії витрат на навчання таких студентів, які за наявності на те підстав підлягають компенсації замовникові відповідного навчання.

За таких обставин, суд доходить до висновку, що стипендія, яка виплачувалась ОСОБА_1 , також підлягає стягненню з відповідача, оскільки включається до витрат на підготовку за державним замовленням одного фахівця.

Доводи відповідача про те, що у повідомленні про направлення на роботу відсутня дата з якої відповідач повинна приступити до роботи є такими, що не заслуговують на увагу, оскільки у повідомленні до направлення на роботу від 05.02.2015 №101 зазначено, що ОСОБА_1 , яка закінчила ЗДМУ у 2015 році призначена на посаду лікаря інтерна до Лисянської ЦРЛ з подальшим працевлаштуванням у цій же лікарні, тобто відразу після закінчення інтернатури ОСОБА_1 повинна була приступити до роботи за направленням, що відповідає п. 21 Порядку працевлаштування випускників державних вищих медичних (фармацевтичних) закладів освіти, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням, затвердженого заказом МОЗ України №367 від 25.12.1997, в редакції, чинній на час укладення угоди.

Крім того, незважаючи на те, що ОСОБА_1 було достовірно відомо про те, що її направлено Лисянської ЦРЛ для проходження інтернатури та подальшого відпрацювання, вона не вжила жодних заходів задля того, щоб виконати умови угоди, та взагалі не приступила до роботи після закінчення інтернатури, у зв`язку із чим була звільнена.

До того ж, п. 25 Порядку працевлаштування випускників державних вищих медичних (фармацевтичних) закладів освіти, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням, затвердженого заказом МОЗ України №367 від 25.12.1997, в редакції, чинній на час укладення угоди, визначено, що питання зміни місця працевлаштування випускників вищих медичних (фармацевтичних) закладів освіти вирішуються між державними замовниками. Контрольні функції покладаються на Міністерство охорони здоров`я України.

Разом з тим, ОСОБА_1 не повідомляла ЗДМУ про те, що її не влаштовувало місце працевлаштування, або, що їй не зрозумілий порядок проходження інтернатури та подальшого відпрацювання.

Розрахунок фактичних витрат, виконаний бухгалтерською службою Запорізького державного медичного університету на підставі даних фінансової звітності, суд вважає достатнім доказом в обґрунтування розміру позовних вимог у цій справі, у зв`язку із чим доводи відповідача щодо його неналежності, суд вважає безпідставними. Крім того, відповідачем не спростовано розрахунок фактичних витрат, який надано позивачем у справі, належними та допустимими доказами.

Враховуючи вищевикладене, суд доходить до висновку, що позовні вимоги Запорізького державного медичного університету є обґрунтованими та підлягають задоволенню у повному обсязі.

На підставі ст. 141 ЦПК України, витрати зі сплати судового збору покладаються на відповідача.

Враховуючи те, що судом позовні вимоги задоволені у повному обсязі, суд вважає за необхідне відповідно до ст. 141 ЦПК України стягнути з відповідача на користь позивача його витрати по сплаті судового збору за подання позовної заяви в розмірі 2 102,00 грн.

Керуючись ст. ст. 5, 12, 13, 76-80, 89, 141, 259, 265, 273, 274-279 ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ:

Позов Запорізького державного медичного університету до ОСОБА_1 про відшкодування збитків (втрат державного бюджету з підготовки фахівця за державним замовленням) задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Запорізького державного медичного університету збитки (витрати) державного бюджету з її підготовки за державним замовленням у розмірі 114 198 (сто чотирнадцять тисяч сто дев`яносто вісім) гривень 22 копійки.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Запорізького державного медичного університету судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 2 102 (дві тисячі сто дві) грн. 00 коп.

Рішення суду може бути оскаржено до Запорізького апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Вступна та резолютивна частини рішення виготовлені у нарадчій кімнаті та проголошені у судовому засіданні 14.12.2021.

Повне рішення складено 21.12.2021.

Повні відомості про сторін згідно п. 4 ч. 5 ст. 265 ЦПК України:

Позивач Запорізький державний медичний університет, , юридична адреса: пр. Маяковського, 26, м. Запоріжжя, 69035.

Відповідач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 .

Суддя К.В. Гашук