Справа № 169/619/15-ц Головуючий у 1 інстанції: Тітівалов Р. К.
Провадження № 22-ц/802/974/21 Категорія: 39 Доповідач: Данилюк В. А.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 вересня 2021 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Данилюк В. А.,

суддів Киці С. І., Шевчук Л. Я.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором за апеляційною скаргою представника позивача Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» Крилової Олени Леонідівни на рішення Турійського районного суду Волинської області від 26 квітня 2021 року,

В С Т А Н О В И В:

Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк», правонаступником якого є Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі Банк), звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позов мотивований тим, що 6 жовтня 2014 року між Банком та ОСОБА_1 був укладений договір без номеру, згідно з умовами якого Банк надав відповідачу кредит у розмірі 500 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою за користування кредитом 43,20% на рік на суму залишку заборгованості з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Вказуючи, що у зв`язку з невиконанням відповідачем належним чином умов договору у нього станом на 31 серпня 2015 року виникла заборгованість в розмірі 24051.53 грн, позивач просив стягнути з відповідача зазначену суму заборгованості та судові витрати.

Заочним рішенням Турійського районного суду Волинської області від 26 листопада 2015 року позов задоволено повністю та стягнуто з ОСОБА_1 в користь Банку заборгованість за кредитним договором в розмірі 24051.53 грн.

Ухвалою суду від 15 квітня 2020 року заочне рішення Турійського районного суду Волинської області від 26 листопада 2015 року скасовано та призначено справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження.

Рішенням Турійського районного суду Волинської області від 26 квітня 2021 року у задоволенні позову Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовлено.

Стягнуто з Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» в користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 420 (чотириста двадцять) гривень 40 (сорок) копійок та витрати, пов`язані з проведенням експертизи, у розмірі 900 (дев`ятсот) гривень 48 (сорок вісім) копійок.

Позивач АТ КБ «ПриватБанк» подав апеляційну скаргу на вказане рішення суду першої інстанції. Вважає його незаконним, ухваленим з порушенням норм процесуального права, висновки суду не відповідають обставинам справи. Просить скасувати рішення та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача ОСОБА_2 просить рішення суду залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України справу розглянуто без повідомлення учасників справи.

Згідно ч. 5 ст. 268, ст. 381 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість рішення суду, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції в даній справі без змін.

Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими способами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Згідно із ч. 1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. ст. 1, 3 ЦК України, ст.ст.2,4-5,12-13,19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

Згідно ч.1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

В силу ст. 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом встановлено, що звертаючись із цим позовом до суду, позивач посилався на те, що 6 жовтня 2014 року між ПАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_1 укладено договір про надання банківських послуг шляхом підписання відповідачем анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку.

Заперечуючи проти позову, відповідач покликався на те, що анкету-заяву він не підписував і кредитними коштами не користувався.

Ухвалою Турійського районного суду Волинської області від 22 грудня 2020 року відповідно до ст.ст. 103,104 ЦПК України призначено почеркознавчу експертизу.

Відповідно до висновку експерта № СЕ-19/103-21/45-ПЧ від 26 лютого 2021 року підпис від імені ОСОБА_1 в графі «Клиент: Ф.И.О. Куран В. О. Подпись» лицьового боку анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку від 6 жовтня 2014 року, виконаний не ОСОБА_1 , а іншою особою.

Висновок експерта суд вважає категоричним, повним, обґрунтованим, таким, що не викликає сумнівів у його правильності, у зв`язку з чим будь-які підстави для його відхилення відсутні.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

У частині першій статті 1055ЦК України передбачено, що кредитний договір укладається у письмовій формі.

Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (частина друга статті 1055 ЦК України).

Стаття 207 ЦК України встановлює загальні вимоги до письмової форми правочину. Так, на підставі частини першої цієї статті правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Частиною ж другою цієї статті визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Отже, підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми договору, наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію.

Згідно із частиною першою статті 627 ЦК України і відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (частина перша статті 638 ЦК України).

У разі ж якщо сторони такої згоди не досягли, такий договір є неукладеним, тобто таким, що не відбувся, а наведені в ньому умови не є такими, що регулюють спірні відносини.

Правочин, який не вчинено (договір, який не укладено), не може бути визнаний недійсним. Наслідки недійсності правочину також не застосовуються до правочину, який не вчинено.

Такий спосіб захисту, як визнання правочину неукладеним, не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом.

У випадку оспорювання самого факту укладення правочину, такий факт може бути спростований не шляхом подання окремого позову про недійсність правочину, а під час вирішення спору про захист права, яке позивач вважає порушеним шляхом викладення відповідного висновку про неукладеність спірного договору у мотивувальній частині судового рішення.

Цивільне право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (абзац перший частини другоїстатті 215 ЦК України). Якщо недійсність певного правочину встановлена законом, тобто якщо цей правочин нікчемний, позовна вимога про визнання його нікчемним не є належним способом захисту права чи інтересу позивача. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину.

Залишаючи позовні вимоги банку до ОСОБА_1 без задоволення, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано доказів видачі кредиту, а доводи позивача спростовуються матеріалами справи.

Враховуючи, що судом першої інстанції встановлено, що договір не був підписаний відповідачем ОСОБА_1 відсутні підстави вважати, що такий договір було укладено з відповідачем і що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, у тому числі, у формі сплати відсотків.

Суд першої інстанцій правильно зазначив, що у ОСОБА_1 не виникло зобов`язань перед позивачем щодо повернення грошових коштів на підставі кредитного договору, оскільки він кредитний договір не підписував.

Позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження своїх вимог про стягнення заборгованості за кредитним договором, тому позовні вимоги є необґрунтованими, оскільки позивачем не доведено укладення договору на таких умовах.

Надані виписка про рух коштів, відповідно до якої з картки № НОМЕР_1 у місті Києві 30 та 31 березня 2015 року було знято готівку та здійснено розрахунок за товар на загальну суму 9895.55 грн, а 31 березня 2015 року поповнено картку грошовими коштами у розмірі 1900 грн, не є достовірним, достатнім і беззаперечним доказом отримання та використання коштів, наданих Банком на кредитну картку, саме відповідачем ОСОБА_1 , не свідчать про те, що кредитний договір є укладеним, враховуючи, що останній відповідачем не підписаний.

Отже, в порушення вимог ст.ст. 12, 81 ЦПК України позивачем під час розгляду справи не доведено належними та допустимими доказами обставин, на які він посилається як на підставу задоволення позову в повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги про те, суд має виходити із того, що кредитний договір є не вчиненим, якщо експертизою встановлено, що його не підписала одна із сторін, що є підставою для визнання договору недійсним, не спростовують правильних висновків суду.

Так у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.06.2019 у справі № 916/3156/17 зазначено, що визнання нікчемного правочину недійсним за вимогою його сторони не є належним способом захисту прав, оскільки не призведе до реального відновлення порушених прав позивача, адже нікчемний правочин є недійсним у силу закону.

Колегія суддів, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши наявні в матеріалах справи докази та обставини справи, вважає, що висновки суду першої інстанції по суті вирішеного спору є правильними, законними та обґрунтованими, підтверджуються матеріалами справи.

Інших належних, достовірних та достатніх доводів, які б містили інформацію щодо предмета доказування і спростовували висновки суду першої інстанції та впливали на законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення, апеляційна скарга не містить.

Згідно зі ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Доводи апеляційної скарги спростовуються вищенаведеними обставинами страви та не містять встановлених законом підстав для скасування рішення в оскаржуваній частині, ухваленого з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 375, 382,384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника позивача Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» Крилової Олени Леонідівни залишити без задоволення.

Рішення Турійського районного суду Волинської області від 26 квітня 2021 року в даній справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених п.2 ч.3 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий

Судді: