КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 грудня 2021 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді: Яворського М.А.,

суддів: Кашперської Т.Ц., Фінагеєва В.О.,

за участю секретаря - Владімірової О.К.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , подану представником Лінником Миколою Анатолійовичем , на заочне рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 10 грудня 2018 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -

ВСТАНОВИВ:

В листопаді 2017 року ПАТ «Укрсоцбанк» звернулось до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, відповідно до якого просило суд стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором №10-29/2534 від 11 жовтня 2006 року у розмірі 50 778,33 доларів США, з яких: заборгованість за кредитом - 22 732,28 доларів США; заборгованість по процентам за користування кредитом - 28 046,05 доларів США, а також витрати по сплаті судового збору у розмірі 20 433,16 грн.

В обґрунтування таких вимог банк зазначав, що 11 жовтня 2006 року між Банком та ОСОБА_1 було укладено договір кредиту №10-29/2534, відповідно до умов якого остання отримала кредит у розмірі 30 000 доларів США, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 13,00 % річних. Погашення кредиту та відсотків за його користування повинно було здійснюватися щомісячними платежами згідно графіку, передбаченого договором, з кінцевим терміном погашення заборгованості до 10 жовтня 2016 року.

Позивач вказував, що свої зобов`язання він виконав в повному обсязі, надавши відповідачу кредит в обумовленому договором розмірі, натомість відповідач здійснювала свої зобов`язання не належним чином, в результаті чого утворилась заборгованість.

ПАТ «Укрсоцбанк» надсилав відповідачу вимогу про усунення порушення та досудове врегулювання спору, однак на день звернення банку до суду із позовом ОСОБА_1 заборгованості не сплатила.

Заочним рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 10 грудня 2018 року позовні вимоги ПАТ «Укрсоцбанк» задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Укрсоцбанк» заборгованість за кредитом у сумі 22 732,28 доларів США; заборгованість по процентам за користування кредитом у сумі 28 046,05 доларів США, а всього 50 778, 33 доларів США та судовий збір у розмірі 20 433, 16 грн.

В подальшому, у квітні 2021 року представник ОСОБА_1 - Лінник М.А. звернувся до суду із заявою про перегляд вказаного заочного рішення та ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 14 червня 2021 року дану заяву залишено без задоволення.

Не погоджуючись із заочним рішенням суду, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, представник ОСОБА_1 - Лінник М.А. подав апеляційну скаргу, відповідно до якої просив скасувати заочне рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 10 грудня 2018 року та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог банку.

В обґрунтування заявлених вимог апелянт вказує, що при ухваленні оскаржуваного рішення судом не було враховано умов кредитного договору та правову позицію Верховного Суду, адже право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно ч. 2 ст. 1050 ЦПК України.

Представник ОСОБА_1 - Лінник М.А. наголошує, що відповідно до умов договору у разі невиконання (неналежного виконання) позичальником своїх обов`язків, порушення умов договору, протягом більше ніж десять робочих днів, строк користування кредитом вважається таким, що сплив та позичальник зобов`язаний протягом одного робочого дня погасити кредит в повному обсязі, сплатити проценти за фактичний час використання кредиту, а також нараховані штрафні санкції. Відтак, враховуючи, що 08 червня 2017 року банк визнав прострочену заборгованість за тілом кредиту в сумі 22 732,28 доларів США, що свідчить про несплату щомісячних платежів ОСОБА_1 з 25 квітня 2009 року, а тому строк виконання договору настав 25 травня 2009 року і з того ж дня у банку припинилось право нараховувати проценти.

Разом з тим, апелянт вказує, що строк позовної давності має відраховуватись саме з дня коли банк довідався про порушення його права, тобто з 25 травня 2009 року, а тому вважає строк пропущеним і заявляє клопотання про застосування строків позовної давності до позовних вимог ПАТ «Укрсоцбанк». Вказує, що неповідомлення відповідача про розгляд справи позбавило його можливості заявити дане клопотання в суді першої інстанції, про що також наголошувалось у заяві про перегляд заочного рішення.

Крім вказаного, представник ОСОБА_1 - Лінник М.А. посилається й на те, що неповідомлення позивачем про те, що він 31 серпня 2018 року вже звернувся до приватного нотаріуса та отримав виконавчий напис нотаріуса з приводу вище вказаної заборгованості за тим же кредитним договором, що і в даному позові та на виконання даного виконавчого напису було здійснено продаж квартири відповідачки, що свідчить фактично про подвійне стягнення за одними і тими ж вимогами з відповідача.

Відзив на апеляційну скаргу на адресу апеляційного суду не надходив.

При апеляційному розгляді справи представник відповідача ОСОБА_1 , адвокат Лінник М.А, підтримав доводи, викладені в апеляційній скарзі, та просив її задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати та постановити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог. При цьому зазначив, що позивач вже задовольнив свої вимоги за вказаним кредитним договором на підставі виконавчого напису нотаріуса від 31 серпня 2018 року шляхом звернення стягнення на квартиру АДРЕСА_1 , та за рахунок продажу вказаної квартири мав отримати грошові кошти в розмірі 54671,74 доларів США, в якості заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором 10-29/2534 від 11 жовтня 2006 року за період з 01 жовтня 2015 року по 24 липня 2018 року.

Представник позивача у справі АТ «Альфа банк», як правонаступника прав АТ «Укрсоцбанк», Воронцова М.О. заперечила щодо доводів, викладених в апеляційній скарзі, та просила залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, посилаючись на законність та обґрунтованість ухваленого у справі рішення суду першої інстанції.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Вирішуючи вказаний спір та задовольняючи у повному обсязі позовні вимоги суд першої інстанції мотивував свій висновок тим, що відповідач взяті на себе зобов`язання за кредитним договором не виконала у повному обсязі, доказів на підтвердження зазначених обставин до суду не подала, тому позов визнав обґрунтованим та задовольнив його.

Апеляційний суд не погоджується із висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.

Згідно ч.ч.1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції не відповідає з огляду на наступне.

Зобов`язання виникають з підстав, передбачених статтею 11 ЦК України, зокрема із договорів.

Згідно з частиною першою статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Частиною першої статті 1048 ЦК України визначено, що кредитодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором. Припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

Так, із матеріалів справи вбачається що 11 жовтня 2006 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» (назву якого змінено на Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк») та ОСОБА_1 укладено договір кредиту №10-29/2534, відповідно до умов якого відповідач отримала кредит у розмірі 30 000,00 доларів США, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 13,00 % річних.

Відповідно до п.1.1.1 Договору сторонами погоджено умови погашення кредиту та відсотків за його користування, шляхом здійснення щомісячних платежів у розмірі 250,00 доларів США (ануїтетними платежами) до 25 числа кожного місяця згідно графіку, з кінцевим терміном погашення заборгованості до 10 жовтня 2016 року (а.с.4-6).

Також судом встановлено, що позивач взяті на себе зобов`язання виконав в повному обсязі, надавши ОСОБА_1 кредит в обумовленому договором розмірі, натомість відповідач взяті на себе зобов`язання належним чином та в обумовлений сторонами строк не виконала у зв`язку з чим, згідно наданого Банком розрахунку, за нею рахується заборгованості по вказаному кредиту станом на 08 червня 2017 року, у розмірі 22 732,28 доларів США та заборгованість по процентам за користування кредитом у розмірі 28 046,05 доларів США, пеня за несвоєчасне повернення кредиту у розмірі 6 625,57 доларів США та пеня за несвоєчасне повернення відсотків у розмірі 7 751,08 доларів США (а.с.10-13).

10 жовтня 2016 року сплив строк визначений сторонами у кредитному договорі на виконання відповідачем взятих на себе зобов`язань, однак ОСОБА_1 так і не виконала взяті на себе зобов`язання у повному обсязі, тому 31 жовтня 2017 року позивачем було направлено на адресу відповідача вимогу про усунення порушень, якою банк вимагав повернення суми кредиту та відсотків за користування кредитом протягом тридцяти днів з дня її отримання позичальником (а.с.8-9). Проте, вимоги кредитора виконані не були у зв`язку з чим позивач 06 листопада 2017 року звернувся до суду із вказаним позовом та просив вирішити вказаний спір у судовому порядку.

Відповідно до статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Згідно зі статтею 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Під принципами виконання зобов`язань розуміються загальні засади згідно з якими здійснюється виконання зобов`язання, серед яких: належне виконання зобов`язання; реальне виконання зобов`язання; справедливість добросовісність та розумність (частина третя статті 509 ЦК України).

Принцип належного виконання полягає в тому, що виконання має бути проведене: належними сторонами; щодо належного предмету; у належний спосіб; у належний строк (термін); у належному місці.

Відповідно до частини першої статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно зі статтею 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення - невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк.

Так, із наданого позивачем тексту договору кредиту №10-29/2534 від 11 жовтня 2006 року вбачається, що сторонами у відповідності до положень ст. 6, 627 ЦК України визначено умови вказаного кредитного договору, зокрема в частині порядку повернення позичальником отриманої суми кредиту та сплати відсотків за користування вказаними кредитними коштами.

Так, відповідно до п.1.1.1 сторонами погоджено графік повернення ОСОБА_1 отриманих в кредит коштів окремими платежами по 250 доларів США щомісячно, починаючи з листопада 2006 року по жовтень 2016 року (а.с.4).

Також сторони погодили право отримання кредитодавцем відсотків за користування позичальником вказаними коштами на рівні 13% річних (п.1.1. Договору) та порядок сплати вказаних відсотків щомісячно не пізніше 25 числа місяця наступного за тим, в якому нараховано проценти ( п.2.4.1 Договору).

Так, із наданого позивачем розрахунку вимог банку з неповернення ОСОБА_1 кредиту станом на 08 червня 2017 року (а.с.10-13) вбачається, що відповідач у справі ОСОБА_1 взяті на себе зобов`язання виконувала до березня 2009 року, повернувши банку суму отриманого кредиту в розмірі 7243,75 доларів США та сплативши Банку проценти за користування кредитом за період з листопада 2006 року до 15 червня 2009 року в розмірі 9099, 51 доларів США (а.с.11 зв.б.), та починаючи з квітня 2009 року припинила повертати суму отриманого кредиту та з червня 2009 року сплачувати проценти за користування кредитними коштами.

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 ЦК України).

З врахуванням викладених обставин та норм права колегія суддів вважає, що позивач обґрунтовано звернувся до суду за захистом порушеного права відповідачем в частині не повернутої суми кредитних коштів та процентів за користування вказаними коштами.

Разом із тим, в частині визначення розміру суми заборгованості, яка підлягає стягненню з відповідача апеляційний суд враховує наступні положення закону.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок (стаття 253 ЦК України).

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (абзац перший частини п`ятої статті 261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Якщо кредитний договір встановлює окремі зобов`язання, які деталізують обов`язок позичальника повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право кредитодавця вважається порушеним з моменту порушення позичальником терміну внесення чергового платежу. А відтак, перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу у межах строку кредитування згідно з частиною п`ятою статті 261 ЦК України починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) позичальником обов`язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу.

Встановлення строку кредитування у кредитному договорі, що передбачає внесення позичальником щомісячних платежів, має значення не для визначення початку перебігу позовної давності за вимогами кредитодавця щодо погашення заборгованості за цим договором, а, насамперед, для визначення позичальнику розміру щомісячних платежів. Відтак, за вказаних умов початок перебігу позовної давності не можна визначати окремо для погашення всієї заборгованості за договором (зі спливом строку кредитування) і для погашення щомісячних платежів (після несплати чергового такого платежу).

Такі правові висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18), які неодноразово підтримані Верховним Судом у постановах: від 23 вересня 2020 року у справі №489/5827/16-ц (провадження № 61-12556св18), від 22 березня 2021 року у справі № 756/17499/17 (провадження № 61-3373св20) та інших.

З урахуванням викладених обставин, а також беручи до уваги заяву відповідача про застосування строків позовної давності (викладену ним в апеляційній скарзі, у зв`язку з розглядом справи у його відсутність) колегія суддів доходить висновку, що позивач має право на стягнення з відповідачки заборгованості за кредитом (тілом) за період з 06 листопада 2014 року (позивач звернувся до суду із позовом 06 листопада 2017 року) по дату дії договору кредиту до 10 жовтня 2016 року, що відповідно до наданого позивачем розрахунку становить 6158,27 доларів США (із яких 6000 доларів США заборгованості за кредитом станом на 25 листопада 2014 року + 19 х 8.33 (250/30)).

Також позивач у відповідальності до умов договору мав право на отримання процентів в розмірі 13% річних за користування вказаними кредитними коштами протягом строку з 06 листопада 2014 року до 16 жовтня 2016 року, що становить 709 днів та становитиме 1552,71 доларів США (6157,27 /13% /365 х 709).

З урахуванням викладеного апеляційний суд вважає законним та обґрунтованим доводи позивача у частині стягнення суми заборгованості за кредитним договором в розмірі 7710,98 доларів США, із яких 6158,27 доларів США заборгованість по тілу кредиту та 1552, 71 доларів США по відсотками за період з 07 листопада 2014 року по 16 жовтня 2016 року.

Колегія суддів не враховує розрахунок процентів за користування кредитними коштами здійснений позивачем, виходячи із відсоткової ставки 15% річних, оскільки належних та допустимих доказів щодо укладення сторонами додаткового договору в порядку п. 2.6, 2.6.1 Договору позивачем суду та збільшення процентної ставки визначеної у п.1.1 Договору з 13% до 15% подано не було.

За загальним правилом зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених законом або договором.

Відповідно до положень ст. 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком, правом довірчої власності .

Окремим видом застави є іпотека (ст. 575 ЦК України).

Пунктом 2 ч.1 ст. 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - це? ? вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

За змістом? ст.3 Закону України «Про іпотеку» іпотека має похідний характер? від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору.

Згідно ч. 1 ст.33 Закону України «Про іпотеку», в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

Зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом ( ч.1 ст. 598 ЦК України).

Відповідно до? положень ?ч.1 ст.36 Закону України «Про іпотеку»? сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Зазначена норма права передбачає спеціальні підстави припинення зобов`язань щодо виконання основного?зобов`язання, яке було забезпечено іпотечним договором.

Частиною 1 ст. 38 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що якщо рішення суду або договір про задоволення вимог іпотекодержателя (відповідне застереження в іпотечному договорі) передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві, іпотекодержатель зобов`язаний за 30 днів до укладення договору купівлі-продажу письмово повідомити іпотекодавця та всіх осіб, які мають зареєстровані у встановленому законом порядку права чи вимоги на предмет іпотеки, про свій намір укласти цей договір. У разі невиконання цієї умови іпотекодержатель несе відповідальність перед такими особами за відшкодування завданих збитків

Отже,? положення ст.36 Закону «Про іпотеку» передбачають таку підставу припинення зобов`язання, як позасудове врегулювання звернення стягнення на предмет іпотеки з метою забезпечення вимог кредитора - іпотекодержателя.

Із матеріалів справи вбачається, що 11 жовтня 2006 року між ПАТ «Укрсоцбанк» як кредитодавцем та ОСОБА_1 як позичальником в порядку забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором №10-29/2534 від 11 жовтня 2006 року укладено іпотечний договір 02-10/2829 який посвідчений приватним нотаріусом КМНО Кравченко І.В. згідно умов вказаного договору ОСОБА_1 передала в іпотеку належну їй на праві власності квартиру АДРЕСА_1 .

31 серпня 2018 року приватним нотаріусом КМНО Чуловським В.А. вчинено виконавчий напис нотаріуса на виконання умов вище вказаного іпотечного договору та звернуто стягнення на вказану квартиру та запропоновано погасити заборгованість ОСОБА_1 перед АТ «Укрсоцбанк» за кредитним договором №10-29/2534 від 11 жовтня 2006 року в розмірі 54671,74 доларів США за період з 15 жовтня 2015 року по 24 липня 2018 року.

Вказані обставини підтверджуються копією виконавчого напису від 31 серпня 2018 року (а.с.74) та сторонами не заперечуються. Також суду не подано доказів того, що вказаний виконавчий напис нотаріуса у встановленому законом порядку визнаний таким, що не підлягає виконанню.

Крім того, із наданих відповідачем доказів вбачається, що з метою виконання вказаного виконавчого напису нотаріуса приватним виконавцем виконавчого округу м. Києва Яцишиним А.М. реалізовано вище вказану квартиру та кошти від її реалізації перераховані банку (а.с.79).

В постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 листопада 2019 року у справі №295/795/19 (провадження № 61-12137св19) вказано, що згідно з частиною четвертою статті 36 Закону України «Про іпотеку» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) після завершення позасудового врегулювання будь-які наступні вимоги іпотекодержателя щодо виконання боржником основного зобов`язання є недійсними. Наведена норма права передбачає спеціальні підстави припинення зобов`язань щодо виконання основного (кредитного) зобов`язання, яке було забезпечене іпотечним договором. Таким чином, за змістом статей 1, 33, 36 Закону України «Про іпотеку» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) використання позасудового врегулювання способу звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до умови іпотечного договору, яка містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, незалежно від наявності інших предметів іпотеки по іншим іпотечним договорам, призводить до задоволення вимог кредитора за основним зобов`язанням. Іпотекодержатель сам обрав такий спосіб захисту як звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання, на підставі застереження про задоволення його вимог як іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, і зареєстрував за собою право власності на предмет іпотеки. Вирішуючи цей спір, апеляційний суд не звернув уваги на вищенаведене. У справі, яка переглядається, банк вирішив питання шляхом позасудового врегулювання спору на підставі договору, а тому правові підстави для стягнення суми заборгованості за кредитним договором, яка залишалася після реалізації предмета іпотеки, відсутні, оскільки такі вимоги є недійсними.

Аналогічні правові висновки містяться і в постановах Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від 13 лютого 2019 року у справі № 759/6703/16-ц (провадження № 61-22462св18), від 27 лютого 2019 року у справі № 263/3809/17 (провадження № 61-39107св18), від 19 лютого 2020 року у справі № 725/3690/17 (провадження № 61-14297св19), від 11 березня 2021 року у справі № 524/378/17 (провадження № 61-21241св19) від 15 вересня 2021 року у справі № 201/7199/18 (провадження № 61-787св21).

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частинами першою, третьою статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Суд першої інстанції вирішуючи вказаний спір між сторонами вище вказаних норм матеріального права не врахував та дійшов до помилкового висновку про задоволення позовних вимог банку у повному обсязі, у зв`язку з чим дане рішення підлягає скасуванню.

Разом із тим і суд апеляційної інстанції на час перегляду вказаного судового рішення також позбавлений можливості стягнути з відповідачки на користь банку дійсну суму заборгованості за Договором кредиту №10-29/2534 від 11 жовтня 2006 року з врахуванням наступного.

Так відповідно до положення частини четвертої статті 36 Закону України «Про іпотеку» після завершення позасудового врегулювання будь-які наступні вимоги іпотекодержателя щодо виконання боржником основного зобов`язання є недійсними, а тому враховуючи, що позивач як кредитор обрав спосіб захисту порушених прав за кредитним договором шляхом отримання виконавчого напису нотаріуса та звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання, банк відповідно до частини четвертої статті 36 Закону «Про іпотеку» фактично втратив право вимоги до основного боржника за кредитним договором, тобто відмовився від власних майнових вимог, тому апеляційний суд позбавлений можливості стягнути відповідну суму боргу - 7710,98 доларів США як заборгованість за кредитним договором.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Керуючись ст. 268, 374, 376, 383-384 ЦПК України, ст. 36 Закону України «Про іпотеку», Київський апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником Лінником Миколою Анатолійовичем , задовольнити частково.

Заочне рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 10 грудня 2018 року скасувати та ухвалити у вказаній справі нове судове рішення, яким у задоволенні позову Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк», правонаступником прав якого є Акціонерне товариство «Альфа банк», відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів із дня складення повного судового рішення шляхом подачі скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови викладено 10 грудня 2021 року.

Головуючий суддя : М.А.Яворський

Судді: Т.Ц.Кашперська В.О.Фінагеєв