Житомирський апеляційний суд
Справа №285/3536/20 Головуючий у 1-й інст. Мозговий В. Б.
Категорія 42 Доповідач Трояновська Г. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 грудня 2021 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Трояновської Г.С.

суддів: Павицької Т.М., Миніч Т.І.

з участю секретаря судового засідання Кузьменко А.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі в режимі відеоконференції цивільну справу № 285/3536/20 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Гефест» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про стягнення 3% річних

за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Гефест» на рішення Новоград Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 09 листопада 2020 року, ухваленого під головуванням судді Мозгового В.Б. у м. Новоград-Волинському,

в с т а н о в и в:

У вересні 2020 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Гефест» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про стягнення 3 % річних.

Позовна заява обґрунтована тим, що 11 червня 2007 року між ОСОБА_1 та Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» укладено кредитний договір № 0, відповідно до якого банк надав ОСОБА_1 кредит в сумі 160 000,00 швейцарських франків зі строком користування до 11 серпня 2018 року.

05 липня 2007 між ОСОБА_2 та АКІБ «УкрСиббанк» укладено кредитний договір № 0, відповідно до якого ОСОБА_2 отримала кредит в сумі 154 398,00 швейцарських франків зі строком користування до 05 липня 2018 року.

10 жовтня 2007 року між ОСОБА_3 та АКІБ «УкрСиббанк» укладено договір про надання споживчого кредиту № 0, відповідно до якого ОСОБА_3 отримав кредит в сумі 88 700,00 швейцарських франків зі строком користуванні до 10 жовтня 2014 року.

23 листопада 2007 року між ОСОБА_4 та АКІБ «УкрСиббанк» укладено договір про надання споживчого кредиту № 0, відповідно до якого ОСОБА_4 отримав кредит в сумі 74 000 доларів США зі строком користування до 23 листопада 2014 року.

Вищезазначені кредитні договори, були забезпечені одним предметом іпотеки, а саме нежитловим приміщенням, що знаходиться по АДРЕСА_1 .

Рішенням Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 25 лютого 2010 року у справі № 2-103/10 за позовом АКІБ «УкрСиббанк», звернуто стягнення на вищезазначений предмет іпотеки з метою погашення заборгованості відповідачів за їх кредитними договорами.

08 грудня 2011 року АКІБ «УкрСиббанк» відступив Публічному акціонерному товариству «Дельта Банк» (далі ПАТ «Дельта Банк») права вимоги за вищезазначеними кредитними договорами.

07 травня 2019 між ПАТ «Дельта Банк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Гефест» ( далі- ТОВ «ФК «Гефест») укладено договір № 1365/К купівлі-продажу майнових прав, відповідно до якого останнє стало єдиним власником всіх прав вимоги за зазначеними кредитними договорами.

ТОВ «ФК «Гефест» просило стягнути із ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 3 % річних згідно статті 625 ЦК України за прострочення виконання грошового зобов`язання, а саме: з ОСОБА_1 12 653,28 швейцарських франків; з ОСОБА_2 12 316,32 швейцарських франків; з ОСОБА_3 7 105,47 швейцарських франків; з ОСОБА_4 6 006,25 доларів США.

Рішенням Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 09 листопада 2020 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду ТОВ «ФК «Гефест» подало апеляційну скаргу, в якій просило рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначило, що порушення грошового зобов`язання є триваючим, тому позовна давність не може бути застосована. Непред`явлення виконавчого листа до виконання не є перешкодою для нарахування фінансових санкцій у зв`язку з невиконанням грошового зобов`язання.

Постановою Житомирського апеляційного суду від 01 березня 2021 року апеляційну скаргу ТОВ «ФК «Гефест» на рішення Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 09 листопада 2020 року задоволено частково, скасовано рішення суду першої інстанції і прийнято нову постанову про відмову в задоволенні позову.

Постановою Верховного Суду від 03 листопада 2021 року касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Гефест» задоволено частково - постанову Житомирського апеляційного суду від 01 березня 2021 року та додаткову постанову Житомирського апеляційного суду від 01 березня 2021 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

В суді апеляційної інстанції при перегляді рішення Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 09 листопада 2020 року представник ТОВ «ФК «Гефест» Остащенко О.М., яка брала участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції, доводи апеляційної скарги підтримала, просила її задовольнити, надала пояснення, аналогічні викладеному в апеляційній скарзі. Зазначила, що на виконання вказівок Верховного Суду просить долучити докази.

Представники відповідачів адвокати Кузьмін Д.Л. та Давиденко В.В. проти доводів апеляційної скарги заперечили, надали пояснення аналогічні викладеному в рішенні суду першої інстанції, просили залишити його без змін. Посилаючись на положення ч.3 ст. 367 ЦПК України, категорично заперечили проти задоволення клопотання позивача про долучення до справи доказів, надісланих на адресу апеляційного суду.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах статті 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення не відповідає.

Судом встановлено, що 11 червня 2007 року між ОСОБА_1 та АКІБ «УкрСиббанк» укладено кредитний договір № 0, відповідно до якого останній надав ОСОБА_1 кредит в сумі 160 000,00 швейцарських франків зі строком користування до 11 серпня 2018 року (т.1 а.с.5-8).

05 липня 2007 року між ОСОБА_2 та АКІБ «УкрСиббанк» укладено кредитний договір № 0, відповідно до якого ОСОБА_2 отримала кредит в сум 154 398,00 швейцарських франків зі строком користування до 05 липня 2018 року (т.1 а.с. 12-19).

10 жовтня 2007 року між ОСОБА_3 та АКІБ «УкрСиббанк» укладено договір про надання споживчого кредиту № 0, відповідно до якого ОСОБА_3 отримав кредит в сумі 88 700,00 швейцарських франків зі строком користуванні до 10 жовтня 2014 року (т.1 а.с.23-29).

23 листопада 2007 року між ОСОБА_4 та АКІБ «УкрСиббанк» укладено договір про надання споживчого кредиту № 0, відповідно до якого ОСОБА_4 отримав кредит в сумі 74 000,00 доларів США зі строком користування до 23 листопада 2014 року (т.1 а.с.33-37).

З метою забезпечення виконання кредитних договорів 11 червня ,5 липня 2007року, 10 жовтня 2007 року, 23 листопада 2007 року АКІБ «УкрСиббанк» передано в іпотеку майно, а саме нежитлові будівлі площею 875,5 кв. м, що знаходяться по АДРЕСА_1 (т.1 а.с. 9-11,20-22,30-32,38-40).

Внаслідок неналежного виконання відповідачами своїх зобов`язань з повернення кредитних коштів станом на 26.02.2009 року перед АКІБ «УкрСиббанк» за ОСОБА_1 рахується заборгованість в сумі 145671,35 швейцарських франків, за ОСОБА_2 141770,56 швейцарських франків, за ОСОБА_3 79332,64 швейцарських франків, за ОСОБА_4 67796,06 доларів США.

У зв`язку із цим АКІБ «УкрСиббанк» 26 лютого 2009 року кожному із відповідачів було направлено вимогу про дострокове повернення всієї суми в повному обсязі в зв`язку з порушенням умов договору у тридцятиденний строк з моменту її отримання, а надалі ініційовано позови щодо кожного із відповідачів про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення вказаних вище сум заборгованості за кредитними договорами (т.1 а.с.106,109,112,115).

Надалі, рішенням Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 25 лютого 2010 року в справі № 2-103/10, звернено стягнення на вищезазначений предмет іпотеки з метою погашення заборгованості відповідачів за кредитними договорами.

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, станом на 08 грудня 2021 року, предмет іпотеки - нежитлові будівлі площею 875,5 кв. м, що знаходяться по АДРЕСА_1 , належить на праві власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 по 1/2 частині кожній, що свідчить про те, що рішення Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 25 лютого 2010 року в справі № 2-103/10 на даний час не виконано (т.3 а.с.6-13).

Відповідно до договору купівлі-продажу прав вимоги за кредитами від 08 грудня 2011 року АКІБ «УкрСиббанк» відступив ПАТ «Дельта Банк» права вимоги за вищезазначеними кредитними договорами (т.1 а.с.43-62).

Відповідно до договору купівлі-продажу майнових прав від 07 травня 2019 року ПАТ «Дельта Банк» продав майнові права по цим кредитним договорам ТОВ «ФК «Гефест»(т.1 а.с.63-71).

Досліджені апеляційним судом умови вказаних договорів свідчать про відсутність будь-яких застережень щодо обмеження права вимоги до відповідачів щодо сплати трьох відсотків річних.

Заперечуючи щодо позову представник відповідачів ОСОБА_5 зазначив, що ним на усіх стадіях перегляду справи ставився під сумнів факт правонаступництва за вказаними кредитними договорами.

З цього приводу колегія суддів зазначає таке.

У статті 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню.

Наведене, у своїй сукупності, свідчить про те, що АКІБ «УкрСиббанк» відступило ПАТ «Дельта Банк», а в подальшому ПАТ «Дельта Банк» відступило ТОВ «ФК «Гефест» право вимоги за вказаними вище кредитними договорами із дотриманням вимог законодавства, оскільки вони недійсними не визнавалися, а отже, існує неспростована презумпція правомірності даних правочинів, які підлягають виконанню сторонами.

У справі № 285/3412/15-ц за позовом ПАТ «Дельта Банк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Дельта Банк» до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання за банком права власності на нежитлові приміщення рішенням Апеляційного суду Житомирської області від 16 березня 2016 року, залишеним без змін постановою Верховного Суду від26 червня 2019 року, серед доказів, що були предметом дослідження судом, був, зокрема, і договіркупівлі-продажу прав вимоги за кредитами від 08 грудня 2011 року, укладений між АКІБ «УкрСиббанк» та ПАТ «Дельта Банк».

Вказаними рішеннями було встановлено факт переходу права вимоги за кредитами та договорами забезпечення, у тому числі і за договорами відповідачів, більш того, зі змісту рішення апеляційного суду вбачається, що вказана обставинами сторонами не заперечувалася.

Відповідно до частин 1, 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Оскільки вказані правочини на момент розгляду справи недійсними визнані не були, презумпція їх правомірності стороною відповідачів не спростована, а також враховуючи, що вказані обставини не є предметом доказування у даній справі, колегія суддів приходить до висновку про наявність у ТОВ «ФК «Гефест» правових підстав для звернення до суду із вказаними позовними вимогами.

Відповідно до частини першої зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5ЦК України.

У цій статті визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання.

Тобто, дія цієї статті поширюється на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, що регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України, грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій кореспондує обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора.

Відповідачі мають грошові зобов`язання перед позивачем, що підтверджується відповідними кредитними договорами, договорами відступлення прав вимоги та розрахунком заборгованості.

З огляду на те, що відповідачі порушили грошове зобов`язання з повернення отриманих кредитних коштів, у позивача виникло право на застосування наслідків такого порушення у вигляді стягнення трьох процентів річних відповідно до статті 625 ЦК України.

Аналогічний правовий висновок висловлено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 11 квітня 2018 року у справі № 758/1303/15-ц, провадження № 14-68цс18.

За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

При обрахунку 3% річних за основу береться розмір простроченої суми, яка визначена у договорі, чи судовому рішенні, а не її еквівалент у валюті України.

Такі висновки містяться, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження№14-446цс18) та № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18).

Вимоги про стягнення грошових коштів, передбачених статтею 625 ЦК України, не є додатковими вимогами в розумінні статті 266 ЦК України, а тому закінчення перебігу позовної давності за основною вимогою не впливає на обчислення позовної давності за вимогою про стягнення 3% річних та інфляційних витрат. Стягнення 3% річних та інфляційних витрат можливе до моменту фактичного виконання зобов`язання та обмежується останніми 3 роками, які передували подачі позову.

Відповідна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 26.04.2017 року у справі № 3-1522гс16, постанові Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 26.10.2018 року у справі №922/4099/17.

Перевіривши розрахунок ТОВ «ФК Гефест» щодо заявлених до стягнення 3 % річних, судом встановлено, що він є правильним, вказаний розрахунок обмежується останніми 3 роками, які передували подачі позову, а тому колегія суддів відхиляє доводи представника відповідачів щодо спливу трирічного строку позовної давності.

При цьому матеріалами справи підтверджено, що розрахунок зроблено на суму заборгованості за «тілом» кредиту, яка була уступлена АКІБ «УкрСиббанк» на користь ПАТ «Дельта Банк» (т.3 а.с.32-33, 36-37,40-41,44-45). Апеляційним судом встановлено, що 3% річних нараховано лише на тіло кредиту, тобто суму фактично отриману відповідачами. Зазначене узгоджується із вимогами, раніше направленими банком на адресу відповідачів (т.1 а.с.106,109,112,115).

Що ж стосується заперечень представників відповідачів щодо долучення позивачем до матеріалів справи нових доказів на стадії апеляційного перегляду судового рішення, то колегія суддів їх відхиляє з тих підстав, що відповідно до ст. 417 ЦПК України, вказівки, що містяться в постанові суду касаційної інстанції, є обов`язковими для суду апеляційної інстанції під час нового розгляду справи, і оскільки Верховним Судом у даній справі було скасовано судове рішення апеляційного суду, зокрема, з підстав недослідження договорів уступки права вимоги та невстановлення обсягу грошового зобов`язання, тому підстави для застосування ч. 3 ст. 367 ЦПК України у даному випадку відсутні.

Матеріали справи свідчать про те, що відповідачі взяті на себе зобов`язання належним чином не виконали, у зв`язку з чим наявні підстави для застосування частини 2 статті 625 ЦК України, а саме стягнення з них на користь ТОВ «ФК Гефест» трьох процентів річних.

Належних і допустимих доказів на спростування цих висновків суду не надано. Крім того, за змістом ст.ст. 512, 514, 516 ЦК України в результаті заміни кредитора у зобов`язанні відповідно до укладеного договору ТОВ «ФК Гефест» у повній мірі набуло права вимоги у повному обсязі заявлених позовних вимог.

Виходячи з наведеного, колегія суддів вважає, що правових підстав для відмови в задоволенні позову в повному обсязі про стягнення з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на користь ТОВ «ФК Гефест» трьох процентів річних в розмірі 49338,46 грн у суду першої інстанції не було.

Таким чином доводи скарги знайшли своє підтвердження, тому відповідно до п.п. 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України суд апеляційної інстанції скасовує рішення суду та ухвалює нове про задоволення позову.

Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Крім цього, у даному випадку слід застосувати принцип пропорційності і до суми судового збору, яка підлягає стягненню із кожного із відповідачів, з урахуванням розміру пред`явлених до них позовних вимог.

З матеріалів справи вбачається, що ТОВ «ФК «Гефест» за подання позовної заяви було сплачено 16907,21 грн., за подання апеляційної скарги 25360,88 грн., за подання касаційної скарги 34092 грн.

З огляду на це, із ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Гефест» необхідно стягнути 26095 грн. 70 коп. судового збору, із ОСОБА_2 - 25038 грн. 46 коп., із ОСОБА_3 - 14439 грн. 68 коп., із ОСОБА_4 - 10864 грн. 00 коп.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Гефест» задовольнити.

Рішення Новоград Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 09 листопада 2020 року скасувати, ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.

Стягнути із ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Гефест» 3% річних за прострочення виконання грошового зобов`язання за кредитним договором №0 від 11.06.2007 р. у розмірі 12 653,28 швейцарських франків.

Стягнути із ОСОБА_2 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Гефест» 3% річних за прострочення виконання грошового зобов`язання за кредитним договором №0 від 05.07.2007 р. у розмірі 12 316,32 швейцарських франків.

Стягнути із ОСОБА_3 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Гефест» 3% річних за прострочення виконання грошового зобов`язання за кредитним договором №0 від 10.10.2007р. у розмірі 7105,47 швейцарських франків.

Стягнути із ОСОБА_4 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Гефест» 3% річних за прострочення виконання грошового зобов`язання за кредитним договором № 0 від 23.11.2007р. у розмірі 6 006,25 доларів США.

Стягнути із ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Гефест» 26095 грн. 70 коп. судового збору.

Стягнути із ОСОБА_2 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Гефест» 25038 грн. 46 коп. судового збору.

Стягнути із ОСОБА_3 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Гефест» 14439 грн. 68 коп. судового збору.

Стягнути із ОСОБА_4 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Гефест» 10864 грн. 00 коп. судового збору.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення

Повний текст постанови складено 20.12.2021.

Головуючий Судді