Справа № 944/6184/19
Провадження №2/944/380/21
Р І Ш Е Н Н Я
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.09.2021 рокум.Яворів

Яворівський районний суд Львівської області в складі:
головуючого судді Кондратьєвої Н.А.
з участю секретаря судового засідання Вербенець Т.Р.
за участі представника позивача ОСОБА_1
представника відповідача Прийми І.С.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Яворові в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Яворівської квартирно-експлуатаційної частини району про визнання дій неправомірними та зобов`язання вчинити дії, -
в с т а н о в и в:
Представник позивача адвокат Зозуля А.В. звернувся до суду в інтересах ОСОБА_2 з позовом, в якому просить визнати рішення Яворівської КЕЧ району про відмову ОСОБА_3 в оформленні передачі у приватну власність та приватизації квартири АДРЕСА_1 незаконним, визнати за ОСОБА_3 зі складом сім`ї 2 особи право на приватизацію квартири АДРЕСА_1 та зобов`язати Яворівську КЕЧ району оформити передачу в приватну власність ОСОБА_3 зі складом сім`ї 2 особи квартири АДРЕСА_1 згідно із Законом України "Про приватизацію державного житлового фонду". В обґрунтування позову зазначає, що позивач проживає разом із сином ОСОБА_4 у двокімнатній квартирі АДРЕСА_1 . 2 жовтня 1990 року ОСОБА_2 була прийнята у Яворівську КЕЧ району на посаду бухгалтера, де пропрацювала на різних посадах до вересня 1994 року. 26 листопада 2008 року була прийнята за контрактом на військову службу у Збройні Сили України, де проходить службу по теперішній час. ОСОБА_2 є учасником бойових дій. У 1992 році позивач звернулася до Яворівської КЕЧ району, де працювала на той час, із заявою про виділення їй житлової площі. Оскільки вільних квартир на той час не було, її разом з сином було заселено у вільну кімнату в квартирі за адресою: АДРЕСА_2 . На момент вселення у дану квартиру її одну кімнату вже займав ОСОБА_5 із своєю сім`єю, який також свою дав згоду на заселення ОСОБА_2 в дану квартиру. Місце проживання позивача разом із сином у вказаній квартирі є зареєстроване з 12 листопада 1992 року. 26 листопада 1993 року квартиронаймач ОСОБА_6 був знятий з реєстрації у даній квартирі та разом із своєю сім`єю вибув на постійне місце проживання до Росії. 14 червня 1994 року були зняті з реєстрації і члени його сім`ї. Отже з 26 листопада 1993 року ОСОБА_2 разом із сином ОСОБА_4 безперешкодно та відкрито користується квартирою, підтримує її в належному стані, сплачує необхідні комунальні платежі.В 2013 році ОСОБА_2 звернулася до суду із позовом до Яворівської КЕЧ району про визнання права власності на вищезазначену квартиру за набувальною давністю. Яворівською КЕЧ району було подано зустрічну позовну заяву до ОСОБА_2 про виселення з житлового приміщення. Рішенням Яворівського районного суду Львівської області від 23.09.2013 року було визнано за ОСОБА_2 право власності за набувальною давністю на квартиру АДРЕСА_1 , у задоволенні зустрічного позову Яворівської КЕЧ району до ОСОБА_2 про виселення з житлового приміщення відмовлено. Рішенням Апеляційного суду Львівської області від 18 лютого 2014 року рішення Яворівського районного суду Львівської області від 23.09.2013 року в частині визнання за ОСОБА_2 права власності за набувальною давністю на вказану квартиру було скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення, яким у задоволенні цих позовних вимог було відмовлено. В решті рішення суду першої інстанції було залишено без змін. Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції в частині відмови в зустрічному позові, Апеляційний суд Львівської області виходив з того, що ОСОБА_2 перебуває у фактичних договірних відносинах з Яворівською КЕЧ району щодо найму житла, зареєстрована в даній квартирі разом з членами своєї сім`ї, здійснює оплату комунальних послуг, а тому правових підстав для її виселення не вбачається. 07.03.2014 року між Будинкоуправлінням №1 при Яворівській КЕЧ району та ОСОБА_2 було укладено Договір найму житлового приміщення в будинках державного житлового фонду, згідно якого ОСОБА_2 та членам її сім`ї було надано в безстрокове користування спірну квартиру. 15 жовтня 2019 року ОСОБА_2 звернулася до Яворівської КЕЧ району із заявою встановленої форми про надання дозволу на оформлення передачі їй у приватну спільну сумісну власність зі складом сім`ї - 2 особи квартири АДРЕСА_1 відповідно до ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду», однак Яворівська КЕЧ району відмовила ОСОБА_2 в приватизації займаної нею квартири, мотивуючи тим, що окрім наданих нею до заяви документів, не додана копія ордера на жиле приміщення. Вважає, що дії Яворівської КЕЧ району є неправомірними, оскільки ордер лише є підставою для вселення у квартиру. Те, що ОСОБА_2 та її син ОСОБА_4 на законних підставах вселилася і проживають у спірній квартирі підтверджується вищезазначеними обставинами та документами. З огляду на викладене вважає, що рішення Яворівської КЕЧ району про відмову ОСОБА_2 та її сину в оформленні передачі у приватну власність та приватизації спірної квартири прийняті без врахування норм чинного законодавства і порушують їх право на отримання житла у власність. Просить позов задовольнити.
Ухвалою від 12.12.2019 року у справі відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче судове засідання.
22.06.2020 року представник відповідача на адресу суду скерувала відзив на позовну заяву, в якому просить у задоволенні позову відмовити з огляду на наступне. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує ч.1 ст.58 Житлового кодексу України, а саме що на підставі рішення про надання житлового приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянину ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення. Представник позивача стверджує, що ОСОБА_2 разом з її сином ОСОБА_4 на законних підставах вселилась у квартиру маючи на це необхідні документи, хоча документів на підставі яких проводилось заселення, позивач не надав. У позовній заяві позивач зазначає, що у зв`язку з відсутністю вільних квартир ОСОБА_2 заселили у вільну кімнату квартири, де проживав із своєю сім`єю ОСОБА_6 ,тобто позивачем не вказано і не надано в якості доказу документа на підставі якого ОСОБА_2 була заселена у квартиру. Щодо відмови Яворівської КЕЧ району про надання дозволу на приватизацію квартири зазначає, що відповідно до ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду» та з метою приведення у відповідність до законодавства нормативно-правових актів наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 16 грудня 2009 року № 96 було затверджено Положення, яке встановлює процедуру передачі квартир у приватну власність громадян та зразки документів, які оформляються згідно з процедурою, визначеною цим Положенням, в тому числі й рішення органу приватизації. 15 жовтня 2019 року позивачка звернулась до Яворівської КЕЧ районуз заявою про передачу у приватну власність квартири АДРЕСА_1 на що було надано відповідь, в якій прописано, що відповідно до вищевказаного Наказу № 396 від 16.12.2009 року не надано необхідний перелік документів для приватизації квартири, а саме копію ордера на жиле приміщення,тому Яворівська КЕЧ району не має підстав для надання дозволу на приватизацію вищевказаної квартири.
Ухвалою суду від 22.06.2020 року закрито підготовче провадження та призначено судове засідання.
Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав з підстав наведених у позовній заяві, просив позов задовольнити.
Представник відповідача в судовому засіданні позов заперечила з підстав наведених у відзиві та просила у задоволенні таких відмовити.

Заслухавши пояснення представників сторін, оглянувши матеріали цивільної справи, дослідивши зібрані по справі докази, вирішуючи спір на підставі наданих доказів та в межах заявлених позовних вимог, суд дійшов висновку, що позов слід задовольнити з огляду на наступне.
Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Зі змісту ст. 12 ЦПК України вбачається, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до вимог ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Судом встановлено, що ОСОБА_2 є учасником бойових дій, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_1 , виданим 28.12.2015 року Управлінням персоналу штабу військової частини НОМЕР_2 .
ОСОБА_4 є сином ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом на народження серії НОМЕР_3 від 15.04.1989 року, свідоцтвом про розірвання шлюбу серії НОМЕР_4 та свідоцтвом про одруження серії НОМЕР_5 від 06.09.1997 року.
Відповідно до довідки в/ч НОМЕР_6 №3454 від 18.05.2018 року, ОСОБА_2 перебуває на військовій службі у військовій частині НОМЕР_6 .
Відповідно до трудової книжки серії НОМЕР_7 , ОСОБА_2 з 02.10.1990 року прийнята на роботу в Будинкоуправління №1 (Яворівську КЕЧ району).
Згідно із витягом із послужного списку, виданим військовою частиною НОМЕР_6 , старший солдат ОСОБА_2 перебуває на військовій службі у Збройних Силах України з 26.11.2008 року.
Відповідно до довідки в/ч НОМЕР_8 № 2965 від 03.08.2021, ОСОБА_2 перебуває на військовій службі в військовій частині НОМЕР_6 з 26.11.2008 по теперішній час.
Згідно із Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №175632302 від 30.07.2019 року, квартира АДРЕСА_1 перебуває у державній власності Міністерства оборони України.
Відповідно до довідки Яворівської КЕЧ району №108 від 13.05.2018 року, ОСОБА_2 та її син ОСОБА_4 проживають та зареєстровані в квартирі за адресою: АДРЕСА_2 , яка належить МО України та перебуває у державній власності. Особистий рахунок відкрито на ім`я ОСОБА_2 , благоустрій будинку: водопровід, каналізація, індивідуальне опалення та газ.
Відповідно до довідки Яворівської КЕЧ району №152 від 08.04.2019 року, ОСОБА_2 проживає за адресою: АДРЕСА_2 ; склад її сім`ї син ОСОБА_4 .
Квартира за адресою: АДРЕСА_2 відповідає технічним вимогам, що підтверджується технічним паспортом, який виготовлено 19.04.2013 року.
Рішенням Яворівського районного суду Львівської області від 23.09.2013 року визнано за ОСОБА_2 право власності за набувальною давністю на квартиру АДРЕСА_1 . У задоволенні зустрічного позову Яворівської КЕЧ району до ОСОБА_2 про виселення із житлового приміщення відмовлено.
Рішенням Апеляційного суду Львівської області від 18.02.2014 року, рішення Яворівського районного суду Львівської області від 23 вересня 2013 року в частині визнання за ОСОБА_2 права власності за набувальною давністю на квартиру АДРЕСА_1 скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення, яким у задоволенні цих позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено. В решті рішення суду першої інстанції залишено без змін.
07.03.2014 року між Будинкоуправлінням №1 при Яворівській КЕЧ району та ОСОБА_2 згідно рішення Яворівського районного суду від 18.02.2014 року у справі №460/1745/13 укладено договір найму житлового приміщення в будинках державного фонду України квартири за адресою: АДРЕСА_2 .
24.04.2007 року між ВАТ «Львівгаз» від імені якого діє філія Яворівське УЕ ГГ та ОСОБА_2 укладено договір №1004477 про надання послуг з газопостачання.
25.10.2017 року між КП Яворівської міської ради «Житлокомунсервіс» та ОСОБА_2 укладено договір про надання послуг з вивезення побутових відходів.
20.11.2017 року між Міським комунальним підприємством «Яворіввода» та ОСОБА_2 укладено типовий договір про надання послуг з централізованого постачання холодної води.
Згідно із відповіддю Яворівської КЕЧ району №2207 від 25.10.2019 року, ОСОБА_2 відмовлено у передачі квартири у приватну власність, оскільки у наданих документах відсутня копія ордера на жиле приміщення.
Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та іншими міжнародно-правовими документами про права людини закріплено право на повагу до житла.
У статті 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла, інакше як на підставі закону за рішенням суду.
За правилами статті 345 ЦК України фізична або юридична особа може набути право власності у разі приватизації державного майна та майна, що є в комунальній власності.
Зазначена норма є загальною, оскільки відсилає до спеціального законодавства.
У частині третій статті 9 ЖК Української РСР визначено, що громадяни мають право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду, житлових приміщень у гуртожитках, які перебувають у власності територіальних громад, або придбання їх у житлових кооперативах, на біржових торгах, шляхом індивідуального житлового будівництва чи одержання у власність на інших підставах, передбачених законом.
Правові основи приватизації державного житлового фонду, його подальшого використання й утримання визначені Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду».
Згідно зі статтею 2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», до об`єктів приватизації належать квартири багатоквартирних будинків, які використовуються громадянами на умовах найму.
Відповідно до частини четвертої статті 5 зазначеного Закону право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду з використанням житлових чеків одержують громадяни України, які постійно проживають в цих квартирах (будинках) або перебували на обліку потребуючих поліпшення житлових умов до введення в дію цього Закону.
Право на приватизацію житлових приміщень у гуртожитку з використанням житлових чеків одержують громадяни України, які на законних підставах проживають у них.
Кожний громадянин України має право приватизувати займане ним житло безоплатно в межах номінальної вартості житлового чеку або з частковою доплатою один раз (частина п`ята статті 5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»).
Відповідно до частини 3 статті 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду`передача квартир (будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина.
Згідно із частиною одинадцятою статті 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» спори, що виникають при приватизації квартир (будинків) та житлових приміщень у гуртожитках державного житлового фонду, вирішуються судом.
У частині десятій статті 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» закріплено, що органи приватизації, органи місцевого самоврядування не мають права відмовити мешканцям квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках у приватизації займаного ними житла, крім випадків, передбачених законом.
Перелік таких випадків чітко визначений у законодавстві і є вичерпним. До них відноситься відсутність у особи права на приватизацію (частина друга статті 1 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків»), заборона приватизувати конкретне приміщення (частина четверта статті 1 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків», частина друга статті 2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»).
Згідно з пунктом 17 Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, затвердженого наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 16 грудня 2009 року № 396 громадянин, який виявив бажання приватизувати займану ним і членами його сім`ї на умовах найму квартиру (будинок), жиле приміщення в гуртожитку, кімнату в комунальній квартирі, звертається в орган приватизації, де одержує бланк заяви та необхідну консультацію.
Пунктом 18 Положення № 396 затверджено перелік документів, які подаються громадянином до органу приватизації.
Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» ЄСПЛ визначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення ЄСПЛ у справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63).
Таким чином, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції.
Принцип пропорційності у розумінні Європейського суду з прав людини полягає в оцінці справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням у право людини на повагу до житла, й інтересами особи, яка зазнає негативних наслідків від цього втручання. Пошук такого балансу не означає обов`язкового досягнення соціальної справедливості у кожній конкретній справі, а передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між легітимною метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа внаслідок втручання в її право на повагу до житла несе надмірний тягар. Оцінюючи пропорційність, слід визначити, чи можливо досягти легітимної мети за допомогою заходів, які були би менш обтяжливими для прав і свобод цієї особи, оскільки обмеження її прав не повинні бути надмірними або такими, що є більшими, ніж необхідно для досягнення вказаної мети.
Судом встановлено, що квартира за адресою: АДРЕСА_2 належить до державного житлового фонду, ордер на вселення у зазначене приміщення ОСОБА_2 не видавався. У спірну квартиру ОСОБА_2 вселилась разом із сім`єю у 1992 році, з того часу постійно в ній проживають та зареєстровані, вона несе витрати з її утримання.
Законність проживання ОСОБА_2 у спірній квартирі підтверджується договором найму житлового приміщення в будинках державного фонду України, у задоволенні позову відповідача про виселення відмовлено з огляду на відсутність правових підстав на це.
Іншого житла позивач не має, що свідчить про те, що вона має достатні та триваючі зв`язки з конкретним місцем проживання, а зазначене житлове приміщення є в цілому його «житлом» у розумінні статті 8 Конвенції.
Згідно положень частини 10 статті 8 у прив`язці до пункту 2 статті 2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» перелік підстав для відмови в приватизації квартири є вичерпним і розширеному тлумаченню не підлягає, а тому посилання відповідача на те, що позивач не має права на приватизацію згідно з положеннямст.58 Житлового Кодексу УРСР, оскільки не надала ордеру, є безпідставним.
Таким чином, дії Яворівської КЕЧ району порушують конституційне право позивача на приватизацію житла у встановленому законом порядку, а відтак суд дійшов висновку про наявність підстав для захисту вимог позивача щодо реалізації свого права на приватизацію. Враховуючи вищенаведене позов слід задовольнити.
Враховуючи, що позивач звільнена від сплати судового збору при зверненні до суду з даним позовом, із відповідача відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України на користь держави підлягає стягненню судовий збір.
Керуючись ст.ст.12, 13, 81, 89, 141, 259, 263-265, 268, 279 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позов задовольнити.
Визнати рішення Яворівської квартирно-експлуатаційної частини району про відмову ОСОБА_2 в оформленні передачі у приватну власність та приватизації квартири АДРЕСА_1 незаконним.
Визнати за ОСОБА_2 зі складом сім`ї 2 особи право на приватизацію квартири АДРЕСА_1 та зобов`язати Яворівську квартирно-експлуатаційну частину району оформити передачуу приватну власність ОСОБА_2 зі складом сім`ї 2 особи квартири АДРЕСА_1 .
Стягнути з Яворівської квартирно-експлуатаційної частини району на користь держави судовий збір у розмірі 1536 (тисячу п`ятсот тридцять шість) 80 коп.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Львівського апеляційного суду через Яворівський районний суд Львівської області. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Повне найменування сторін.
Позивач ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_9 , зареєстрована та проживає за адресою: АДРЕСА_2 .
Відповідач Яворівська квартирно-експлуатаційна частина району, , юридична адреса: 81000, Львівська область, м. Яворів, вул. Львівська, 19.
Повний текст рішення складено 17.09.2021.

Суддя Н.А. Кондратьєва