Номер провадження: 22-ц/813/4251/21
Номер справи місцевого суду: 522/4607/17
Головуючий у першій інстанції Абухін Р. Д.
Доповідач Сєвєрова Є. С.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31.08.2021 м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії:

головуючого Сєвєрової Є.С.,

суддів: Вадовської Л.М., Колеснікова Г.Я.,

за участю секретаря Чепрас А.І.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 03 червня 2019 року у складі судді Абухіна Р.Д.,

в с т а н о в и в:

У березні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , в якому просить визнати на праві спільної часткової власності за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 по Ѕ ідеальної частки нерухомого майна, однокімнатної квартири, за адресою: АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що сторони 01.06.2002 уклали шлюб. Перебуваючи у шлюбі, за спільні кошти була придбана квартира АДРЕСА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 20.12.2005, право власності на яку зареєстровано за відповідачем. Згідно з інформаційною довідкою з державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 31.01.2017 вартість квартири АДРЕСА_2 складає 200 656,00 грн.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 03 червня 2019 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення часток нерухомого майна у спільній сумісній власності подружжя - задоволено; визначено частки співвласників ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у спільній сумісній власності на квартиру АДРЕСА_2 , що є рівними та складають по 1/2 частки квартири кожному з власників.

Не погодившись з зазначеним рішенням, ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у позові в повному обсязі.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд вийшов за межі позову та розглянув справу на підставі вимог, які стороною позивача не заявлялись, а саме визначив частки співвласників колишнього подружжя. Суд проігнорував, що між сторонами, з урахуванням заявлених вимог, фактично відсутній спір, а застосований стороною спосіб захисту не передбачений чинним законодавством. Відповідачем не оспорюється частка позивача у квартирі, у зв`язку з чим не зрозуміло за захистом якого права позивач звернувся до суду. Зі змісту прохальної частини позову також неможливо встановити чи то позивач просить визнати його частку, чи то розподілити квартиру в натурі по Ѕ ідеальної частки. Суд, застосувавши ст. 392 ЦК України, самостійно змінив і підставу позову, що є недопустимим.

Відповідач в судове засідання 31.08.2021 не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, у зв`язку з чим суд вирішив розглянути справу без його участі.

Заслухавши суддю-доповідача, представника позивача, дослідивши доводи, наведенні в апеляційній скарзі, перевіривши на підставі встановлених фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, апеляційний суд приходить до наступних висновків.

З матеріалів справи вбачається, що сторони з 01.06.2002 перебували у зареєстрованому шлюбі.

Згідно інформаційної довідки з державного реєстру речових прав на нерухоме майно №79218077 від 31.01.2017, квартира АДРЕСА_2 належить ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 20.12.2005.

Відповідно до рішення Приморського районного суду м. Одеси від 01.03.2017 шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано.

У статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України.

Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Відповідач не заперечує, що квартира АДРЕСА_2 набута спільно подружжям в період шлюбу.

Таким чином, враховуючи що нерухоме майно квартира є спільною сумісною власністю колишнього подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 та виходячи з принципу рівності часток у майні подружжя, частки кожного з них складають по 1/2.

Відповідно до ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

Задовольняючи позов суд вірно визнав за кожним частки співвласників ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у спільній сумісній власності на квартиру по Ѕ .

Разом з тим судом в резолютивній частині рішення не зазначено про те, що спірна квартира є спільною частковою власністю сторін, не вказано про визнання права власності за кожною з сторін на Ѕ частину квартири та щодо припинення права спільної сумісної власності на квартиру. Відсутність таких висновків в резолютивній частині рішення в подальшому є перешкодою для державної реєстрації права власності на нерухоме майно.

У зв`язку з викладеним резолютивна частина рішення підлягає зміні.

Доводи апеляційної скарги про те, що відповідач не оспорює частку позивача, а тому право позивача не порушено апеляційний суд вважає безпідставними так як та чи інша позиція сторони у справі не може визначати правовий режим власності на спірне майно.

Також слід зазначити, що спірні правовідносини у даній справі виникли щодо права власності на частину квартири співвласниками якої є позивач та відповідач.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі N338/180/17 (провадження N 14-144цс18) зазначено, що "застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам".

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2018 року у справі N905/2260/17 (провадження N 12-173гс18) вказано, що "як захист права розуміють державно-примусову діяльність, спрямовану на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначений як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату. Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягнути суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинене порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав".

Враховуючи що сторони набули квартиру у період шлюбу, право власності на яку зареєстровано за відповідачем, позивач вірно обрав спосіб захисту права звернувшись до суду з позовом про визнання на праві спільної часткової власності за сторонами по Ѕ частки нерухомого майна квартири та припинення їх права спільної сумісної власності, що забезпечує реальний захист його права, тобто є ефективним.

Згідно зі ч. 4 ст. 376 ЦПК України зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

Керуючись ст. ст. 374, 376, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 03 червня 2019 року змінити в резолютивній частині, рішення виклавши в редакції цієї постанови.

Позов ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати квартиру АДРЕСА_2 спільною частковою власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Визнати за ОСОБА_1 право на Ѕ частину квартири АДРЕСА_2 .

Визнати за ОСОБА_2 право на Ѕ частину квартири АДРЕСА_2 .

Припинити право спільної сумісної власності на квартиру АДРЕСА_2 ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

В решті рішення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст складений 16.09.2021.

Головуючий:

Судді: