Дата документу 08.12.2021 Справа № 334/5141/18
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 334/5141/18 Головуючий у 1 інстанції: Турбіна Т.Ф.
Провадження № 22-ц/807/3349/21 Суддя-доповідач: Маловічко С.В.

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 грудня 2021 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого: Маловічко С.В.

суддів: Кримської О.М.

Подліянової Г.С.

при секретарі: Путій Д.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 17 травня 2021 рокув справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя,

В С Т А Н О В И В:

У липні 2018 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя.

В обґрунтування позовних вимог вказав, що він перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачем з 22.09.2006р. Від шлюбу мають неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 17.08.2017р. шлюб розірвано.

В червні 2010 року вони вирішили покращити свої житлові умови та придбати квартиру. Проте коштів на придбання житла не вистачало, тому за згодою відповідача 29.06.2010р. він уклав договір позики зі своїм братом ОСОБА_4 в розмірі 20000 доларів США, а 01.07.2010р. за рахунок отриманих в позику грошових коштів вони придбали майно - однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 за ціною 177750,00 грн. За спільною згодою подружжя квартира була оформлена на нього.

В подальшому, маючи на меті поліпшення житлових умов, він звернувся до своєї матері та, за згодою відповідача, 13.05.2013р. уклав з матір`ю договір позики, на підставі якого отримав кошти у розмірі 9000,00 доларів США. Згодом вони продали однокімнатну квартиру за 202368,00 грн., за рахунок чого та, додавшипозичені кошти, придбали трикімнатну квартиру АДРЕСА_2 за ціною 278760,00 грн., яка була оформлена на відповідача.

Зазначав, що в період шлюбу ним було укладено два договори позики на 20000,00 доларів США та 9000,00 доларів США, обов`язок з повернення яких є спільним обов`язком позивача та відповідача, оскільки запозичені кошти, одержані за цими догово-

рами, використані в інтересах сім`ї - для покупки квартир.

Посилаючись на ці обставини, просив у порядку поділу майна, що є спільною сумісною власністю подружжя, визнати за ним право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_2 , визнати борг в сумі 536203,02 грн., який виник за договорами позики між ним та ОСОБА_4 та між ним та ОСОБА_5 , спільним боргом подружжя та стягнути з відповідача на його користь Ѕ частину спільного боргу подружжя у сумі 388 747,19 грн.

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 17 травня 2021 року позов задоволено частково.

В порядку поділу спільного майна подружжя визнано за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_2 , що зареєстрована на праві власності за ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 20.05.2013.

В іншій частині позову відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у сумі 2504,00 грн.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати в частині, у якій відмовлено в задоволенні позову, та ухвалити в цій частині нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

У відзиві на скаргу відповідач вказує, що судом правильно визнано необгрунтованими позовні вимоги про визнання боргу за договорами позики спільним зобов`язанням подружжя та стягнення з неї Ѕ частки боргу, оскільки рішення судів про стягнення з ОСОБА_1 на користь його брата та матері коштів за договорами позики є технічними, так як вона не була залучена у ті справи, а ОСОБА_1 визнав позови. Також вказує, що позивачем не доведено жодним доказом, що позичені кошти були використані в інтересах сім`ї, а не на інші цілі, зокрема, для розвитку його бізнесу, купівлі автомобілю.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явились у судове засідання, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню за такими підстава.

Судом встановлено, що 22 вересня 2006 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб, серія НОМЕР_1 від 22.09.2006р., актовий запис № 573(а.с.12).

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 17 серпня 2017 року шлюб розірвано.

Під час перебування у шлюбі сторонни придбали однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 за ціною 177750,00 грн., що підтверджено договором купівлі-продажу від 01.07.2010р., посвідченим приватним нотаріусом Самчук Т.В. Квартира була оформлена на ОСОБА_1 (а.с.18-20), згодом продана.

20.05.2013р. сторонни придбали трикімнатну квартиру АДРЕСА_2 , що підтверджується договором купівлі-продажу, який посвідчено приватним нотаріусом Бугрім О.В.

Вартість спірної квартири згідно звіту про оцінку майна, який виконаний суб`єктом

оціночної діяльності ОСОБА_6 , становить 500800 грн.(а.с.28-33).

Вирішуючи позовні вимоги щодо поділу спільного майна подружжя, яким позивач визначив квартиру АДРЕСА_3 , суд згідно з приписами статей 60, 61, 69, 70, 163 СК України,ст.ст. 368, 372 ЦК України та, враховуючи, що спірна квартира набута сторонами за час шлюбу, визнав її об`єктом спільної сумісної власності сторін, у зв`язку з чим здійснив її поділ шляхом визнання за позивачем права власності на Ѕ частку.

Та рішення суду в цій частині сторонами не оскаржується.

Стосовно позовних вимог про визнання боргу спільним боргом подружжя суд встановив такі обставини.

Згідно з договором позики від 29.06.2010р. ОСОБА_1 отримав від свого брата ОСОБА_4 у борг кошти в сумі 20000 доларів США, які він зобов`язався повернути 29.06.2015р.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя у справі № 335/3537/17 від 03.05.2017р. стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 кошти в сумі 536203,02 грн., що еквівалентно 20 000 доларів США.

01.06.2018р. позивач на виконання вказаного рішення суду сплатив ОСОБА_4 грошові кошти в сумі 536203,02 грн.

Згідно з договором позики від 13.05.2013р. ОСОБА_1 отримав від своєї матері ОСОБА_5 в борг грошові кошти в сумі 9000 доларів США.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя у справі № 335/3783/17 від 13.04.2017р. стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_5 суму заборгованості за договором позики у розмірі 241291,36 грн., що евівалентно 9 000 доларів США.

30.05.2018 року ОСОБА_1 було сплачено борг ОСОБА_5 .

Позивач вважає, що вказані кошти як набуті під час шлюбу з відповідачкою і витрачені в інтересах сім`ї на придбання житла, є об`єктом спільних зобов`язань подружжя, а тому просив стягнути половину цих коштів у сумі 388 747,19 грн.

Відмовляючи у цих вимогах позивача, суд вказував, що вони є безпідставними, оскільки ОСОБА_1 не надано доказів того, що відповідачка була обізнана про існування вказаних договорів позики, надавала згоду відповідно до приписів ч. 3 ст. 65 СК України на отримання позики у розмірі, що виходить за межі дрібного побутового, та взагалі була обізнана про зазначені обставини, а також не надано жодного доказу, що кошти згідного із вище зазначеними договорами позики були використанні в інтересах сім`ї й саме на придбання спірного житла. При цьому, суд вважав, що матеріали справи не містять беззаперечних доказів того, що нерухоме майно за договорами купівлі-продажу від 01.07.2010р. та від 20.05.2013р. було придбано подружжям саме за спірні кошти, отримані ОСОБА_1 у позику.

В апеляційній скарзі позивач зазначає, що висновки суду про те, що саме на позивача покладається тягар доказування своїх позовних вимог щодо спільності боргів подружжя, є неправильними, оскільки завжди діє презумпція інтересів подружжя і сім`ї, а тому саме на відповідача покладається обов`язок спростувати таку презумпцію належними, достовірними і допустимими доказами, чого у даній справі не відбулось.

Між тим, такі твердження позивача колегія визнає помилковими, оскільки презум-

пція діє там і тоді, коли річ іде про майно, придбане під час шлюбу. Але в даному випад-

ку річ іде не про здобутки у майні, а про позику, узяту одним із подружжя під час шлюбу,

тобто про зобов`язання, що виникли під час шлюбу.

Колегія наголошує, що у таких спорах слід враховувати його специфіку. Так, інститут шлюбу передбачає виникнення між подружжям тісного взаємозв`язку, і характер такого зв`язку не завжди дозволяє однозначно встановити, коли саме у відносинах з третіми особами кожен з подружжя виступає у власних інтересах, а коли діє в інтересах сім`ї.

ВС у постанові від 03 травня 2018р. у справі № 639/7335/15-ц чітко окреслив умови, при яких відсутній спільний обов`язок подружжя по боргам, а також в яких випадках подружжя зобов`язано відповідати перед кредитором солідарно. Для солідарної відповідальності жінки за боргами чоловіка недостатньо лише факту виникнення боргу, тобто отримання позики, під час шлюбу. Необхідно встановити у суді, що позика або будь-який інший правочин, з якого виникає борг чоловіка, був укладений ним в інтересах сім`ї. В даній справі, що розглядалась касаційним судом, не було встановлено судами, що кошти отримані внаслідок позики, були витрачені чоловіком в інтересах сім`ї, наприклад дійсно для будівництва будинку, тому відповідальність жінки за таким боргом неможлива.

Отже, якщо щодо спірної квартири, придбаної під час шлюбу, дійсно діє презумпція спільності майна подружжя, яку спростувати належить тому з них, хто з цим не погоджується, то щодо боргів, отриманих у позику одним із подружжя, останній має довести належними і допустимими доказами, що позичені кошти використані саме в інтересах сім`ї. Та тільки в такому випадку у іншого подружжя виникає зобов`язання з його погашення разом з позичальником.

Позивач зазначав, що перша однокімнатна квартира придбана сторонами у справі під час шлюбу, але за кошти, отримані ним в позику у брата ОСОБА_4 в сумі 20 000 доларів США, а друга трикімнатна квартира придбана також під час шлюбу частково за кошти, отримані від продажу першої кватири, та частково за кошти у сумі 9 000 доларів США, отримані в позику у матері позичальника ОСОБА_5 .

Відповідач, заперечуючи проти позову, вказувала, що кошти на придбання квартир надавали також її батьки, на що вказує, зокрема, те, що трикімнатна квартира була оформлена на неї. Про договори позики їй не було нічого відомо, позивач її думки не з`ясовував та згоду не запитував, та не довів, що використав позичені кошти саме для придбання квартир.

З цього приводу встановлено, що вказані договори позики підтверджені відповідними розписками, у яких не було зазначено цільове призначення коштів, які надавались позивачу у позику його братом та матір`ю.

Не встановлено також для чого брались у позику кошти за вказаними розписка й судовими рішеннями про стягнення цих коштів з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 та ОСОБА_5 . Дружина ОСОБА_2 у вказані справи залучена не було. Та у цих цивільних справах ОСОБА_1 визнав позовні вимоги, а також протягом року після ухвалення рішень погасив борги перед позикодавцями.

Не відображено тих обставин, за рахунок яких коштів відбувається придбання квартир, й у договорах купівлі-продажу, що наразі унеможливлює достеменно встановити той факт, що позичені кошти саме вкладені на купівлю цієї нерухомості.

Таким чином, судом першої інстанції було правильно визнано, що належних і допу-

Стимих доказів про укладення договорів позики в інтересах сім`ї та використання отрима-

них у борг грошових коштів для задоволення потреб сім`ї придбання сааме цього нерухомого майна за договорами купівлі-продажу від 01.07.2010р. та 20.05.2013р., матеріали справи не містять.

Що стосується стверджень апелянта про те, що свідки ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , які надавали пояснення у суді, підтвердили, що саме від ОСОБА_2 дізнались про обставини придбання квартир, зокрема, щодо джерел коштів на їх купівлю, якими є позика, то колегія вважає, що ці пояснення не можна брати до увагу як допустимі та достеменні докази з огляду на таке.

Відповідно до вимог ч.ч. 1, 2 статті 90 ЦПК України, показання свідка - це повідомлення про відомі йому обставини, які мають значення для справи. Не є доказом показання свідка, який не може назвати джерела своєї обізнаності щодо певної обставини; якщо показання свідка ґрунтуються на повідомленнях інших осіб, то ці особи повинні бути також допитані. За відсутності можливості допитати особу, яка надала первинне повідомлення, показання з чужих слів не може бути допустимим доказом факту чи обставин, на доведення яких вони надані, якщо показання не підтверджується іншими доказами, визнаними допустимими згідно з правилами цього Кодексу.

Встановлено, що пояснення свідків ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , які начебто грунтуються на повідомленні ОСОБА_2 , не підтверджуються самою ОСОБА_2 , яка заперечує, що надавала їм таку інформацію, оскільки їй самій не було відомо про договори позики, укладені її чоловіком.

З огляду на такі обставини та зміст вказаної норми процесуального закону, такі свідчення не можуть братись як доказова база у справі.

В свою чергу, до пояснень свідка ОСОБА_5 колегія відноситься критично, оскільки вона є матір`ю позивача, якою і надавалась позика сину, та яка є побічно заінтересована у розгляд справи на користь сина.

За таких обставин, колегія погоджується з висновком суду, що відсутні підстави для визнання боргу за розписками від 29.06.2010р. та від 13.05.2013р. спільним боргом подружжя, а також стягнення половини цього боргу з відповідача на користь позивача.

Між тим, колегія визнає помилковими висновки суду, що на укладення договорів позики чоловіком ОСОБА_1 була необхідна згода його дружини ОСОБА_2 , оскільки приписи статті 65 СК України регулюють правовідносини щодо розпорядження майном, яке є спільною сумісною власністю подружжя, і не стосуються права одного із подружжя на отримання позики (кредиту), оскільки такий договір за своєю правовою природою є правочином щодо отримання у власність грошових коштів, а не правочином щодо розпорядження належним подружжю майном. Такий договір створює обов`язки для другого з подружжя лише у разі, якщо майно, одержане за договором, використано в інтересах сім`ї.

Але ці посилання суду на вимоги статті 65 СК України, не призвели до неправильного вирішення справи, оскільки в цілому суд, ретельно та всебічно дослідивши обставини у цій справі, вірно вирішив її з посиланнямна недоведеність позивачем, що запозичені кошти дійсно використані на купівлю квартир подружжям.

Беручи до уваги все вище викладене, колегія не вбачає підстав для скасування рішення в оскаржуваній частині та задоволення вимог позивача про визнання позичених коштів спільним зобов`язанням подружжя та стягнення Ѕ їх частини з відповідача.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 17 травня 2021 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 13 грудня 2021 року.

Головуючий: Маловічко С.В.

Судді: Кримська О.М.

Подліянова Г.С.