Номер провадження: 22-ц/813/2759/21
Головуючий у першій інстанції Мурзенко М. В.
Доповідач Князюк О. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.08.2021 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії:

головуючого Князюка О. В.,

суддів: Таварткіладзе О.М., Погорєлової С.О.,

за участю секретаря Дерезюк В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Альфа-Банк» на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 24.12.2019 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Комунального підприємства «Агенція реєстраційних послуг», Акціонерного товариства «Альфа-Банк», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору ОСОБА_2 , про скасування реєстраційного запису про право власності,

встановив:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

ОСОБА_1 звернувся до Малиновського районного суду м. Одеси з позовом до Комунального підприємства «Агенція реєстраційних послуг», за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: Акціонерне товариство «Укрсоцбанк», ОСОБА_2 про скасування реєстраційного запису про право власності на нерухоме майно, в якому просив суд скасувати реєстраційний запис в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про проведену 21 січня 2019 року державним реєстратором прав на нерухоме майно Манюта Сергієм Васильовичем державну реєстрацію права власності Акціонерного товариства «Укрсоцбанк» () на квартиру за адресою АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 101), та відновити реєстрацію права власності на квартиру за ОСОБА_1 .

Позов обґрунтований тим, що 23 квітня 2008 року ОСОБА_1 уклав з АКБ «Укрсоцбанк» договір кредиту № 665/Ф03.09/102, за яким отримав кошти у розмірі 47900 доларів США строком до 22 квітня 2028 року зі сплатою за користування кредитними котами у розмірі 13,5 процентів річних. В забезпечення кредитного договору в той же день був укладений іпотечний договір, відповідно до якого позивач передав в іпотеку банку належну йому квартиру за адресою: АДРЕСА_1 . Також в забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між АТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_2 23.04.2008 був укладений договір поруки № 03-24/906. У 2016 році до Малиновського районного суду м.Одеси звернувся з позовом представник АТ «Укрсоцбанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення в солідарному порядку заборгованості за кредитним договором у загальному розмірі 67691,36 доларів США. Рішенням Малиновського районного суду м.Одеси від 07.02.2017 року позовна заява була залишена без задоволення, з причин недоведеності АТ «Укрсоцбанк» суми боргу. 31 травня 2017 року АТ «Укрсоцбанк» звернувся до Кілійського районного суду Одеської області з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором. Ухвалою судді Кілійського районного суду Одеської області позовна заява була повернута позивачу. 16 січня 2019 року державний реєстратор Манюта С .В. діючий від імені Комунального підприємства «Агенція реєстраційних послуг» вніс до державного реєстру речових прав на нерухоме майно реєстраційний запис за номером 29927087 про право власності АТ «Укрсоцбанк» на однокімнатну квартиру загальною площею 34,1 кв.м, житловою площею 25,1 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Підставою виникнення права власності зазначено: «повідомлення, серія та номер :4480, виданий 02.11.2018 року, видавник: АТ «Укрсоцбанк», додаткова угода, серія та номер: 1, виданий 11.06.2010, видавник ПН ОМНО Чапська А.Е., Договір іпотеки, серія та номер 927, виданий 23.04.2008, видавник: ПН ОМНО Чапська А.Е. Байрактар В.М. вважає рішення про державну реєстрацію незаконною, а отже вимушений звернутись до суду з даним позовом.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 24.12.2019 року позов ОСОБА_1 задоволено:

Скасовано запис в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про проведену 21 січня 2019 року державним реєстратором прав на нерухоме майно Манюта Сергієм Васильовичем державну реєстрацію права власності Акціонерного товариства «Укрсоцбанк» () на квартиру за адресою АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 101).

Узагальнені доводи особи, що подала апеляційну скаргу та узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

Зазначене рішення суду оскаржує в апеляційному порядку Акціонерне товариство «Альфа-Банк». В скарзі, з посиланням на порушення норм матеріального та процесуального права, ставиться питання про скасування судового рішення та ухвалення нового про відмову у задоволенні позовних вимог.

При цьому посилаючись на те, що рішення суду першої інстанції ухвалено з численним порушенням норм матеріального та процесуального права.

Наголошує на тому, що реєстрація об`єкта нерухомості відбулась у відповідності до вимог закону, а отже підстав для її скасування немає.

Апелянт наголошує, що реєстрація права власності не є примусовим шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

30 квітня 2020 року ОСОБА_1 було подано відзив на апеляційну скаргу, відповідно до якого позивач просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Надходження апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції

Ухвалою Одеського апеляційного суду у складі судді Князюка О. В. від 10.02.2020 року вказану апеляційну скаргу було залишено без руху, роз`яснено апелянту, що у разі не усунення зазначених недоліків апеляційна скарга буде вважатися неподаною та повернута.

10.03.2020 року представник Акціонерного товариства «Альфа-Банк» звернувся до суду із заявою про усунення недоліків.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 16.03.2020 року провадження у справі за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Альфа-Банк» на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 24.12.2019 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Комунального підприємства «Агенція реєстраційних послуг», Акціонерного товариства «Альфа-Банк», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору ОСОБА_2 , про скасування реєстраційного запису про право власності було відкрито.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 17.03.2020 року вказану цивільну справу було призначено до розгляду.

12 серпня 2021 року на адресу Одеського апеляційного суду від представника АТ «Альфа-Банк» надійшли письмові пояснення в порядку ст. 43 ЦПК України.

Зі змісту вказаних пояснень вбачається, що постановою Верховного суду від 28 липня 2021 року по справі №750/2254/19 надано вичерпний висновок стосовно іпотечного застереження.

Надалі представник відповідача звертає увагу суду на наступні висновки Верховного суду постанова від 08.06.2021 року №346/1305/19, постанова від 06.07.2016 року у справі №6-969цс16, постанова від 29 травня 2019 року у справі №310/11024/15-ц, постанова від 23.01.2019 року у справі №355/385/17, постанова від 19 червня 2019 року у справі №643/17966/14, постанова від 09 грудня 2019 року у справі №464/8589/15-ц,

Також 12 серпня 2021 року до Одеського апеляційного суду від ОСОБА_1 надійшли додаткові пояснення відповідно до яких просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

У судовому засіданні представник позивача - ОСОБА_3 просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Представник відповідача - ОСОБА_4 просив апеляційну скаргу задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати та постановити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовити у повному обсязі.

Встановлені судом першої інстанції та неоспорені обставини, а також обставини, встановлені судом апеляційної інстанції, і визначені відповідно до них правовідносини.

Судом встановлено, що 23 квітня 2008 року між позивачем та Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк», правонаступником якого є Акціонерне товариство «Альфа банк» (далі «Банк») було укладено кредитний договір № 665/Ф03.09/102 за яким позивач отримав кредитні кошти у розмірі 47900 доларів США строком до 22 квітня 2028 року за сплатою за користування кредитними коштами у розмірі 13,5 процентів річних, що підтверджується копією вказаного договору. (а.с.10-17)

В забезпечення виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором між позивачем та Банком був укладений іпотечний договір, посвідчений 23.04.2008 р. приватним нотаріусом ОМНО Чапською А.Е., реєстр. № 928, відповідно до умов якого позивач передав в іпотеку Банку належну йому квартиру загальною площею 34,1 кв.м., житловою площею 25, 1кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується копією вказаного договору (а.с.20-24)

11.06.2010 року між АТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 був укладений договір про внесення змін № 1 до Іпотечного договору, який був посвідчений приватним нотаріусом Чапською А.Е., зареєстровано в реєстрі за № 558. (ас.25-26).

З копії реєстраційної справи на вказану квартиру вбачається, що 21 січня 2019 року державним реєстратором прав на нерухоме майно Комунального підприємства «Агенція реєстраційних послуг» Манюта Сергієм Васильовичем проведено державну реєстрацію права власності на передану в іпотеку квартиру за АТ «Укрсоцбанк» на підставі зазначеного іпотечного договору із змінами, повідомлення про звернення стягнення на предмет іпотеки від 02.11.2018 р., повідомлення про вручення зазначеного повідомлення (а.с. 124-142).

Відповідно до п. 4.1., 4.5. укладеного між позивачем та Банком іпотечного договору, у разі невиконання або неналежного виконання Іпотекодавцем зобов`язань за договором кредиту Іпотекодержатель має право задовольнити свої забезпечені іпотекою вимоги шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Іпотекодержатель за своїм вибором звертає стягнення на предмет іпотеки в один із наступних способів: на підставі рішення суду; або на підставі виконавчого напису нотаріуса; або шляхом передачі Іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов`язань в порядку, встановленому ст. 37 Закону України «Про іпотеку»; або шляхом продажу предмета іпотеки Іпотекодержателем від свого імені будь-якій особі-покупцеві на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому ст. 38 Закону України «Про іпотеку»; або шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження.

Мотивувальна частина

Застосовані норми права та висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступних підстав.

За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.2,4-5,12-13,19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Рішення суду першої інстанції в повній мірі відповідає зазначеним вимогам закону з огляду на наступне.

Згідно із статтею 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» (далі Закон № 898-IV) іпотека це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. До іпотеки, яка виникає на підставі закону або рішення суду, застосовуються правила щодо іпотеки, яка виникає на підставі договору, якщо інше не встановлено законом (стаття 3 Закону № 898-IV).

За приписами частини першої статті 35 Закону № 898-IV у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. У цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.

Положеннями статті 37 Закону № 898-IV (в редакції, чинній на час укладення договору іпотеки) визначено, що іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, який передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки.

Із внесенням змін до цієї норми згідно із Законом України від 25 грудня 2008 року № 800-VI «Про запобігання впливу світової фінансової кризи на розвиток будівельної галузі та житлового будівництва» (далі Закон № 800-VI) норми статті 37 Закону № 898-IV передбачають, що іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання.

Стаття 36 Закону № 898-IV (в редакції, яка діяла на час укладення договору іпотеки) передбачала, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, який підлягає нотаріальному посвідченню і може бути укладений у будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.

Після внесення Законом № 800-VI змін до статті 36 Закону № 898-IV її нормами передбачено, зокрема, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Разом з тим відповідно до пункту 61 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127 (далі Порядок), для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, також подаються:

1) копія письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця;

2) документ, що підтверджує наявність факту завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя у разі, коли більш тривалий строк не зазначений у відповідній письмовій вимозі;

3) заставна (якщо іпотечним договором передбачено її видачу).

У даному випадку умовами іпотечного договору від 30 квітня 2008 року, зокрема підпунктом 4.5.3 пункту 4.5 договору іпотеки передбачено, що іпотекодержатель звертає стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов`язань в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку».

Згідно з пунктом 4.1 договору іпотеки у разі невиконання або неналежного виконання іпотекодавцем основного зобов`язання, іпотекодержатель має право задовольнити свої забезпечені іпотекою вимоги шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

За правилами статті 35 Закону № 898-IV у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.

З наведеного слідує, що згідно з умовами іпотечного договору та Закону № 898-IV однією з підстав задоволення вимог іпотекодержателя шляхом позасудового врегулювання є надсилання іпотекодавцю письмової вимоги про дострокове виконання зобов`язання за кредитним договором.

Судом встановлено, що ПАТ «Укрсоцбанк» 02 листопада 2018 року надіслало ОСОБА_1 повідомлення про звернення стягнення на предмет іпотеки.

У той же час підпунктом 1 пункту 1 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» (далі Закон № 1304-VII) передбачено, що не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно зі статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно зі статтею 5 Закону № 898-IV, якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що:

таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно;

загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. м для квартири та 250 кв. м для житлового будинку.

Пунктом 4 Закону № 1304-VII передбачено, що протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм.

Відповідно до частини третьої статті 33 Закону № 898-IV звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Закон № 898-IV прямо вказує, що договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, є одним зі шляхів звернення стягнення на предмет іпотеки.

Підписавши іпотечне застереження, сторони визначили лише можливі шляхи звернення стягнення, які має право використати іпотекодержатель. Стягнення є примусовою дією іпотекодержателя, направленою до іпотекодавця з метою задоволення своїх вимог. При цьому до прийняття Закону № 1304-VII право іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки (як у судовому, так і в позасудовому порядку) залежало не від наявності згоди іпотекодавця, а від наявності факту невиконання боржником умов кредитного договору.

За таких обставин, обґрунтованими є доводи апеляційної скарги щодо помилковості висновків суду першої інстанції щодо відсутності правових підстав для реєстрації права власності на передану в іпотеку квартиру за собою на підставі укладеного іпотечного договору у АТ «Укрсоцбанк» були відсутні, оскільки положення 4.5.3. договору іпотеки не є застереженням в розумінні ч. 1 ст. 37 Закону України «Про іпотеку» в редакції Закону України від 25.12.2008 року № 800-VI, а лише передбачають один із можливих способів звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом укладення окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя.

Разом з тим, стягнення є примусовою дією іпотекодержателя, направленою до іпотекодавця з метою задоволення своїх вимог. При цьому до прийняття Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» право іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки (як у судовому, так і в позасудовому порядку) залежало не від наявності згоди іпотекодавця, а від наявності факту невиконання боржником умов кредитного договору.

Водночас Закон № 1304-VII ввів тимчасовий мораторій на право іпотекодержателя відчужувати майно іпотекодавця без згоди останнього на його відчуження.

Отже, до правовідносин з реєстрації права власності на предмет іпотеки за іпотекодавцем на підставі іпотечного застереження застосовуються положення Закону № 1304-VII щодо тимчасової заборони відчуження.

Зазначений висновок узгоджується із правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 19 травня 2020 року у справі № 644/3116/18 (провадження № 14-45цс20).

З огляду на викладене, колегія вважає, що суд першої інстанції, зробив правильний висновок про те, що спірна квартира, яка використовується позивачем як місце постійного проживання, не може бути примусово стягнуто на підставі дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», у тому числі і шляхом реєстрації права власності, враховуючи, що кредит є споживчим і наданий в іноземній валюті.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2019 року у справі № 802/1340/18-а (провадження №11-474апп19) викладено висновок, відповідно до якого обмеження, встановлені Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», поширюються не лише на випадки звернення стягнення на предмет іпотеки за рішенням суду, а й на позасудовий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки, яким є реєстрація права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем на підставі відповідного застереження в іпотечному договорі.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 травня 2020 року зазначено, що підписавши іпотечне застереження, сторони визначили лише можливі шляхи звернення стягнення, які має право використати іпотекодержатель. Стягнення є примусовою дією іпотекодержателя, направленою до іпотекодавця з метою задоволення своїх вимог. При цьому до прийняття Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» право іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки (як у судовому, так і в позасудовому порядку) залежало не від наявності згоди іпотекодавця, а від наявності факту невиконання боржником умов кредитного договору. Водночас Закон № 1304-VII ввів тимчасовий мораторій на право іпотекодержателя відчужувати майно іпотекодавця без згоди останнього на його відчуження. Отже, у нотаріуса були наявні підстави для відмови у проведенні державної реєстрації права власності на вказану квартиру.

У вказаній постанові Велика Палата Верховного Суду не знайшла підстав для відступу від правової позиції, висловленої у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2019 року у справі № 802/1340/18-а (провадження № 11-474апп19), про те, що квартира, яка використовується позивачем як місце постійного проживання, не може бути примусово стягнута на підставі дії Закону № 1304-VII, у тому числі і шляхом реєстрації права власності за банком як забезпечення виконання умов кредитного договору, укладеного в іноземній валюті.

Таким чином, у справі, яка переглядається, у державного реєстратора були наявні підстави для відмови у проведенні державної реєстрації права власності на передану в іпотеку квартиру за АТ «Альфа-Банк».

Запроваджений законом мораторій зупиняє можливість реалізації права іпотекодержателя на набуття права власності на предмет іпотеки шляхом укладення договору про задоволення вимог іпотекодержателя, що передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання та є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, а відтак унеможливлює укладення такого договору та наступну реєстрацію за відповідачем права власності на предмет іпотеки, що є підставою для скасування відповідного рішення державного реєстратора.

Колегія відхиляє аналогічні доводи апеляційної скарги щодо непоширення дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» на спірні правовідносини, а також посилання заявника на неврахування судами попередніх інстанцій висновків, викладених у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 09 грудня 2019 року у справі №464/8589/15 (провадження №61-10874сво18), постановах Верховного Суду від 12 липня 2018 року у справі 372/977/16, від 13 червня 2018 року у справі №645/5280/16, від 21 листопада 2018 року у справі №640/17931/16, від 18 грудня 2019 року у справі 718/2468/18, оскільки у даному випадку мають враховуватись висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у пізніше прийнятій постанові від 19 травня 2020 року у справі № 644/3116/18 (провадження № 14-45цс20), відповідно до яких квартира, яка використовується позивачем як місце постійного проживання, не може бути примусово стягнута на підставі дії Закону № 1304-VII, у тому числі і шляхом реєстрації права власності за банком як забезпечення виконання умов кредитного договору, укладеного в іноземній валюті.

Вирішуючи цей спір, суд першої інстанції правильно застосував наведені норми матеріального права, надав належну оцінку правовим підставам заявленого позову та зібраним у справі доказам, дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 ..

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, на законність оскаржуваного судового рішення не впливають, оскільки по суті стосуються незгоди з рішенням суду першої інстанції.

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Альфа-Банк» - задовольнити частково.

Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 24.12.2019 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Комунального підприємства «Агенція реєстраційних послуг», Акціонерного товариства «Альфа-Банк», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору ОСОБА_2 , про скасування реєстраційного запису про право власності - змінити шляхом виключення з мотивувальної частини рішення суду висновків щодо відсутності правових підстав для реєстрації права власності на передану в іпотеку квартиру за собою на підставі укладеного іпотечного договору у АТ «Укрсоцбанк» були відсутні, оскільки положення 4.5.3. договору іпотеки не є застереженням в розумінні ч. 1 ст. 37 Закону України «Про іпотеку» в редакції Закону України від 25.12.2008 року № 800-VI, а лише передбачають один із можливих способів звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом укладення окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Повний текст постанови складено 20 серпня 2021 року.

Головуючий: О. В. Князюк

Судді: О.М. Таварткіладзе

С.О. Погорєлова