ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 вересня 2021 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого судді -Березовенко Р.В.,
суддів:Лапчевської О.Ф., Нежури В.А.,

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк «Укргазбанк», поданою представником - Белименко Оленою Володимирівною, на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 12 травня 2021 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк «Укргазбанк» про визнання п. 1.3.3, 3.3.1 та 3.13 кредитного договору недійсними, стягнення моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою до Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк «Укргазбанк» про визнання п. 1.3.3, 3.3.1 та 3.13 кредитного договору недійсними, стягнення моральної шкоди. Свої вимоги мотивував тим, що 05 жовтня 2017 року між Публічним акціонерним товариством Акціонерний банк «Укргазбанк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 0443/10/2017/0550, відповідно до умов якого позивач отримав грошові кошти у розмірі 352 800,00 грн., зі сплатою відсотків за користування грошовим коштами у розмірі 12,49 % річних на строк до 04 жовтня 2022 року. Згідно п. 1.3.3 кредитного договору у разі порушення позичальником будь-якого або декількох зобов`язань, встановлених п.п. 4.3.6-4.3.9 цього Договору, позичальник сплачує банку комісію за управління коштами в частині обслуговування кредитної заборгованості у розмірі 1,0% (без ПДВ) від суми наданого кредиту, зазначеного у п. 1.1 цього договору (з урахуванням змін і доповнень). Згідно п. 1.3.3 кредитного договору в період застосування комісії за управління коштами в частині обслуговування кредитної заборгованості зобов`язання по частковому поверненню кредиту та сплаті процентів за користування кредитними коштами є виконаними позичальником належним чином у разі зарахування на рахунок кредиту суми періодичного платежу, яка включає суму нарахованої відповідно до п. 3.13 цього договору комісії за управління коштами в частині обслуговування кредитної заборгованості, за умови відсутності на момент зарахування періодичного платежу простроченої заборгованості позичальника за цим договором. Згідно п. 3.13 кредитного договору нарахування комісії за управління коштами в частині обслуговування кредитної заборгованості здійснюється не пізніше останнього банківського дня кожного місяця починаючи з місяця, в якому банком виявлено порушення позичальником зобов`язань, встановлених п.п. 4.3.6-4.3.9 цього Договору до повного погашення кредитної заборгованості (у т.ч. погашення простроченої заборгованості по тілу кредиту, процентам та комісії за управління коштами в частині обслуговування кредитної заборгованості) не враховуючи останній місяць користування кредитом. Однак у спірному кредитному договорі протизаконно встановлено сплату комісійної винагороди. У зв`язку з чим позивач просить визнати пунктиКредитного договору недійсними. Зазначені пункти договору позивач вважає несправедливими, такими, що суперечать принципу добросовісності. У зв`язку з чим просив визнати п. 1.3.3, 3.3.1 та 3.13 Кредитного договору № 0443/10/2017/0550, укладеного 05 жовтня 2017 року між Публічним акціонерним товариством Акціонерний банк "Укргазбанк" та ОСОБА_1 недійсними та стягнути з відповідача моральну шкоду у розмірі 8 000,00 грн.

Рішенням Дніпровськогорайонного суду м. Києва від 12 травня 2021 рокупозовні вимоги ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк «Укргазбанк» про визнання п. 1.3.3, 3.3.1 та 3.13 кредитного договору недійсними, стягнення моральної шкоди задоволено частково. Визнано п.п. 1.3.3, 3.3.1 та 3.13 Кредитного договору № 0443/10/2017/0550, укладеного 05 жовтня 2017 року між Публічним акціонерним товариством Акціонерний банк "Укргазбанк" та ОСОБА_1 недійсними. В решті вимог відмовлено.Стягнуто з Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк «Укргазбанк» на користь держави судовий збір у розмірі 840 (вісімсот сорок) грн. 80 коп.

Не погодившись із вказаним судовим рішенням Публічне акціонерне товариство Акціонерний банк «Укргазбанк», через представника - Белименко Олену Володимирівнуподало апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі апелянт, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, просив рішення суду першої інстанції в частині визнання недійсним пунктів кредитного договору скасувати та ухвалити нове, яким позов в цій частині залишити без задоволення.

При цьому зазначає, щокредитний договір підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі. У чинному ЦК України під способами забезпечення виконання зобов`язань розуміється використання не лише прямо визначених способів забезпечення, а й тих які визначені самими сторонами в договорі. Апелянт вважає неможливим застосування у даній справі висновків Верховного Суду в постановах № 444/484/15-ц, № 682/1783/16-ц від 03.07.2017 року, № 6-330цс16 від 08.06.2016 року , оскільки вони стосуються інших правовідносин. На думку відповідача, суд не врахував, що страхування заставного майна, комісія є видом забезпечення зобов`язання за неналежне виконання умов кредитного договору та договору застави щодо страхування предмету застави.

Рішення Дніпровськогорайонного суду м. Києва від 12 травня 2021 рокув частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення моральної шкоди сторонами не оскаржується.

13 липня 2021 року до суду надійшов відзив позивача, згідно якого ОСОБА_1 просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін. При цьому зазначає, суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального та процесуального права, рішення є законним та обґрунтованим. Вказує, що комісія не являється способам забезпечення виконання зобов`язання, а є платою за дії, які не є послугою споживчого кредиту, що не відповідає вимогам ст.11 ЗУ «Про захист прав споживачів».

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Оскільки в дана справа не відноситься до тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження відповідно до приписів ч. 13 ст. 7 ЦПК України, без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ст. 263 ЦПК Українирішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом першої інстанції встановлено, що 05 жовтня 2017 року між Публічним акціонерним товариством Акціонерний банк «Укргазбанк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 0443/10/2017/0550, відповідно до умов якого позивач отримав грошові кошти у розмірі 352 800,00 грн., зі сплатою відсотків за користування грошовим коштами у розмірі 12,49 % річних на строк до 04 жовтня 2022 року (а.с. 7-16, 17).

Згідно п. 1.3.3 кредитного договору у разі порушення позичальником будь-якого або декількох зобов`язань, встановлених п.п. 4.3.6-4.3.9 цього Договору, позичальник сплачує банку комісію за управління коштами в частині обслуговування кредитної заборгованості у розмірі 1,0% (без ПДВ) від суми наданого кредиту, зазначеного у п. 1.1 цього договору (з урахуванням змін і доповнень).

Комісія за управління коштами в частині обслуговування кредитної заборгованості застосовується з місяця, в якому банком виявлено порушення позичальником будь-якого або декількох зобов`язань, встановлених п.п. 4.3.6-4.3.9 цього Договору, та зберігається до повного погашення кредитної заборгованості (у т.ч. погашення простроченої заборгованості по тілу кредиту, процентам та комісіям (якщо буде мати місце прострочення) (далі - період застосування комісії за управління коштами в частині обслуговування кредитної заборгованості).

Сплата позичальником даної комісії здійснюється щомісячно, починаючи з місяця, наступного за місяцем виявлення банком порушення позичальником будь-якого або декількох зобов`язань, встановлених п.п. 4.3.6-4.3.9 цього Договору, у строки, передбачені пп. 3.2.1 цього договору.

При цьому, виконання позичальником зобов`язань щодо сплати комісії за управління коштами в частині обслуговування кредитної заборгованості не звільняє позичальника від виконання ним зобов`язань, встановлених пп. 4.3.6-4.3.9 цього Договору.

Згідно п. 1.3.3 кредитного договору в період застосування комісії за управління коштами в частині обслуговування кредитної заборгованості зобов`язання по частковому поверненню кредиту та сплаті процентів за користування кредитними коштами є виконаними позичальником належним чином у разі зарахування на рахунок кредиту суми періодичного платежу, яка включає суму нарахованої відповідно до п. 3.13 цього договору комісії за управління коштами в частині обслуговування кредитної заборгованості, за умови відсутності на момент зарахування періодичного платежу простроченої заборгованості позичальника за цим договором.

Згідно п. 3.13 кредитного договору нарахування комісії за управління коштами в частині обслуговування кредитної заборгованості здійснюється не пізніше останнього банківського дня кожного місяця починаючи з місяця, в якому банком виявлено порушення позичальником зобов`язань, встановлених п.п. 4.3.6-4.3.9 цього Договору до повного погашення кредитної заборгованості (у т.ч. погашення простроченої заборгованості по тілу кредиту, процентам та комісії за управління коштами в частині обслуговування кредитної заборгованості) не враховуючи останній місяць користування кредитом.

Нарахування комісії за управління коштами в частині обслуговування кредитної заборгованості здійснюється у розмірі, визначеному у пп. 1.3.3 цього Договору.

Позивач просить визнати п. 1.3.3, 3.3.1 та 3.13 Кредитного договору № 0443/10/2017/0550, укладеного 05 жовтня 2017 року між Публічним акціонерним товариством Акціонерний банк "Укргазбанк" та ОСОБА_1 недійсними.

Задовольняючи позовні вимоги частково, місцевий суд виходив з того, що банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин, тому позовні вимоги про недійсність п.п. 1.3.3, 3.3.1 та 3.13 Кредитного договору № 0443/10/2017/0550, укладеного 05 жовтня 2017 року між Публічним акціонерним товариством Акціонерний банк «Укргазбанк» та ОСОБА_1 підлягають задоволенню. У задоволені вимог про стягнення моральної шкоди суд відмовив, оскільки позивачем не надано належних та допустимих доказів спричинення моральної шкоди, чим не виконано вимоги ст. 12 ЦПК України.

При перевірці висновків суду першої інстанції в оскаржуваній частині, у контексті доводів апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.

Згідно ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (стаття 628 ЦК України).

Відповідно до положень ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно ч. 1 ст. 626 ЦК України, договір є підставою виникнення цивільних прав та обов`язків. В силу ст. 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

В п. 14 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» роз`яснено, що при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ЦК (статті 215, 1048 - 1052, 1054 - 1055), статті 18 - 19 Закону України "Про захист прав споживачів".

Положеннями ч. 1 ст. 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу.

Відповідно до вимог ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Таким чином, правочин завжди дійсний, але він може бути дійсним умовно. Заінтересована особа може його оспорити, і тоді він втратить силу за рішенням суду.

Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом.

Оскільки відповідно до умов кредитного договору від 05 жовтня 2017 року, що укладений між сторонами, банк надав позичальнику кредит на споживчі цілі, особливості регулювання відносин сторін визначаються Законом України «Про захист прав споживачів».

За положеннями частини п`ятої статті 11, частин першої, другої, п`ятої, сьомої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки.

Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

А відтак, несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними.

Відповідно до положень абзацу 3 частини четвертої статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів", у редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин, кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.

За змістом статей 11,18 Закону України "Про захист прав споживачів", у редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин, до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Судом встановлено, що 05 жовтня 2017 року між Публічним акціонерним товариством Акціонерний банк «Укргазбанк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 0443/10/2017/0550, відповідно до пп. 1.3.3, 3.3.1 та 3.13, якого позичальник сплачує банку комісію за управління коштами в частині обслуговування кредитної заборгованості у розмірі 1,0% (без ПДВ) від суми наданого кредиту, зазначеного у п. 1.1 цього договору.

На думку колегії суддів, суд першої інстанції вірно вважав, що положення договору про споживчий кредит щодо встановлення плати за обслуговування кредиту є несправедливими, що є підставою для визнання таких положень недійсними.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд 19 серпня 2020 року у справі № 641/11984/15-ц, де зазначив, що умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні Закону України «Про захист прав споживачів» (будь-які збори, відсотки, комісії, платежі), є нікчемною на підставі частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів». Сплата винагороди за надання фінансового інструменту є платою за послуги, що супроводжують кредит, тому пункти договору, які передбачають її сплату, є нікчемними.

Крім того, Верховний Суд у постанові від 19 лютого 2020 року по справі № 756/8840/17-ц вказав, що сплата комісії, визначена кредитнимдоговоромє комісією за відкриття кредитного рахунку (укладення кредитного договору), тобто за дії, які банк здійснює на власну користь, що є несправедливим, суперечить принципу добросовісності, є наслідком істотного дисбалансу договірних прав і обов`язків на погіршення становища споживача, що за своєю природою є дискримінаційним, суперечить моральним засадам суспільства, а тому є незаконним.

Відповідно до вимог ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про задоволення позовних вимог про визнання п.п. 1.3.3, 3.3.1 та 3.13 кредитного договору недійсними повністю.

Посилання апелянта на те, що комісія є видом забезпечення зобов`язання за неналежне виконання умов кредитного договору колегія суддів оцінює критично, оскільки вони є недоведеними, не відповідають положенням договору та вимогам закону.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Отже, колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вважає, що суд першої інстанції правильно встановивши обставини спору дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог в оскаржуваній частині.

Доводи апеляційної скарги, колегією суддів розцінюються критично і до уваги не приймаються, оскільки зводяться лише до переоцінки доказів та тлумачення норм права на розсуд апелянта, однак при цьому не ґрунтуються на нормах діючого законодавства та жодним чином не спростовують висновків суду, викладених в рішенні.

Обґрунтовуючи судове рішення, крім іншого, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, про те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Таким чином, доводи апеляційної скарги про незаконність та необґрунтованість оскаржуваного судового рішення, порушення судом норм матеріального права при його ухваленні, на переконання апеляційного суду, не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині відповідає фактичним обставинам справи, ґрунтується на наявних у справі доказах, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк «Укргазбанк», подану представником - Белименко Оленою Володимирівною залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 12 травня 2021 року в оскаржуваній частині залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Головуючий: Р.В. Березовенко

Судді: О.Ф. Лапчевська

В.А. Нежура