судді Великої Палати Верховного Суду Пророка В. В.
справа № 757/7499/17-ц (провадження № 14-88цс21)
14 вересня 2021 року
Велика Палата Верхового Суду розглянула у письмовому провадженні справу за касаційними скаргами Акціонерного товариства Комерційного банку «Приватбанк» та Кабінету Міністрів України на ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 09 лютого 2017 року (залишені без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 20 квітня 2017 року та постановою Київського апеляційного суду від 10 червня 2020 року) про забезпечення позову у цивільній справі за позовом Камерін Інвестментс ЛЛП (Camerin Investments LLP), Саннекс Інвестментс ЛПП (Sunnex Investments LLP), Таплемон Інвестментс ЛЛП (Tamplemon Investments LLP), Берліні Комершіал ЛЛП (Berlinі Commercial LLP), Луміл Інвестментс ЛЛП (Lumil Investments LLP), Софінам Інвестментс ЛЛП (Sofinam Investments LLP) до Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «Приватбанк», Міністерства фінансів України, ОСОБА_1 , третя особа - Кабінет Міністрів України, про зобов`язання виконувати умови депозитних договорів і ухвалою від 14 вересня 2021 року повернула справу на розгляд Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду.
З рішенням Великої Палати Верхового Суду не можу погодитися з огляду на таке.
1. Судова влада, особливо коли вона знаходиться під постійною суспільною критикою, і різні політичні сили наполегливо прагнуть її послабити, повинна бути вкрай уважною в ухваленні судових рішень в особливо важливих для суспільства і резонансних справах, якою є ця справа.
2. Повертаючи справу на розгляд Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду, Велика Палата Верховного Суду знехтувала заданням цивільного судочинства, порушила норми процесуального права та проігнорувала принцип процесуальної економії. Не кажучи про повне ігнорування суспільного запиту на справедливість розгляду справ найвищою судовою інстанцією.
3. Повернувши справу, Велика Палата Верховного Суду фактично ухилилася від свого процесуального обов`язку щодо розгляду справ, незалежно від їх суспільної ваги та можливого тиску на суддів, а також ще раз суттєво затягнула вирішення касаційних скарг по суті.
4. Щодо завдання цивільного судочинства
4.1. Так, Цивільний процесуальний кодекс України (далі - ЦПК) визначає завданням цивільного судочинства справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина перші статті 2 ЦПК).
4.2. Частина друга статті 2 ЦПК зобов`язує суд керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.
4.3. Відповідно до пункту 2 частини першої статті 389 ЦПК ухвала суду першої інстанції про забезпечення позову (вказана у пункті 3 частини першої статті 353 ЦПК) підлягає касаційному оскарженню окремо від рішення суду після її перегляду в апеляційному порядку.
4.4. Частина перша статті 407 ЦПК передбачає, що касаційна скарга на ухвали, передбачені пунктом 2 частини першої статті 389 цього Кодексу, має бути розглянута протягом тридцяти днів з дня постановлення ухвали про відкриття касаційного провадження у справі.
4.5. Касаційне провадження за наведеними касаційними скаргами відкрите ще 20 липня 2020 року.
4.6. 14 квітня 2021 року Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду передав справу на розгляду Великої Палати Верховного Суду з підстав наявності у справі виключної правової проблеми.
4.7. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями справа передана судді-доповідачеві 11 травня 2021 року.
4.8. Постановляючи 16 червня 2021 року ухвалу про прийняття справи до власного провадження, Велика Палата Верховного Суду перевірила дотримання порядку передачі на розгляд Великої Палати Верховного Суду цієї справи, і жоден із суддів Великої Палати Верховного Суду не висловив окремої думки на заперечення проти такого прийняття.
4.9. Розгляд справи, призначений на 29 червня 2021 року, не відбувся у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю судді-доповідача.
4.10. І зрештою, 14 вересня 2021року Велика Палата Верховного Суду ухвалила повернути справу на розгляд Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду.
4.11. Наведене затягування з розглядом касаційних скарг по суті не знаходить з мого боку жодного обґрунтування.
5. Щодо можливості повернення справи на розгляд касаційного суду
5.1. Велика Палала Верховного Суду уперше за весь час своєї діяльності повернула справу після її прийняття з підстав відсутності виключної правової проблеми, хоча до цього неодноразово відмовлялася повернути справу у зв`язку з безпідставністю її прийняття через недотримання порядку передачі (за відсутності визначених законом умов передачі справи з питань порушення предметної чи суб`єктної юрисдикції).
5.2. Повертаючи справу на розгляд Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду, Велика Палата Верховного Суду повторно розглянула питання щодо передачі справи на її розгляд, чого процесуальний закон не допускає, та обґрунтувала повернення відсутністю виключної правової проблеми.
5.3. Частина шоста статті 404 прямо передбачає, що питання про недоцільність розгляду справи Великою Палатою Верховного Суду, зокрема через відсутність виключної правової проблеми, що є підставою повернення справи відповідній колегії для розгляду, вирішується саме при вирішенні питання про прийняття справи до розгляду. Після прийняття справи до розгляду повторне вирішення питання про недоцільність розгляду справи Великою Палатою Верховного Суду процесуальним законом не передбачене.
5.4. Мотивуючи відсутність виключної правової проблеми, Велика Палата Верховного Суду фактично вирішила правову проблему, якій не надала статусу виключної, в ухвалі про повернення справи на розгляд Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду.
5.5. Не заперечуючи в цілому запропонованого варіанту вирішення поставленої правової проблеми, ми все ж зазначаю, що процесуальний закон не допускає вирішення правової проблеми в ухвалі про повернення справи на розгляд.
5.6. Вирішення виключної правової проблеми шляхом висловлення висновку про те, як саме повинна застосовуватися норма права, відповідно до приписів частин п`ятої та шостої статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» та статті 416 ЦПК повинне міститися саме в постанові Великої Палати Верховного Суду за наслідками розгляду касаційної скарги, а не в ухвалі про повернення справи на розгляд.
6. Щодо обраного способу забезпечення позову
6.1. Позивачі подали до суду позовну заяву про зобов`язання Міністерства фінансів України, ПАТ «КБ «Приватбанк», ОСОБА_1 (Голову Правління ПАТ «КБ «Приватбанк») виконувати умови всіх депозитних договорів,укладених з позивачами, у здійсненні ними прав користування, володіння та розпорядження грошовими коштами, розміщеними на кореспондентських, поточних, карткових, депозитних (вкладних), чи будь-яких інших рахунках в ПАТ «КБ «ПРИВАТБАНК» та/або Кіпрській Філії ПАТ «КБ «ПРИВАТБАНК», зокрема, але не виключно грошовими коштами, розміщеними на відповідних рахунках.
6.2. 09 лютого 2017 року суддя Печерського районного суду м. Києва Бортницька В. В. відкрила провадження у вказаній справі і в той же день постановила ухвалу про забезпечення позову шляхом:
6.2.1. Встановлення обов`язку в тому числі, але не виключно ПАТ «КБ «ПРИВАТБАНК» та/або Кіпрської Філії ПАТ «КБ «ПРИВАТБАНК» щодо належного виконання умов усіх депозитних договорів, які укладені з позивачами, в тому числі, але не виключно, в частині виконання зобов`язань щодо нарахування та виплати відсотків (процентів) за депозитними (вкладними) рахунками цих осіб, а також користування/розпорядження/повернення/виплати грошових коштів, розміщеними на кореспондентських, депозитних, поточних, карткових чи будь-яких інших рахунках цих осіб у ПАТ «КБ «ПРИВАТБАНК» та/або Кіпрськії Філії ПАТ «КБ «ПРИВАТБАНК», до вирішення по суті спору.
6.2.2. Заборони ПАТ «КБ «ПРИВАТБАНК» та/або Кіпрській Філії ПАТ «КБ «ПРИВАТБАНК» вчиняти будь-які дії щодо зупинення/блокування/припинення готівкових та/або безготівкових операцій та/або не виконання платіжних доручень/розпоряджень (документів) чи щодо будь-якого іншого обмеження користування/володіння/розпорядження грошовими коштами, розміщеними на кореспондентських, депозитних, поточних, карткових рахунках позивачів, відкритих у ПАТ «КБ «ПРИВАТБАНК» та/або Кіпрськії Філії ПАТ «КБ «ПРИВАТБАНК» до вирішення по суті спору.
6.2.3. Заборони ПАТ «КБ «ПРИВАТБАНК» та/або Кіпрській Філії ПАТ «КБ «ПРИВАТБАНК» без окремої письмової згоди, платіжного доручення (документу) кожного з позивачів здійснювати списання/ перерахування грошових коштів чи вчиняти будь-які інші операції з грошовими коштами, розміщеними на кореспондентських, депозитних, поточних, карткових чи будь-яких інших рахунках в ПАТ «КБ «ПРИВАТБАНК» та/або Кіпрськії Філії ПАТ «КБ «ПРИВАТБАНК» в тому числі, але не виключно, дії щодо їх списання, обміну, зарахування, переказу, перерахування, а також внесення змін щодо їх обліку, приймати (використовувати) вказані кошті як засіб платежу за цінні папери (акції), розпоряджатися ними в будь-який інший спосіб до вирішення по суті спору.
6.2.4. Заборони ПАТ «КБ «ПРИВАТБАНК» та/або Кіпрській Філії ПАТ «КБ «ПРИВАТБАНК» утримуватися від виконання усіх депозитних договорів, укладених з позивачами, до вирішення по суті спору.
6.3. Частинами першою, третьою статті 151 ЦПК (тут і далі в редакції, чинній на час постановлення оскаржуваної ухвали суду першої інстанції) було передбачено, що суд за заявою осіб, які беруть участь у справі, може вжити передбачені цим Кодексом заходи забезпечення позову. Забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.
6.4. Відповідно до частин першої - третьої статті 152 ЦПК позов забезпечується: 1) накладенням арешту на майно або грошові кошти, що належать відповідачеві і знаходяться у нього або в інших осіб; 2) забороною вчиняти певні дії; 3) встановленням обов`язку вчинити певні дії; 4) забороною іншим особам здійснювати платежі або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов`язання; 5) зупиненням продажу арештованого майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту; 6) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується боржником у судовому порядку; 7) передачею речі, яка є предметом спору, на зберігання іншим особам.
6.5. Види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.
6.6. Відповідно до Закону України від 07 лютого 2002 року № 3018-III «Про судоустрій», Верховний Суд України вивчав і узагальнював судову практику, аналізував судову статистику і давав роз`яснення судам у питаннях застосування законодавства, що виникають при розгляді судових справ, а Пленум Верховного Суду України розглядав матеріали узагальнення судової практики і судової статистики та давав роз`яснення судам з питань застосування законодавства.
6.7. Зокрема 22 грудня 2006 року Пленум Верховного Суду України прийняв постанову № 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», у пункті 4 якої передбачено, що, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з врахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, у тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.
6.8. При встановленні зазначеної відповідності слід враховувати, що вжиті заходи не повинні перешкоджати господарській діяльності юридичної особи або фізичної особи, яка здійснює таку діяльність і зареєстрована відповідно до закону як підприємець.
6.9. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів. Наприклад, обмеження можливості господарюючого суб`єкта користуватися та розпоряджатися власним майном іноді призводить до незворотних наслідків.
6.10. Суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення у разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду у разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками цього судового процесу.
6.11. Тобто, керуючись загальними засадами цивільного судочинства про стадійність цивільного процесу і неможливість вирішення спору до розгляду справи по суті, яка завершувалася ухваленням судового рішення, враховуючи роз`яснення Верховного Суду України, практику судів, застосовуванню підлягало правило про неможливість вжиття заходів забезпечення позову, які за змістом є тотожними задоволенню заявлених позовних вимог.
6.12. Забезпечення позову, за яким фактично ухвалюється рішення без розгляду справи по суті суперечить меті процесуального інституту забезпечення позову та нівелює принципи цивільного процесуального законодавства, оскільки саме під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання, зокрема: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити (частина перша статті 214 ЦПК в редакції, на час постановлення оскаржуваних ухвал та частина перша статті 264 ЦПК в редакції від 03 жовтня 2017 року).
6.13. Тому позов не може бути забезпечений таким способом, який фактично підмінює собою судове рішення у справі та вирішує позовні вимоги до розгляду справи по суті судом.
6.14. Такі висновки знайшли своє втілення й у практиці Верховного Суду.
6.15. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) зроблено такі висновки.
6.16. Під забезпеченням позову слід розуміти вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача, які гарантують реальне виконання судового рішення, прийнятого за його позовом. Інститут забезпечення позову спрямований проти несумлінних дій відповідача, який може приховати майно, розтратити його, продати, знецінити.
6.17. Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.
6.18. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу.
6.20. Конкретний захід забезпечення позову буде домірним позовній вимозі, якщо при його застосуванні забезпечується: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору; можливість ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження прав та охоронюваних інтересів інших учасників справи чи осіб, що не є її учасниками; можливість виконання судового рішення у разі задоволення вимог, які є ефективними способами захисту порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача.
6.21. У справі № 757/7499/17-ц застосовані заходи забезпечення позову є фактично тотожними заявленим позовним вимогам про зобов`язання виконувати умови відповідних депозитних договорів та накладають на відповідача більші зобов`язання, ніж це було би здійснено при вирішенні спору по суті у разі його задоволення.
6.22. Застосування таких заходів забезпечення позову в будь-якому випадку є неможливим, оскільки таке забезпечення призводить до фактичного вирішення позову шляхом його задоволення без розгляду справи по суті.
6.23. Вказане свідчить про те, що суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, не встановив обов`язок відповідача вчинити певні дії чи утриматись від певних дій в якості процесуальних заходів забезпечення позову, передбачених пунктами 2 та 3 частини першої статті 152 ЦПК, а примусив АТ «КБ «Приватбанк» до виконання зобов`язання, яке є предметом спору у справі, що за своєю суттю є одним із передбачених статтею 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК) способів захисту порушеного права особи - примусове виконання обов`язку в натурі.
7. Тому Велика Палата Верховного Суду, вирішивши правову проблему, мала не повертати справу на розгляд Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду, а прийняти постанову, згідно з якою відповідно до зроблених висновків скасувати ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 09 лютого 2017 року, ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 20 квітня 2017 року та постанову Київського апеляційного суду від 10 червня 2020 року, а у задоволенні заяви про забезпечення позову - відмовити.
8. Щодо необхідності оцінки дій позивачів на предмет зловживання процесуальними правами
8.1. Відповідно до частини першої статті 1058 ЦК за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.
8.2. Стаття 1073 ЦК визначає правові наслідки неналежного виконання банком операцій за рахунком клієнта, відповідно до яких у разі безпідставного списання банком грошових коштів з рахунка клієнта або порушення банком розпорядження клієнта про перерахування грошових коштів з його рахунка банк повинен негайно після виявлення порушення зарахувати відповідну суму на рахунок клієнта або належного отримувача, сплатити проценти та відшкодувати завдані збитки, якщо інше не встановлено законом.
8.3. Таким чином основний обов`язок банку в договірних відносинах за депозитним договором є грошовим зобов`язанням і полягає в обов`язку банку на вимогу вкладника виплатити готівкою або здійснити безготівкове перерахування належних вкладнику коштів, а в разі порушення такого обов`язку додатково відшкодувати завдані збитки.
8.4. У пункті 34 постанови від 19 червня 2019 року у справі №826/5806/17 (провадження №11-290апп19) Велика Палата Верховного Суду уже звертала увагу, що належним способом захисту прав кредитора у грошовому зобов`язанні є саме примусове виконання обов`язку в натурі (пункт 5 частини другої статті 16 ЦК) шляхом стягнення з боржника грошових сум. Якщо строк сплати боргу ще не настав, але боржник заперечує наявність боргу, то належним способом захисту прав кредитора є визнання права (пункт 1 частини другої статті 16 ЦК).
8.5. Гроші є речами визначеними родовими ознаками, після внесення їх на депозит банку право власності вкладника на конкретні гроші припиняється, а натомість у банку виникає грошове зобов`язання щодо виплати/переказу відповідної суми грошей за вказівкою вкладника на визначених договором умовах.
8.6. Таким чином суд не перевірив логічність, ефективність та підставність будь-яких вимог вкладника про зобов`язання банку виконувати депозитні договори, явні можуть містити ознаки зловживання правом доступу до суду.
8.7. Під час розгляду справи суд мав би звернути увагу на те, чи є належними відповідачами Міністерство фінансів України (яке можна розглядати як особу, що виконує повноваження учасника банку) та голова правління банку у спорі за позовом вкладника з банком, зокрема про стягнення з банку депозитних коштів. Крім того, під час розгляду справи суд мав би оцінити поведінку позивачів-юридичних осіб на предмет маніпуляції з судовою юрисдикцією задля забезпечення такого позову у спосіб, який нівелює значення подальшого судового розгляду.
8.8. Водночас на стадії перегляду процесуального питання у справі про забезпечення позову Велика Палата Верховного Суду відповідно до вимог стадійності та інстанційності розгляду справи позбавлена процесуальних механізмів належного реагування на наведені очевидні процесуальні порушення при розгляді справи по суті спору.
9. Саме тому, на моє переконання, Велика Палата Верховного Суду повинна була також відреагувати окремою ухвалою на дії судді першої інстанції щодо відкриття провадження у даній справ та постановлення оскаржуваної ухвали про забезпечення позову.
Не маючи змоги прокоментувати, якими внутрішніми мотивами та переконаннями керувалися мої колеги при ухваленні такого досить неоднозначного судового рішення, переконаний однак, що такий підхід завдає непоправної шкоди як авторитету Верховного Суду, так і авторитету судової влади взагалі.
Судді В. В. Пророк
Окрема думка складена 16 вересня 2021 року.