ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

19 лютого 2021 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 740/1891/20

Головуючий у першій інстанції Ковальова Т. Г.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/260/21

Чернігівський апеляційний суд у складі:

головуючої судді Шитченко Н.В.,

суддів Висоцької Н.В., Мамонової О.Є.,

позивач Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідач ОСОБА_1 ,

розглянув у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на заочне рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 12 жовтня 2020 року у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

місце ухвалення рішення суду м. Ніжин,

дата складання повного тексту рішення суду першої інстанції 12 жовтня 2020 року.

У С Т А Н О В И В:

У травні 2020 року АТ КБ «ПриватБанк» звернулось з позовом до ОСОБА_1 , в якому просило стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором у сумі 33 527,13 грн. Позовні вимоги мотивовані тим, що 15 грудня 2015 року ОСОБА_1 звернувся до банківської установи з метою отримання банківських послуг. Підписавши відповідну заяву, відповідач підтвердив свою згоду про те, що підписана ним заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг та Тарифами банку складають між ним та банком договір про надання банківських послуг. За умовами договору відповідачу був відкритий кредитний рахунок, видана кредитна картка, а розмір кредитного ліміту у подальшому було збільшено до 2 200 грн.

Представник позивача зазначав, що при укладенні договору позичальник дав свою згоду щодо встановлення будь-якого розміру кредитного ліміту та його зміну за рішенням та ініціативою банку. АТ КБ «ПриватБанк» свої зобов`язання за договором виконало у повному обсязі, надавши ОСОБА_1 можливість розпоряджатися кредитними коштами на умовах, передбачених договором, та в межах встановленого кредитного ліміту, проте відповідач свої зобов`язання за кредитним договором щодо внесення щомісячного платежу у розмірі мінімального платежу від суми заборгованості належним чином не виконував, внаслідок чого станом на 15 квітня 2020 року виникла заборгованість у сумі 33 527,13 грн, з яких: 21 177,72 грн заборгованість за тілом кредиту; 10 276,69 грн заборгованість за простроченими відсотками; 2 072,72 грн заборгованість за штрафами: 500 грн (фіксована частина) і 1 572,72 грн (процентна складова).

Заочним рішенням від 12 жовтня 2020 року Ніжинський міськрайонний суд позовні вимоги АТ КБ «ПриватБанк» задовольнив частково. Стягнув з ОСОБА_1 на користь позивача заборгованість за кредитним договором б/н від 15 грудня 2015 року в сумі 21 177,72 грн. В іншій частині позовних вимог відмовив. Вирішив питання розподілу судових витрат.

В апеляційній скарзі АТ КБ «ПриватБанк», посилаючись на ухвалення рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права, неповноту дослідження всіх фактичних обставин справи та доказів, просить рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення прострочених відсотків та штрафу скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким задовольнити зазначені позовні вимоги у повному обсязі, залишивши в іншій частині судове рішення без змін.

Доводи апеляційної скарги зводяться до помилковості висновку суду першої інстанції про відсутність підстав для стягнення відсотків та штрафу з посиланням на те, що указані нарахування не передбачені умовами договору.

Представник позивача зазначає, що відповідачем, крім підписання анкети-заяви, було підписано й паспорт споживчого кредиту, в якому він особистим підписом підтвердив факт ознайомлення з основними умовами кредитування, зокрема, з базовою відсотковою ставкою та процентною ставкою, що застосовується при невиконанні зобов`язання щодо повернення кредиту, розміром штрафу при порушенні термінів платежів. Крім того, ОСОБА_1 прийняв умови договору, оскільки користувався кредитними коштами та частково погашав заборгованість, що знайшло своє відображення у розрахунку заборгованості та виписці про рух коштів по картковому рахунку.

Указує, що між банком та ОСОБА_1 договір був укладений в порядку ч. 1 ст. 634 ЦК України шляхом приєднання клієнта до запропонованого договору, і відповідно до висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 21 березня 2018 року у справі № 441/569/11, укладений з відповідачем договір є договором приєднання, за яким позичальник приймає й погоджується із запропонованими кредитором умовами без права вносити свої пропозиції щодо цих умов.

Звертає увагу на ту обставину, що саме на позичальникові лежить обов`язок регулярно знайомитися зі змінами Умов та правил надання банківських послуг, а також Тарифів, що відповідачка засвідчила власним підписом у заяві. Саме позичальник у випадку незгоди зобов`язаний звернутися з письмовою заявою до банку про розірвання договору, проте кредитний договір у встановленому законом порядку відповідачкою не оспорювався та недійсним не визнавався. Крім того, ОСОБА_1 погоджувався зі змінами та прийняв їх, оскільки продовжував протягом тривалого часу користуватися кредитною карткою та частково погашав заборгованість, отже районний суд не мав жодних підстав відмовляти у стягненні відсотків і штрафу.

Наголошує на тому, що у разі непогодження з наданим банком розрахунком заборгованості, суд повинен був встановити (розрахувати) дійсний розмір заборгованості, а не відмовляти в частині позовних вимог.

Відповідачем відзив на апеляційну скаргу у встановлений строк не подавався.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» належить задовольнити, а рішення суду скасувати в частині, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Рішення суду першої інстанції в частині вирішення позовних вимог про стягнення відсотків та штрафів таким вимогам не відповідає.

Частково задовольняючи позовні вимоги АТ КБ «ПриватБанк», суд першої інстанції, з посиланням на правову позицію Верховного Суду, наведену в постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, констатував, що ОСОБА_1 у своїй заяві від 15 грудня 2015 року погодився з тим, що така заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами становить між ним та банком договір про надання банківських послуг, і позичальник був ознайомлений з умовами та правилами надання банківських послуг, проте фактично отримані та використані надані позивачем грошові кошті у добровільному порядку позичальником не повернуті, тому визнав за необхідне стягнути з відповідача заборгованість за простроченим тілом кредиту у сумі 21 177,72 грн.

Районний суд зазначив, що у заяві позичальника відсутні умови договору про встановлення відповідачу кредитного ліміту, певної процентної ставки за користування кредитними коштами, відповідальності у вигляді штрафів за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру за порушення зобов`язання, у зв`язку з чим суд відмовив у задоволенні позовних вимог про стягнення нарахованої позивачем суми відсотків та штрафів.

Судове рішення в частині задоволених позовних вимог про стягнення заборгованості за тілом кредиту не оскаржується, тому, відповідно до положень ст. 367 ЦПК України, апеляційним судом в цій частині не переглядається.

Однак, з висновком суду про відмову у задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості за відсотками та штрафами не може погодитись апеляційний суд, виходячи з наступного.

У справі встановлено, що 15 грудня 2015 року ОСОБА_1 звернувся до ПАТ КБ «ПриватБанк», яке у подальшому змінило свою назву на АТ КБ «ПриватБанк», з метою отримання банківських послуг. У цей же день відповідач підписав анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку (а.с. 14), у якій погодився, що дана заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг і тарифами, правилами користування, основними умовами обслуговування і кредитування, розташованими в рекламному буклеті, складають між ним і банком договір про надання банківських послуг.

До кредитного договору банк додав витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та витяг з Умов та Правил надання банківських послуг, які підпису відповідача не містять (а.с. 17, 18-71).

Також позивачем додані відомості щодо умов кредиту, які по суті є паспортом споживчого кредиту, з якими відповідач був ознайомлений 18 вересня 2018 року, про що свідчить його особистий підпис (а.с. 15-16). Зі змісту указаного споживчого паспорту вбачається, що процентна ставка у межах пільгового періоду становить 0,00001 % річних; процентна ставка за межами пільгового періоду становить: для картки «Універсальна» - 43,2 % річних, для картки «Універсальна ГОЛД» - 42 % річних; процентна ставка, яка застосовується при невиконанні зобов`язання щодо повернення кредиту, становить: для картки «Універсальна» - 86,4 %, для картки «Універсальна ГОЛД» - 84 %; штраф за прострочення більш ніж на 30 днів за обов`язковими платежами за карткою 500 грн + 5 % від суми заборгованості за кредитним лімітом, з урахуванням нарахованих і прострочених процентів і комісій.

З довідок АТ КБ «ПриватБанк», скерованих до суду першої та апеляційної інстанцій, вбачається, що ОСОБА_1 на підставі укладеного кредитного договору б/н від 15 грудня 2015 року видана платіжна картка № НОМЕР_1 , вид картки «Універсальна GOLD», дата відкриття 18 вересня 2018 року зі строком дії до травня 2022 року (а.с. 13, 130).

Згідно з довідкою про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки № НОМЕР_1 , оформленої на ОСОБА_1 (договір б/н), старт карткового рахунку відбувся 18 вересня 2018 року зі встановленим кредитним лімітом 22 000 грн. У подальшому, 19 грудня 2019 року розмір кредитного ліміту було зменшено до 0.00 грн (а.с. 12).

Випискою по рахунку основної карти НОМЕР_1 на ім`я ОСОБА_1 за період з 18 вересня 2018 року по 01 квітня 2020 року підтверджується факт користування позичальником кредитними коштами та часткового погашення кредитної заборгованості (а.с. 10-11).

Витяг з технічного програмного комплексу банку, наданий позивачем апеляційному суду, містить фото відповідача з продуктом (кредитною карткою) банку, який видавався останньому 18 вересня 2018 року (а.с. 131-132).

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 до банківської установи із заявою про закриття карткового рахунку не звертався.

Відповідачем умови укладеного договору щодо своєчасного погашення кредиту та відсотків не виконувались. Згідно з наданим банком розрахунком станом на 15 квітня 2020 року утворилась заборгованість, яка становить 33 527,13 грн, з яких: заборгованість за тілом кредиту 21 177,72 грн, заборгованість за простроченими відсотками 10 276,69 грн та 2 072,72 грн заборгованість по судовим штрафам (а.с. 7-9).

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом ст.ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною 1 ст. 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно з ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК України). Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст. 1055 ЦК України).

За приписами ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розробляє підприємець (у даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»). Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку з чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст ст.ст. 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

За змістом ст. 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору. Фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Особливості застосування змінюваної процентної ставки за договором про надання споживчого кредиту встановлюються законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Статтями 525, 526 ЦК України визначено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. За положеннями ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов`язання.

Згідно зі ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

За змістом ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками справи; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Проаналізувавши наведені норми та обставини справи, апеляційний суд, вирішуючи питання про правомірність заявленої вимоги банку щодо стягнення з відповідача заборгованості за процентами та штрафів, враховує наступне.

Банк, заявляючи позов про стягнення кредитної заборгованості, просив у тому числі, крім тіла кредиту, стягнути складові його повної вартості, зокрема й заборгованість за відсотками.

Матеріалами цивільної справи підтверджується, що у підписаному позичальником паспорті споживчого кредитування визначені тип та розмір процентних ставок для картки «Універсальна GOLD»: процентна ставка у межах пільгового періоду 0,00001% річних; процентна ставка за межами пільгового періоду 42% річних; штраф за порушення строків оплати по будь-якому з грошових зобов`язань, передбачених договором, більше ніж на 30 днів за обов`язковими платежами за карткою; процентна ставка, яка застосовується при невиконанні зобов`язання щодо повернення кредиту 84%. З наданого банком розрахунку суми боргу вбачається, що саме за наведеною відсотковою ставкою розраховано борг позичальника перед банком за відсотками та суми штрафу за неналежне виконання зобов`язань.

Тобто, укладення між сторонами кредитного договору шляхом підписання відповідачем анкети-заяви та паспорту споживчого кредитування відповідає вимогам ст.ст. 633, 634 ЦК України щодо порядку укладення договору приєднання.

Згідно з правовим висновком, викладеним у постановах Верховного Суду від 09 листопада 2018 року у справі № 911/3685/17 та від 04 червня 2020 року у справі № 640/18354/14-ц, до дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку, з урахуванням конкретних обставин справи, також можуть належати: визнання пред`явленої претензії; зміна договору, з якої вбачається, що боржник визнає існування боргу, а так само прохання боржника про таку зміну договору; письмове прохання відстрочити сплату боргу; підписання уповноваженою на це посадовою особою боржника разом з кредитором акта звіряння взаєморозрахунків, який підтверджує наявність заборгованості в сумі, щодо якої виник спір; письмове звернення боржника до кредитора щодо гарантування сплати суми боргу; часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі та застосуванні норми права до спірних відносин суд враховує висновки щодо відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Зважаючи на наведене, з метою забезпечення сталості та єдності судової практики, однакового застосування норм права, апеляційний суд під час вирішення спору враховує наведений висновок суду касаційної інстанції.

За інформацією банку ОСОБА_1 було видано кредитну картку зі строком дії до останнього дня 05/22 року. Згідно з випискою по рахунку відповідач після підписання анкети-заяви отримав кредитну картку зі встановленим кредитним лімітом, систематично користувався кредитними коштами та частково погашав заборгованість. Отже наявні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді штрафів за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.

Зважаючи на викладене, колегія суддів дійшла переконання, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» в частині стягнення заборгованості за простроченими відсотками та штрафами, у зв`язку з чим апеляційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» належить задовольнити, а рішення суду, відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, - у цій частині скасувати і ухвалити нове рішення, яким задовольнити указані вимоги.

Частиною 1 ст. 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (ч. 13 ст. 141 ЦПК України).

Оскільки апеляційний суд скасовує в частині рішення суду першої інстанції і задовольняє позов, відповідно до вищенаведених правил належить провести розподіл судових витрат, понесених позивачем, пропорційно задоволеним вимогам, а саме стягнути з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» 2 102 грн у рахунок відшкодування судового збору за розгляд справи в суді першої інстанції та 3 153 грн за розгляд справи судом апеляційної інстанції.

Керуючись ст.ст. 141, 367, 374, п. 4 ч. 1 ст. 376, 381-384, 389 ЦПК України, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити.

Заочне рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 12 жовтня 2020 року в частині вирішених позовних вимог про стягнення заборгованості за простроченими відсотками та штрафами скасувати, в частині розміру судових витрат змінити.

Позов Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за простроченими відсотками та штрафами задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» (01001, м. Київ, вул. Грушевського, 1-Д, ) 10 276 (десять тисяч двісті сімдесят шість) грн 69 коп. заборгованості за простроченими відсотками за кредитним договором б/н від 15 грудня 2015 року та 2 072 (дві тисячі сімдесят дві) грн 72 коп. штрафів.

Збільшити визначену судом першої інстанції суму судового збору, стягнутого з ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» (01001, м. Київ, вул. Грушевського, 1-Д, ) з 1 324,26 грн до 2 102 (двох тисяч ста двох) грн.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» (01001, м. Київ, вул. Грушевського, 1-Д, ) 3 153 (три тисячі сто п`ятдесят три) грн судового збору за розгляд справи апеляційним судом.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає.

Повний текст постанови складено 19 лютого 2021 року.

Головуюча: Судді: