Провадження номер 2/756/5371/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 вересня 2021 року м. Київ

Оболонський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді - Шролик І.С.,

секретаря судового засідання - Михнюк В.М.,

за участю позивача - ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , третя особа: Відділ з питань реєстрації місця проживання (перебування) фізичних осіб Оболонської в м. Києві РДА в м. Києві про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,-

В С Т А Н О В И В:

У липні 2021 року позивач ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , третя особа: Відділ з питань реєстрації місця проживання (перебування) фізичних осіб Оболонської в м. Києві РДА в м. Києві про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що йому на праві власності належить квартира АДРЕСА_1 . В квартирі зареєстровані відповідачі, його син - ОСОБА_1 та онука ОСОБА_3 . З 2014 року через сімейні обставини жодних відносин із відповідачами не підтримують, їх місце проживання невідоме, вони не бажають добровільно зніматися з місця реєстрації, що порушує права позивача, він вимушений сплачувати комунальні послуги, відповідачі участі в утриманні майна не приймають, він є інвалідом 2 групи, отримує незначну пенсію, просить суд задовольнити позовні вимоги.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи від 13 липня 2021 року головуючим суддею в даній справі визначено Шролик І.С.

Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 23 липня 2021 року відкрито спрощене провадження у справі.

Правом надання відзиву, в порядку передбаченому положенням ст. 178,191 ЦПК України відповідачі не скористалися. Судова кореспонденція надсилалась відповідачам за зареєстрованим місцем їх проживання (а.с. 14-15).

Розглядаючи справу, суд забезпечив сторонам рівні можливості щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Частина 1 ст.15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Забезпечення кожному права на справедливий суд та реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також практики Європейського суду з прав людини, які відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 року застосовуються судами при розгляді справ як джерело права.

За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17.07.1997 року № 475/97-ВР, ст.1 Першого протоколу до Конвенції, кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі.

Позивач ОСОБА_2 в судовому засіданні підтримав заявлені вимоги з підстав та мотивів викладених у позовній заяві та пояснив, що через різні погляди на політичну ситуацію в країні він із сином - ОСОБА_1 перестав спілкуватися та підтримувати родинні зв`язки. З 2014 року син разом із сім`єю, його донькою - ОСОБА_3 виїхав за межі України та з того часу в квартирі не проживали, витрати по утриманню майна не несуть. Квартира облаштована лічильниками газу та водопостачання. Посилається, що реєстрація відповідачів чинить йому перешкоди у користуванні власністю, через сплату комунальних послуг, які нараховуються на відповідачів.

Суд, заслухавши позивача, дослідивши матеріали справи, надавши оцінку доказам наявним у справі, в їх сукупності, дотримуючись принципів об`єктивності, диспозитивності цивільного судочинства, приходить до висновку про відмову ОСОБА_2 в задоволенні позовних вимог, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що згідно свідоцтва про право власності на житло виданого 30 червня 1994 року Фондом комунального майна Мінського району м.Києва, квартира АДРЕСА_1 на праві спільної сумісної власності належить ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 та ОСОБА_1 , в рівних частках (а.с. 11).

З довідки про реєстрацію місця проживання особи, виданої 20 липня 2021 року на запит суду видно, що за зазначеною адресою зареєстровані ОСОБА_1 з 04 червня 1996 року та ОСОБА_3 з 11 березня 2006 року по теперішній час (а.с. 14-15).

У письмових поясненнях свідки ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , які є сусідами позивача, що проживають у квартирі АДРЕСА_2 та АДРЕСА_3 , відповідно, засвідчують відсутність відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_3 за місцем реєстрації з 2014 року (а.с.6,7).

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК Української РСР) закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ними (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Згідно з частиною першою статті 156 ЖК Української РСР члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК Української РСР до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

Згідно з частинами першою та четвертою статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

Дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає (частина друга статті 3 СК України).

Відповідно до частини другої статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Статтею 317 ЦК України встановлено, що власникові належить право володіння, користування і розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Згідно з статтею 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яких шляхом, який власник вважає прийнятним.

Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме порушене право та з яких підстав.

Статтею 405 ЦК України передбачено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Відповідно до вказаної норми закону при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення.

З досліджених судом письмових доказів встановлено, що відповідач ОСОБА_1 є співвласником ј частки квартири АДРЕСА_1 в порядку приватизації, що спростовує твердження позивача що лише він є власником зазначеної квартири.

Отже, ОСОБА_1 , як власник має право на розпорядження власним майном в рівній частині, як і позивач, його батько, а саме бути зареєстрованим та користуватися майном. Окрім того, неповнолітня донька відповідача ОСОБА_3 набула права користування частиною спірної квартири, що належить її батькові ОСОБА_1 на підставі положення ст. 156 ЖК Української РСР.

З огляду на те, що відповідач ОСОБА_1 є співвласником спірної квартири, має право на її користування за власним бажанням, тому підстави для визнання його таким, що втратив право користування житлом не підлягають задоволенню. Також задоволенню не підлягають й позовні вимоги, що стосуються доньки відповідача ОСОБА_1 , яка набула права користування квартирою, як донька співвласника. Доказів про відсутність згоди інших співвласників на час набуття нею право на проживання, позивачем не надано.

Окрім того, суд також звертає увагу, що належних та допустимих доказів в розумінні положення ст. 76-81 ЦПК України, в чому полягають порушення права власності співвласника позивача ОСОБА_2 матеріали справи не містять.

Посилання позивача на оплату комунальних послуг, які нараховуються на відповідачів не доведені належними та допустимими доказами. Окрім того, при оплаті послуг та або витрат з утримання майна, позивач не позбавлений права їх стягнути з відповідача ОСОБА_1 , як співвласника.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат відповідно до ст. 141 ЦПК України, суд враховує, що згідно посвідчення серії НОМЕР_1 виданого 25 квітня 2005 року з безстроковим терміном дії, позивач ОСОБА_2 є особою з інвалідністю 2 групи, тому на підставі положення п. 9 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» звільнений від його сплати. Тому, сплачений при зверненні до суду ОСОБА_2 судовий збір згідно квитанції №0.0..1 від 13 липня 2021 року на підставі поданої позивачем заяви підлягає поверненню, як помилкового сплачений ГУК у м. Києві, а судові витрати підлягають компенсації за рахунок держави.

На підставі викладеного, керуючись ст. 5, 12-13, 76, 81, 133, 141, 258-259, 263-265, 273, 274, 277, 279, 354, 355 ЦПК України , суд -

В И Р І Ш И В :

Відмовити ОСОБА_2 в задоволенні позовних вимог до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , третя особа: Відділ з питань реєстрації місця проживання (перебування) фізичних осіб Оболонської в м. Києві РДА в м. Києві про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Зобов`язати Головне управління Державної казначейської служби України у м.Києві повернути ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з державного бюджету України помилково сплачений судовий збір у розмірі 908,00 грн., відповідно до дубліката квитанції № 0.0..1 від 13 липня 2021 року.

Рішення може бути оскаржено до Київського апеляційного суду через суд першої інстанції шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст судового рішення складено 17 вересня 2021 року.

Суддя І.С. Шролик