Справа № 127/7205/21
Провадження № 22-ц/801/2576/2021
Головуючий у суді 1-ї інстанції Дернова В. В.
Доповідач:Голота Л. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 грудня 2021 рокуСправа № 127/7205/21м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді - Голоти Л.О. (суддя-доповідач),

суддів Денишенко Т. О., Рибчинського В. П.,

за участі секретаря судового засідання Кобенди Ю. О.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду № 2 справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні власністю шляхом виселення,

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Медончак Марина Миколаївна, на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 21 жовтня 2021 року, ухвалене у складі судді Дернова В. В. в приміщенні суду в м. Вінниця, повний текст рішення складено 28 жовтня 2021 року, та додаткове рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 28 жовтня 2021 року, ухвалене у складі судді Дернова В. В. в приміщенні суду в м. Вінниця, -

в с т а н о в и в :

23 березня 2021 року ОСОБА_1 звернулася у суд з позовом до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні власністю шляхом виселення.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що позивачу була подарована батьком ОСОБА_3 квартира розташована в АДРЕСА_1 відповідно до договору дарування від 26 березня 2015 року, посвідченого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Рудик В. В. за реєстровим № 1144.

Виходячи з наведеного, позивач просила усунути перешкоди у здійсненні права користування і розпорядження квартирою, належної їй на праві особистої приватної власності, розташованою в АДРЕСА_1 , виселивши з даної квартири ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 21 жовтня 2021 року в задоволенні позову відмовлено.

Додатковим рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 28 жовтня 2021 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 4 000 грн. витрат на професійну правничу допомогу.

Не погодившись із рішенням та додатковим рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Медончак М. М., подано апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповноту з`ясування обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права, просить рішення та додаткове рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги.

Основними доводами апеляційної скарги є те, що після набуття права власності на квартиру новий власник може вимагати усунення перешкод у праві власності та праві користування цією квартирою шляхом виселення із неї членів сім`ї колишнього власника. Аналогічна правова позиція викладена в постанові ВСУ від 05 листопада 2014 року у справі № 6-158цс14.

На час звернення з позовом до суду відповідач не була членом сім`ї ОСОБА_1 та її покійного батька, тому правових підстав для застосування висновків постанови ВП ВС від 21 серпня 2019 року у справі № 569/4373/16 немає. Зазначена обставина судом залишена поза увагою.

Крім цього, судом першої інстанції порушено принцип рівності сторін, збалансованості інтересів. Позивачем надано суду докази того, що у власності відповідача є нерухоме майно.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 , посилаючись на необґрунтованість доводів апеляційної скарги, просить залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

У судовому засіданні позивач та її адвокат Медончак М.М. підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 просила відмовити у задоволенні апеляційної скарги та пояснила, що іншого житла вона не має.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіряючи законність і обґрунтованість рішення та додаткового рішення суду першої інстанції, обговоривши підстави апеляційної скарги, Вінницький апеляційний суд дійшов до наступних висновків.

За змістом частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення та додаткове рішення суду першої інстанції відповідає вимогам статті 263 ЦПК України.

ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_2 , що підтверджується договором дарування від 26 березня 2015 року, посвідченого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Рудик В.В. за реєстровим № 1144, та Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень № 35473389 від 26 березня 2015 року (а. с. 5-6).

Відповідач ОСОБА_2 зареєстрована та постійно проживає за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується довідкою Департаменту адміністративних послуг Вінницької міської ради від 20 квітня 2021 року № 26868 та Актом ТОВ «ЖЕО» № 13324 від 04 березня 2021 року (а. с. 17, 23).

ОСОБА_2 була вселена до спірного житла як член сім`ї (дружина) попереднього його власника ОСОБА_3 , шлюб з яким було укладено 04 квітня 1997 року та розірвано рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 28 травня 2019 року у справі № 127/7889/19, яке набрало законної сили 02 липня 2019 року (а. с. 12-13).

ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 від 14 травня 2021 року (а. с. 49).

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено обставини, передбачені частиною першою статті 116 ЖК УРСР для виселення відповідача.

При цьому, суд критично оцінив посилання позивача на наявність у відповідача іншого житла, а саме 1/2 частки садового будинку з господарською будівлею та спорудами, загальною площею 82,8 кв. м., житловою площею 33,5 кв. м., розташованого за адресою: АДРЕСА_3 , що підтверджується рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 25 вересня 2019 року у справі № 127/11546/19, яке набрало законної сили 31 жовтня 2019 року, оскільки : по-перше, як вбачається з акту обстеження житлових умов від 27 листопада 2020 року, будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_3 , має сирі кімнати, пічне опалення, центральні комунікації (газ, вода, водовідведення) у ньому відсутні; по-друге, за своїм правовим статусом вказаний будинок є садовим, а не житловим, що підтверджується Інформаційними довідками від 28 серпня 2021 року № 154246893 та № 154245551; по-третє, Комісією з питань конфліктних ситуацій, врегулювання спорів та перспективного розвитку території 06 вересня 2021 року було встановлено, що будинок АДРЕСА_3 візуально перебуває у житловому стані, наявні ознаки підключення до електричних мереж, а також наявний колодязь. Проте, візуальний огляд не є достеменним доказом того, що будинок придатний для проживання у холодну пору року, а також не було встановлено, що у будинку наявні центральні комунікації (газ, вода, водовідведення).

Висновок суду першої інстанції про відмову в задоволенні позовних вимог зроблено за повного з`ясування обставин справи, правильного застосування норм матеріального та процесуального права, з огляду на наступне.

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Статтею 317 ЦК України встановлено, що власникові належить право володіння, користування і розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Згідно з статтею 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яких шляхом, який власник вважає прийнятним.

Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме порушене право та з яких підстав.

Згідно зі статтею 31 ЦК України фізична особа не може бути виселена або іншим чином примусово позбавлена житла, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до частини четвертої статті 9 ЖК УРСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Згідно зі статтею 109 ЖК УРСР виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду (частини перша, друга цієї статті).

Осіб, які підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення за неможливістю спільного проживання, може бути зобов`язано судом замість виселення провести обмін займаного приміщення на інше жиле приміщення, вказане заінтересованою в обміні стороною.

Осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.

Виходячи з аналізу змісту наведеної норми, стаття 116 ЖК Української РСР вказує на те, що виселення фізичної особи без надання іншого жилого приміщення можливо лише у разі: а) систематичного руйнування чи псування житлового приміщення; б) використання його не за призначенням; в) систематичного порушення правил співжиття, що робить неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі чи в одному будинку.

У всіх трьох випадках до винних осіб повинні попередньо вживатися заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів Житлово-будівельних кооперативів, трудових колективів й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення).

Звертаючись до суду з позовом, позивач вказувала, що вона є власником квартири, яка була їй подарована їй батьком ОСОБА_3 відповідно до договору дарування від 26 березня 2015 року, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 . При цьому, відповідач була вселена до спірного житла як член сім`ї (дружина) попереднього його власника ОСОБА_3 , шлюб з яким було укладено 04 квітня 1997 року та розірвано рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 28 травня 2019 року у справі № 127/7889/19, яке набрало законної сили 02 липня 2019 року. Відповідач відмовляється звільнити квартиру, чим порушує її право користування та розпоряджання квартирою.

Частиною третьою статті 12 та частиною першою статті 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Встановивши, що між сторонами існує конфлікт, позивач не довела, що відповідач систематично порушує правила співжиття у спірній квартирі, що робить неможливим для неї проживання в ній, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» (далі - ЄСПЛ) на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику ЄСПЛ як джерело права.

Відповідно до статті 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики ЄСПЛ під майном також розуміються майнові права.

Згідно із статтею 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.

Поняття «житло» не обмежується приміщеннями, яке законно займають або законно створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення ЄСПЛ від 18 листопада 2004 року в справі «Прокопович проти Росії», заява № 58255/00, пункт 36). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява № 19009/04, пункт 50).

Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року в справі «Савіни проти України», заява № 39948/06, п. 47).

У пункті 44 рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року в справі «Кривіцька та Кривіцький проти України», заява № 30856/03, ЄСПЛ визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві.

Колегія суддів також враховує те, що відповідач на законних підставах вселилася у квартиру, зареєструвала своє місце проживання за згодою попереднього власника, постійно там проживає, а тому проживає у квартирі відповідач на законних підставах, а позивач не довела факт створення відповідачем перешкод у користуванні належним їй квартирою, оскільки достеменних та переконливих доказів в створенні таких перешкод, незаконність користування відповідачем спірним житлом суду не надано.

Висновок суду про відмову в позові зроблено з врахуванням принципу пропорційності у цивільному судочинстві та дотримання розумного балансу інтересів сторін.

Відповідач має тривалий зв`язок із спірною квартирою, як із житлом, тому є достатньою підставою вважати його житлом, належним відповідачу в розумінні статті 8 Конвенції, і наступне виселення його з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла.

Суд першої інстанції обґрунтовано оцінив критично посилання позивача на наявність у відповідача іншого житла, а саме 1/2 частки садового будинку з господарською будівлею та спорудами, загальною площею 82,8 кв. м., житловою площею 33,5 кв. м., розташованого за адресою: АДРЕСА_3 , що підтверджується рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 25 вересня 2019 року у справі № 127/11546/19, яке набрало законної сили 31 жовтня 2019 року, оскільки : по-перше, як вбачається з Акту обстеження житлових умов від 27 листопада 2020 року, будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_3 , має сирі кімнати, пічне опалення, центральні комунікації (газ, вода, водовідведення) у ньому відсутні; по-друге, за своїм правовим статусом вказаний будинок є садовим, а не житловим, що підтверджується Інформаційними довідками від 28 серпня 2021 року № 154246893 та № 154245551; по-третє, Комісією з питань конфліктних ситуацій, врегулювання спорів та перспективного розвитку території 06 вересня 2021 року було встановлено, що будинок АДРЕСА_3 візуально перебуває у житловому стані, наявні ознаки підключення до електричних мереж, а також наявний колодязь. Проте, візуальний огляд не є достеменним доказом того, що будинок придатний для проживання у холодну пору року, а також не було встановлено, що у будинку наявні центральні комунікації (газ, вода, водовідведення).

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

За таких обставин, рішення суду першої інстанції ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Суд апеляційної інстанції вважає законним і обґрунтованим також додаткове рішення суду першої інстанції, оскільки відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до договору про надання правової допомоги від 15 липня 2021 року, акту наданих послуг від 21 жовтня 2021 року, розрахунку вартості правничих послуг від 21 жовтня 2021 року, квитанції від 15 липня 2021 року, ОСОБА_2 було сплачено адвокату Іващуку В. А. за надання правничої допомоги 4000 грн.

Враховуючи те, що судом першої інстанції правомірно відмовлено в задоволенні позову, відтак судові витрати понесені відповідачем на правничу допомогу в сумі 4000 грн обґрунтовано стягнуто судом з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 в розмірі 4 000 грн..

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильні висновки суду першої інстанції в цій частині.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Згідно з статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи наведене, апеляційний суд вважає, що зазначені в апеляційній скарзі аргументи суттєвими не являються та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Щодо розподілу судових витрат.

Беручи до уваги положення частини тринадцятої статті 141, підпункту в пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, а також те, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, відтак судовий збір сплачений позивачем за подання апеляційної скарги слід залишити за позивачем.

Керуючись частиною четвертою статті 258, частиною першою статті 259, статтями 367, 369, 374, 375, 382, 384, 389 ЦПК України, суд апеляційної інстанції, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Медончак Марина Миколаївна, залишити без задоволення.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 21 жовтня 2021 року та додаткове рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 28 жовтня 2021 року у даній справі залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя Л. О. Голота

Судді: Т. О. Денишенко

В. П. Рибчинський

Повний текст постанови складено 17 грудня 2021 року.