ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«15» лютого 2021 року

м. Харків

справа № 640/17116/17

провадження № 22ц/818/719/21

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Бурлака І.В., (суддя-доповідач),

суддів - Котелевець А.В., Хорошевського О.М.,

за участю секретаря - Дмитренко А.Ю.,

учасники справи:

заявник Акціонерне товариство «Кредобанк»,

позивач ОСОБА_1 , представник позивача Макаренко П.Д.

відповідачка ОСОБА_2 , представник відповідачки ОСОБА_3

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_4 на ухвалу Київського районного суду м. Харкова від 30 вересня 2020 року в складі судді Губської Я.В.

в с т а н о в и в:

У вересні 2020 року Акціонерне товариство «Кредобанк» звернувся до суду з клопотанням про скасування заходів забезпечення позову.

Клопотання мотивовано тим, що 09 липня 2007 року між банком та ОСОБА_2 укладено кредитний договір № А020148, відповідно до умов якого ОСОБА_2 отримала кошти в розмірі 66 500,00 доларів США строком до 09 липня 2017 року.

09 липня 2017 року в забезпечення виконання зобов`язань між ними укладено договір іпотеки № 1538. Предметом іпотеки є двокімнатна квартира, розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Заочним рішенням Київського районного суду м. Харкова від 01 жовтня 2014 року у справі № 640/13190/14-ц стягнуто солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь банку суму заборгованості за кредитним договором в розмірі 435 170,15 грн та судовий збір по 1827,00 грн з кожного.

Вказав, що їм стало відомо, що ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 27 грудня 2017 року вжито заходи забезпечення позову ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про стягнення суми боргу за договором позики шляхом накладення арешту та заборони на вчинення реєстраційних дій щодо належного відповідачу майна, а саме: двокімнатної квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 та двокімнатної квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_2 , які на праві власності належать ОСОБА_2 .

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 20 липня 2018 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 суму боргу за договором позики від 03 березня 2017 року в загальному розмірі 260 000,00 грн та судові витрати в розмірі 2600,00 грн.

Вказав, що у зв`язку з невиконанням боржниками своїх зобов`язань, банк має намір реалізувати квартиру АДРЕСА_3 на прилюдних торгах і задовольнити свої вимоги за рахунок коштів, отриманих від реалізації предмета іпотеки. Однак, внаслідок постановленої ухвали від 27 грудня 2017 року на даний предмет іпотеки накладено арешт.

Вважав, що такі дії порушують інтереси банку, оскільки банк позбавлений будь-якої можливості звернення стягнення на іпотечне майно задля задоволення вимог за кредитним договором і під час постановлення ухвали квартира АДРЕСА_3 не була перевірена в Державному реєстрі іпотек та Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, в яких зазначено, що на квартиру АДРЕСА_3 накладено обтяження банком.

Просив скасувати заходи забезпечення позову, а саме арешт, що був накладений внаслідок постановлення ухвали Київського районного суду м. Харкова від 27 грудня 2017 року на двокімнатну квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 30 вересня 2020 року скасовано заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 12 вересня 2018 року шляхом накладення арешту та заборони на вчинення реєстраційних дій щодо належного відповідачу майна, а саме: двокімнатної квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 та двокімнатної квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_2 , які на праві власності належать ОСОБА_2 .

Не погоджуючись з ухвалою суду ОСОБА_1 через свого представника подав апеляційну скаргу, в якій просив ухвалу скасувати.

Апеляційна скарга мотивована тим, суд, постановляючи ухвалу, порушив норми процесуального права, а саме, не врахував, що Акціонерне товариство «Кредобанк» не є учасником справи. Також, його представником подано клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з хворобою, однак, справу було розглянуто.

Відзивів на апеляційну скаргу від учасників справи до суду апеляційної інстанції не надійшло.

15 лютого 2021 року до суду апеляційної інстанції надійшли пояснення від ОСОБА_2 , яка зазначила, що заборгованість перед банком нею повністю погашено та надала до суду копії постанов приватного виконавця про закінчення виконавчих проваджень, які залучено до матеріалів справи. Також, вказала, що вона звернулася до банку з листом щодо надання довідки про відсутність заборгованості у неї перед банком. Однак, відповіді до теперішнього часу не отримала.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, пояснення з`явившихся учасників справи, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_4 необхідно задовольнити частково, ухвалу суду змінити.

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що виконавчі листи стягувачем не отримувались та на примусовому виконанні не перебувають, тому підстави для існування вжитих заходів забезпечення позову відсутні.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 27 грудня 2017 року вжито заходи забезпечення позову ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про стягнення суми боргу за договором позики шляхом накладення арешту та заборони на вчинення реєстраційних дій щодо належного відповідачу майна, а саме: двокімнатної квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 та двокімнатної квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_2 , які на праві власності належать ОСОБА_2 .

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 20 липня 2018 року позовні вимоги ОСОБА_4 задоволено, стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 суму боргу за договором позики від 03 березня 2017 року в загальному розмірі 260 000,00 грн та судові витрати в розмірі 2600,00 грн.

Також, матеріали справи свідчать про те, що 09 липня 2007 року між Акціонерним товариством «Кредобанк» та ОСОБА_2 укладено кредитний договір № Ф2175/07-07 (А020148), відповідно до умов якого банк надав ОСОБА_2 кредит в сумі 66 500,00 доларів США на строк до 09 липня 2017 року на придбання нерухомості двокімнатної квартири загальною площею 58,1 кв м, житловою площею 39,5 кв м, розташованої за адресою: АДРЕСА_4 (а.с.106-109).

В забезпечення виконання зобов`язання за кредитним договором 09 липня 2007 року між банком та ОСОБА_2 укладено договір іпотеки, відповідно до умов якого з урахуванням додаткового договору про внесення змін до договору іпотеки від 07 липня 2010 року, предметом іпотеки є двокімнатна квартира загальною площею 77,5 кв м, житловою площею 47,9 кв м, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.102-103,104).

Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 27 грудня 2017 року вжито заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту та заборони на вчинення реєстраційних дій щодо належного відповідачу майна, а саме: двокімнатної квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 та двокімнатної квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_2 , які на праві власності належать ОСОБА_2 .

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 20 липня 2018 року позовні вимоги ОСОБА_4 задоволено, стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 суму боргу за договором позики від 03 березня 2017 року в загальному розмірі 260 000,00 грн та судові витрати в розмірі 2600,00 грн.

Постановою приватного виконавця виконавчого округу Харківської області Кудряшовим Д.В. від 02 липня 2020 року ВП № 62458525 відкрито виконавче провадження з виконання виконавчого листа № 640/13190/14-ц, виданого 30 січня 2015 року Київським районним судом м. Харкова про солідарне стягнення з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь Публічного акціонерного товариства «Кредобанк» суми заборгованості за кредитним договором № № Ф2175/07-07 (А020148) від 09 липня 2007 року в загальній сумі 435 170,15 грн (а.с.112).

Постановою приватного виконавця виконавчого округу Харківської області Кудряшовим Д.В. від 02 липня 2020 року ВП № 62458716 накладено арешт на майно, що належить боржниці ОСОБА_2 , а постановою від 31 серпня 2020 року накладено арешт на двокімнатну квартиру, загальною площею 77,5 кв м, житловою площею 47,9 кв м, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 у межах суми звернення стягнення з урахуванням основної винагороди приватного виконавця, витрат виконавчого провадження 482 034,86 грн (а. с.113, 117).

Як вбачається з матеріалів справи поштою 16 жовтня 2020 року ОСОБА_1 через свого представника подав клопотання про видачу виконавчого листа, яке отримано судом першої інстанції 20 жовтня 2020 року (а.с.146-148).

Згідно відкритих відомостей в Автоматизованій системі виконавчих проваджень, станом на 30 вересня 2020 року виконавчих проваджень, де боржником вказана ОСОБА_2 , а стягувачем ОСОБА_1 не має, але наявні відкриті виконавчі провадження, де стягувачем є Акціонерне товариство «Кредобанк», а боржницею - ОСОБА_2 (а.с.135-136).

Одним з механізмів забезпечення ефективного юридичного захисту є передбачений національним законодавством України інститут вжиття заходів забезпечення позову.

Відповідно до частини 1 статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Згідно з частиною 2 статті 149 ЦПК України забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Пунктами 1, 2 та 10 частини 1 статті 150 ЦПК України визначено, що позов забезпечується накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб, встановленням обов`язку вчинити певні дії, іншими заходами у випадках, передбачених законами, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

За змістом частини третьої статті 150 ЦПК України види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Заходи забезпечення позову мають тимчасовий характер і діють до виконання рішення суду, яким закінчується розгляд справи по суті. Зважаючи на це, суд при задоволенні позову не вправі скасовувати вжиті заходи до виконання рішення або зміни його виконання, за винятком випадків, коли потреба в забезпечення позову з тих чи інших причин відпала або змінились обставини, що зумовили його застосування.

Загальною підставою для вжиття заходів забезпечення позову є наявність обставин, які свідчать або дозволяють достовірно припустити, що невжиття цих заходів може утруднити чи зробити неможливим виконання майбутнього рішення суду.

Як вбачається з роз`яснень, що містяться у пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. При встановленні зазначеної відповідності слід враховувати, що вжиті заходи не повинні перешкоджати господарській діяльності юридичної особи або фізичної особи, яка здійснює таку діяльність і зареєстрована відповідно до закону, як підприємець.

Відповідно до пункту 6 зазначеної Постанови Пленуму Верховного Суду України особам, які беруть участь у справі, має бути гарантована реальна можливість захистити свої права при вирішенні заяви про забезпечення позову.

Забезпечення позову - це сукупність процесуальних дій, які гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог. По суті забезпечення позову є встановлення судом обмежень суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених претензій позивача (заявника). Вжиття заходів забезпечення позову є правом суду, а не його обов`язком. Тому, при вирішенні питання щодо заяви про забезпечення позову суд враховує не лише доводи, викладені у відповідній заяві, а й інші наявні матеріали цивільної справи.

При цьому при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; ймовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Адекватність заходу забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист якого просив заявник, та інтересів сторін та інших учасників судового процесу.

Тобто, метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій відповідача, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на його користь, у тому числі, для запобігання потенційним труднощам щодо подальшого виконання такого рішення.

Таким чином, підставою забезпечення позову є обґрунтоване припущення заявника, що невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Частиною 1 статті 158 ЦПК України передбачено, що суд може скасувати заходи забезпечення позову з власної ініціативи або за вмотивованим клопотанням учасника справи.

Частинами 7 та 8 статті 158 ЦПК України передбачено, що у разі ухвалення судом рішення про задоволення позову заходи забезпечення позову продовжують діяти протягом дев`яноста днів з дня набрання вказаним рішенням законної сили або можуть бути скасовані за вмотивованим клопотанням учасника справи.

Якщо протягом вказаного строку за заявою позивача (стягувача) буде відкрито виконавче провадження, вказані заходи забезпечення позову діють до повного виконання судового рішення.

Підставою для скасування заходів забезпечення позову на розсуд суду можуть бути будь-які обставини, які свідчать про відсутність потреби у забезпеченні позову, про неефективність вжитих заходів, про невідповідність вжитих заходів дійсним обставинам справи, про наявність зловживань з боку позивача при вирішенні питання про забезпечення позову тощо, а також обставини, зазначені в частині 13 статті 158 ЦПК України.

У пункті 10 зазначеної Постанови роз`яснено, що заходи забезпечення позову мають тимчасовий характер і діють до виконання рішення суду, яким закінчується розгляд справи по суті. Зважаючи на це, суд при задоволенні позову не вправі скасовувати вжиті заходи до виконання рішення або зміни способу його виконання, за винятком випадків, коли потреба в забезпеченні позову з тих чи інших причин відпала або змінились обставини, що зумовили його застосування.

З огляду на викладене, колегія суддів зауважує, що заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише у разі необхідності, так як безпідставне звернення до даних дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб, чи учасників процесу.

Матеріали справи свідчать про те, що на час постановлення ухвали суду від 27 грудня 2017 року, якою вжито заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту та заборони на вчинення реєстраційних дій щодо двох квартир, зокрема, квартири АДРЕСА_5 та АДРЕСА_6 , одна з них, а саме № 74 знаходиться під обтяженням іпотеки та відомості щодо цього внесені до Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна та Державного реєстру іпотек.

При цьому, за змістом частини шостої статті 3 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення боржником основного зобов`язання відповідно до іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити забезпечені нею вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими особами, права чи вимоги яких на передане в іпотеку нерухоме майно зареєстровані після державної реєстрації іпотеки. Якщо пріоритет окремого права чи вимоги на передане в іпотеку нерухоме майно виникає відповідно до закону, таке право чи вимога має пріоритет над вимогою іпотекодержателя лише у разі його/її виникнення та реєстрації до моменту державної реєстрації іпотеки.

Частиною сьомою статті 3 Закону України «Про іпотеку» пріоритет права іпотекодержателя на задоволення забезпечених іпотекою вимог за рахунок предмета іпотеки відносно зареєстрованих у встановленому законом порядку прав чи вимог інших осіб на передане в іпотеку нерухоме майно виникає з моменту державної реєстрації іпотеки. Зареєстровані права та вимоги на нерухоме майно підлягають задоволенню згідно з їх пріоритетом - у черговості їх державної реєстрації.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо скасування заходів забезпечення позову, вжитих ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 12 вересня 2018 року шляхом накладення арешту та заборони на вчинення реєстраційних дій тільки щодо квартири АДРЕСА_6 , оскільки накладення арешту на квартиру - предмет іпотеки порушує права іпотекодержателя, тому це майно підлягає звільненню з-під арешту.

Посилання ОСОБА_2 та її представника на те, що виконавчі провадження щодо стягнення з неї боргу на користь банку закінчено у зв`язку з погашенням нею заборгованості, тому банку необхідно відмовити в задоволенні заяви судовою колегією не приймаються, оскільки доказів того, що банк погодився з тим, що ОСОБА_2 погасила заборгованість перед банком в повному обсязі матеріали справи на час розгляду справи в суді першої інстанції не містили, а з тих документів, які надала ОСОБА_2 до суду апеляційної інстанції відсутня довідка банку або інший документ, який підтверджує повне погашення заборгованості ОСОБА_2 перед банком. Клопотань про відкладення розгляду справи від неї або її представника не надходило.

Доводи ОСОБА_4 щодо того, що Акціонерне товариство «Кредобанк» не є учасником справи по даній справі, у зв`язку з чим необхідно скасувати оскаржувану ухвалу, колегія суддів відхиляє, виходячи з наступного.

Метою забезпечувального зобов`язання, такого як застава (іпотека), є набуття кредитором (заставодержателем) переважного перед іншими кредиторами боржника (заставодавця) права задоволення своїх вимог за рахунок переданого в забезпечення зобов`язання майна боржника (предмета застави (іпотеки), що прямо випливає зі змісту статті 1 Закону України «Про заставу», статей 1, 3 Закону України «Про іпотеку».

Особливістю таких правовідносин є те, що заставодавець хоч і залишається власником переданого в заставу майна, проте, на період забезпечення позбавлений правомочності розпорядження цим майном, а заставодержатель у свою чергу у випадку порушення боржником забезпеченого зобов`язання має право в будь-який момент переважно перед іншими кредиторами такого боржника задовольнити свої вимоги шляхом звернення стягнення на заставлене майно. У зв`язку із цим заставодержатель має власний пріоритетний майновий інтерес до отриманого в заставу майна боржника, який може бути реалізований ним у будь-який момент у разі порушення забезпеченого зобов`язання.

Таким чином, незважаючи на те, що іпотекодержатель квартири формально не є учасником спірних правовідносин, ухвала суду про забезпечення позову, винесена з метою його забезпечення, очевидно та безпосередньо впливає на майновий інтерес заставодержателя цього майна, який у такому випадку позбавляється можливості реалізувати пріоритетне право на задоволення своїх вимог за рахунок заставленого майна в установленому законом порядку.

Проте, колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції щодо скасування заходів забезпечення позову, вжитих ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 12 вересня 2018 року шляхом накладення арешту та заборони на вчинення реєстраційних дій щодо квартири АДРЕСА_7 , оскільки підставою заяви було тільки скасування заходів забезпечення позову щодо двокімнатної квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , а не АДРЕСА_5 . Скасовуючи заходи забезпечення позову щодо квартири АДРЕСА_5 , суд першої інстанції вийшов за межі заяви заявника, не зазначаючи мотиви прийнятого рішення.

Посилання ОСОБА_4 на те, що його представником подано клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з хворобою, однак, справу було розглянуто, є необґрунтованими, оскільки статтею 158 ЦПК України не передбачено обов`язкової явки учасників справи.

За таких обставин ухвала суду підлягає скасуванню, а апеляційна скарга - частковому задоволенню з підстав, зазначених вище.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п.2 ч.1 ст.374, ст.376, ст.ст.381-384, 389 ЦПК України

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Ухвалу Київського районного суду м. Харкова від 30 вересня 2020 року змінити, скасувавши її в частині скасування заходів забезпечення позову, вжитих ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 12 вересня 2018 року шляхом накладення арешту та заборони на вчинення реєстраційних дій щодо належного відповідачу майна, а саме: двокімнатної квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_2 , яка на праві власності належить ОСОБА_2 .

В іншій частині ухвалу суду залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня набрання законної сили.

Головуючий І.В. Бурлака

Судді А.В. Котелевець

О. М. Хорошевський

Повний текст постанови складено 18 лютого 2021 року.