Справа № 347/233/21
Провадження № 22-ц/4808/1159/21
Головуючий у 1 інстанції Кіцула Ю. С.
Суддя-доповідач Девляшевський
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 вересня 2021 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

судді-доповідача Девляшевського В.А.,

суддів: Бойчука І.В., Фединяка В.Д.,

секретаря Капущак С.В.,

з участю: позивача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення матеріальної та моральної шкоди, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на рішення Косівського районного суду Івано-Франківської області, ухвалене головуючою суддею Кіцула Ю.С. 09 червня 2021 року, повний текст якого складено 22 червня 2021 року,

в с т а н о в и в:

В лютому 2021 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення матеріальної та моральної шкоди з тих підстав, що вироком Косівського районного суду Івано-Франківської області від 28.05.2020 року ОСОБА_3 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 125 КК України. Ухвалою Івано-Франківського апеляційного суду від 16.12.2020 року вирок Косівського районного суду Івано-Франківської області від 28.05.2020 року скасовано, а провадження у справі щодо ОСОБА_3 закрито на підставі ч.1 ст. 49 КК України. Вказаною ухвалою цивільний позов ОСОБА_1 та ОСОБА_2 залишено без розгляду. Позивачі просили суд стягнути з ОСОБА_3 на користь позивача ОСОБА_1 завдану матеріальну шкоду в розмірі 4297 гривень, 10 000 гривень моральної шкоди та 6000 гривень витрат на правову допомогу; на користь позивача ОСОБА_2 матеріальну шкоду в розмірі 262,46 гривень, 10 000 гривень моральної шкоди та 6000 гривень витрат на правову допомогу.

Рішенням Косівського районного суду від 09 червня 2021 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 та ОСОБА_1 по 1000 гривень моральної шкоди. В іншій частині вимог відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_2 та ОСОБА_1 подали апеляційну скаргу. Апелянти вважають рішення суду необґрунтованим та незаконним з тих підстав, що судом першої інстанції не встановлено дійсні обставини, що мають значення для справи. А саме, не надано належної оцінки доказам понесених позивачами витрат на придбання лікарських засобів. При винесенні рішення про відмову в позові в цій частині судом не враховано, що період купівлі лікарських засобів збігається з часом заподіяння тілесних ушкоджень. Рекомендацію на придбання лікарського засобу ОСОБА_2 отримала в телефонному режимі від сімейного лікаря. Позивачі вказують, що заявляли клопотання про витребування матеріалів кримінального провадження, оскільки в них зафіксовані покази відповідача про те, що він забрав окуляри в ОСОБА_1 . Однак, суд в порушення норм процесуального права, не вживши заходів щодо повного та всебічного встановлення обставин справи, вказав, що дана обставина не доведена позивачем. Щодо відмови в задоволенні позову в частині витрат на правову допомогу апелянтами зазначено, що судом неправильно застосовано норми матеріального права та порушено норми процесуального права. На думку позивачів, ними було надано належні та допустимі докази отримання професійної правової допомоги в кримінальній справі. Необґрунтованим є посилання в рішенні суду на те, що позивачами не оскаржувалась ухвала апеляційного суду, якою не вирішено питання витрат на правову допомогу. На думку апелянтів, вони звернулись в суд в спосіб, що не заборонений законом, тому відсутні правові підстави для відмови в позові. Апелянти вказують, що визначений судом розмір моральної шкоди не відповідає критеріям справедливості, розумності та співмірності з завданими моральними стражданнями позивачів. Адже ОСОБА_2 є особою похилого віку, була побита особою чоловічої статі, в зв`язку з вказаними подіями тривалий час відчувала приниження та сором перед односельчанами. Рішення місцевого суду є необґрунтованим, тому що при визначенні розміру моральної шкоди судом не досліджено характер та глибину моральних страждань позивачів.

Відповідачем ОСОБА_3 подано відзив на апеляційну скаргу. На думку відповідача, суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку щодо недоведеності позивачами належними та допустимими доказами обставин придбання лікарських засобів за призначенням лікаря для лікування нанесених їм тілесних ушкоджень. Щодо відшкодування вартості окулярів вказав, що апеляційна скарга є необґрунтованою, оскільки в матеріалах кримінального провадження, які оглядались місцевим судом в судовому засіданні, відсутні дані про пошкодження вказаного майна потерпілої. Заперечив щодо задоволення апеляційної скарги та стягнення з нього витрат на правову допомогу, оскільки питання розподілу процесуальних витрат, понесених потерпілим в кримінальному провадженні може бути вирішено лише в рамках кримінального провадження. Рішення суду щодо відмови в задоволенні позову в частині витрат на правову допомогу, надану потерпілим в рамках кримінального провадження є законним та відповідає правовій позиції ВП ВС, викладеній в постанові від 17.06.2020 року. Також заперечив щодо долучення до матеріалів справи копій медичних документів, оскільки апелянти не навели поважних причин, які б перешкоджали їм в отриманні вказаних доказів раніше та подачі їх суду першої інстанції. Крім того, на думку відповідача, в долучених медичних документах відсутня інформація щодо призначення лікарем лікарських засобів, відтак вони є неналежними доказами.

Позивач ОСОБА_2 та відповідач ОСОБА_3 у судове засідання не з`явилися, про розгляд справи були повідомлені завчасно у встановленому законом порядку. ОСОБА_2 надіслала заяву про розгляд справи без її участі. Враховуючи наведене, є правові підстави для вирішення даного цивільно-правового спору у їх відсутності.

ОСОБА_1 в засіданні апеляційного суду доводи апеляційної скарги з наведених у ній підстав підтримала. Однак, не заперечила, що ліки нею були придбані у 2018 році у відсутності відповідного призначення лікаря. Зазначила, що ОСОБА_3 , який проживає по сусідству, неодноразово ображає та б`є її дочку. Вважаючи оскаржене рішення незаконним та необґрунтованим, просила його скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити в повному обсязі.

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення позивача, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги з огляду на таке.

Задовольняючи частково позовну вимогу про стягнення моральної шкоди, суд першої інстанції, враховуючи обставини справи, характер та обсяг страждань, яких зазнали позивачі, характер немайнових втрат, а також ту обставину, що між сторонами тривалий час існують неприязні відносини, дійшов до висновку про стягнення з відповідача на користь позивачів моральної шкоди в розмірі по 1000 гривень кожній.

Однак, колегія суддів з цим висновком суду першої інстанції не може повністю погодитися з огляду на таке.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Зазначеним вимогам судове рішення в даній справі в повній мірі не відповідає.

Судом першої інстанції встановлено, що вироком Косівського районного суду від 28.05.2020 ОСОБА_3 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 125 КК України та призначено йому покарання у виді штрафу в розмірі 850 грн. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 4297 грн матеріальної шкоди, 1000 грн моральної шкоди та 6000 грн витрат на правову допомогу. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 262, 46 грн, матеріальної шкоди, 1000 грн моральної шкоди та 6000 грн витрат на правову допомогу.

Ухвалою Івано-Франківського апеляційного суду від 16.12.2020 вирок Косівського районного суду Івано-Франківської області від 28.05.2020 скасовано, а провадження у справі щодо ОСОБА_3 закрито у зв?язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності. Вказаною ухвалою цивільний позов ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 залишено без розгляду.

Ухвалою Косівського районного суду від 13.05.2021 витребувано матеріали кримінальної справи №347/1811/19 для огляду в судовому засіданні, а також належним чином завірені копії чотирьох фіскальних чеків, рецепт, трьох фото світлин, довідки про обсяг виконаних робіт та затрат робочого часу адвокатом, квитанції до прибуткового касового ордеру.

Відповідно до ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Згідно до положень ч. 1 ст. 1177 ЦК України шкода, завдана фізичній особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення, відшкодовується відповідно до закону.

Згідно з частиною першою статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Місцевий суд обґрунтовано дійшов до беззаперечного висновку, що заподіяна винними діями ОСОБА_3 моральна шкода є очевидною.

Разом з тим, визначаючи розмір заподіяної моральної шкоди у сумі по 1000 грн для кожної з потерпілих, суд першої інстанції своє рішення належним чином не мотивував, обмежившись висновком, що таке відшкодування відповідатиме вимогам розумності та справедливості.

Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року).

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (частина третя статті 23 ЦК України).

До загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

На думку колегії суддів, розмір відшкодування, який визначений судом першої інстанції, не відповідає ступеню моральних страждань потерпілих. Зокрема, судом не враховано, що потерпілі були побиті чоловіком, побої були нанесені, в тому числі і у область обличчя, потерпіла ОСОБА_1 є особою похилого віку. Потерпілі, які проживають в сільській місцевості, пережили сильний фізичний біль, істотний стрес та приниження перед односельчанами. Наведені обставини призвели до зміни звичайного укладу та способу життя ОСОБА_4 та ОСОБА_2 .

Врахувавши глибину і тривалість моральних страждань потерпілих, пов`язаних із тілесними ушкодженнями, на переконання колегії суддів, відшкодування моральної шкоди у розмірі по 8000 грн кожній відповідатиме вимогам розумності та справедливості за обставин цього провадження. Отже, в цій частині апеляційну скаргу обґрунтовано належними правовими підставами.

Щодо вимог апеляційної скарги в частині стягнення з відповідача на користь позивачів майнової шкоди, що складається з витрат на лікування та купівлю окулярів, апеляційний суд звертає увагу на таке. Відмовляючи в задоволенні позовних вимог в цій частині, місцевий суд дійшов до висновку, що на підтвердження своїх вимог про компенсацію витрат на лікування, за клопотанням позивачів було витребувано належним чином завірені копії фіскальних чеків про придбання ліків, які оглянуто під час розгляду цивільної справи, матеріали кримінального провадження. Судом вказано, що ні в матеріалах кримінального провадження, ні в матеріалах цивільної справи не міститься ніяких медичних документів, які б підтверджували, що найменування ліків, про які зазначено у фіскальних чеках, були придбані позивачами згідно з лікарським призначенням. При цьому суд зауважує, що під час розгляду справи позивачі не заперечували, що зверталися в лікарню і їм було прописане відповідне лікування. Однак, жодних доказів, які б давали підставу суду вважати, що ліки, зазначені у фіскальних чеках, були придбані позивачами саме за лікарським призначенням, позивачі не надали. Крім того, в засіданні апеляційного суду ОСОБА_1 ствердила, що вона придбала собі ліки без рецепта лікаря.

Колегія суддів критично оцінює долучені до матеріалів апеляційної скарги копії медичних карт ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . В медичних документах наявні виключно призначення діагностичних досліджень та оглядів лікарів за певним профілем, вони містять встановлені діагнози та скарги, однак не містять призначення лікарем лікарських засобів.

Також колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду щодо відсутності належних та допустимих доказів того, що майно (окуляри) було пошкоджено під час вчинення кримінального правопорушення, що мало місце 24.10.2018. На підтвердження відшкодування витрат за окуляри позивач ОСОБА_1 надала тільки рецепт від 30.01.2018, який не може бути підставою для стягнення їх вартості з відповідача. Колегія суддів звертає увагу на те, що позивачем не обґрунтовано належними засобами доказування зокрема ту обставину, що вказане майно було визнано речовим доказом в рамках кримінального провадження. Апелянтами не доведено, що таке майно взагалі існувало під час вчинення кримінального правопорушення, чи було об?єктом вчинення кримінального правопорушення. Тому місцевий суд дійшов до обґрунтованого висновку про відсутність підстав для стягнення відповідних витрат на відшкодування майнової шкоди, пов`язаної з втратою окуляр.

Беручи до уваги наведене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо безпідставності заявлених вимог про стягнення коштів на ліки, оскільки позивачами не доведено належними та допустимими доказами розмір витрат на їх лікування. Враховуючи відсутність будь-яких фактичних даних про призначене лікарем лікування, необхідності придбання саме тих ліків, які відображені у фіскальних чеках, суд першої інстанції дійшов до вірного висновку про недоведеність вимог в цій частині.

Щодо вимоги апеляційної скарги в частині стягнення витрат на правову допомогу, апеляційний суд звертає увагу на таке.

Статтею 118 КПК України встановлено, що процесуальні витрати складаються із: 1) витрат на правову допомогу; 2) витрат, пов`язаних із прибуттям до місця досудового розслідування або судового провадження; 3) витрат, пов`язаних із залученням потерпілих, свідків, спеціалістів, перекладачів та експертів; 4) витрат, пов`язаних із зберіганням і пересиланням речей і документів.

Тобто положення, які стосуються процесуальних витрат, регламентовані главою 8 КПК. Натомість положення, які стосуються цивільного позову, визначені главою 9 КПК. Це свідчить про різну правову природу процесуальних витрат та шкоди, завданої кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 21 листопада 2018 року (справа №462/6473/16-ц, провадження № 14-400цс18) зробила такі висновки щодо застосування норм права: питання про розподіл процесуальних витрат за результатами судового розгляду у кримінальному провадженні вирішується у тій справі, в якій вони були понесені, за правилами КПК. Якщо це питання не було вирішене судом, сторони кримінального провадження, свідок, експерт, спеціаліст і перекладач мають можливість оскаржити в цій частині ухвалене у справі судове рішення в апеляційному та касаційному порядках. А тому такі витрати не можуть бути стягнуті з обвинуваченого за позовом, поданим за правилами цивільного судочинства.

Оскільки процесуальні витрати, понесені у кримінальному провадженні, не є збитками, що можуть бути стягнуті шляхом подання цивільного позову до обвинуваченого, то такі витрати повинні бути розподілені судом у межах розгляду того кримінального провадження, у ході розгляду якого вони виникли.

Згідно висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 17.06.2020 року справа № 598/1781/17, провадження № 13-47кс20 КПК не обмежує процесуальну форму вирішення питання щодо розподілу процесуальних витрат, у тому числі витрат на правову допомогу, виключно обвинувальним вироком. Не вирішення питання про розподіл процесуальних витрат не може бути єдиною підставою для скасування прийнятих судами першої та апеляційної інстанцій судових рішень, оскільки не є істотним порушенням вимог КПК та не впливає на вирішення питання кримінально-правової кваліфікації, доведеності винуватості і призначення покарання. Вирішення питання про розподіл процесуальних витрат полягає у висновку суду про стягнення або відмову у стягненні певної грошової суми, яка є процесуальними витратами у розумінні КПК.

Нормами КПК України встановлено, що, ухвалюючи вирок, суд повинен вирішити питання про розподіл процесуальних витрат (п. 13 ч. 1 ст. 368, ч. 4 ст. 374 КПК). Оскільки ст.126 КПК визначено, що означене питання може бути вирішено й ухвалою суду, ВП ВС робить висновок, що у випадку заявлення учасниками кримінального провадження клопотання про компенсацію процесуальних витрат суд, ухвалюючи остаточне рішення за результатами розгляду кримінального провадження (вирок або ухвалу), вирішує питання щодо розподілу процесуальних витрат.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що у провадженні, яке розглядається, потерпілі просять про стягнення витрат на правову допомогу, надану адвокатом в рамках кримінального провадження. Тобто йдеться про вирішення питання, пов`язаного із процесуальними витратами у кримінальному провадженні.

В цьому контексті колегія суддів звертає увагу на те, що потерпілі від кримінального правопорушення мають право клопотати перед судом про визначення грошового розміру процесуальних витрат, які повинні бути їм компенсовані. Таке право залишається у потерпілих незалежно від того, чи розгляд кримінального провадження завершено винесенням обвинувального вироку або ж ухвали про закриття кримінального провадження та звільнення від кримінальної відповідальності.

Згідно вищезгаданої правової позиції Великої Палати Верховного Суду суд повинен вирішити питання про розподіл процесуальних витрат у будь-якому рішенні, яким завершується розгляд кримінального провадження по суті. Касаційним судом вказано, що звільняючи особу від кримінальної відповідальності, суд або суддя має вирішити питання про скасування чи зміну запобіжного заходу, речові докази, розподіл процесуальних витрат тощо. Таким чином, ВП ВС вважає, що це питання може бути вирішене й ухвалою суду.

Апеляційний суд наголошує, що апелянти, як потерпілі від кримінального правопорушення, не звертались ні до суду першої інстанції, ні до апеляційного суду в рамках кримінального судочинства з клопотанням про вирішення питання компенсації витрат, понесених ними на професійну правову допомогу. Колегія суддів звертає увагу на те, що на підтвердження понесених витрат за надання професійної правової допомоги позивачами надано довідку від 16.10.2019 саме про понесені витрати в межах кримінального провадження.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до переконання, що заявлені позивачами витрати не є збитками, які можуть бути стягнути шляхом подання цивільного позову до обвинуваченого. Ці витрати повинні бути розподілені судом в межах того кримінального провадження, у ході якого вони виникли.

За правилами ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Стаття 124 Конституції України передбачає, що юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Право на доступ до суду реалізується на підставах і в порядку, встановлених законом. Кожний із процесуальних кодексів встановлює обмеження щодо кола питань, які можуть бути вирішені в межах відповідних судових процедур. Зазначені обмеження спрямовані на дотримання оптимального балансу між правом людини на судовий захист і принципами юридичної визначеності, ефективності й оперативності судового процесу.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України).

Як зауважував ЄСПЛ в справі «Мушта проти України» право на суд, одним з аспектів якого є право на доступ до суду, не є абсолютним, воно за своїм змістом може підлягати обмеженням. Однак, такі обмеження не можуть обмежувати реалізацію цього права у такий спосіб або до такої міри, щоб саму суть права було порушено. Ці обмеження повинні переслідувати легітимну мету та має бути розумний ступінь пропорційності між використаними засобами та поставленими цілями.

Суд першої інстанції не врахував вищенаведених правових позицій Верховного Суду, не визначився з характером спірних правовідносин та помилково розглянув вимогу про стягнення витрат на правову допомогу в порядку цивільного судочинства. Тому апеляційний суд констатує, що при ухваленні рішення судом першої інстанції порушено норми процесуального права. Адже, вирішуючи позов в частині стягнення витрат на правову допомогу по суті заявлених вимог, місцевий суд не звернув уваги на те, що це питання має розглядатися за правилами кримінального судочинства, а не у порядку цивільного судочинства.

Згідно ч.1,2 статті 377 ЦПК України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу.

Враховуючи викладене та положення ст. 376, 377 ЦПК України, колегія суддів вважає за необхідне рішення суду в частині стягнення моральної шкоди змінити, визначивши до стягнення з відповідача на користь позивачів розмір моральної шкоди по 8000 грн кожній. Провадження в частині вимоги про стягнення витрат на правову допомогу - закрити, в іншій частині рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 377, 381- 384, 389, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Косівського районного суду від 09 червня 2021 року в частині вимог про стягнення моральної шкоди змінити.

Стягнути із ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_2 ), моральну шкоду в розмірі 8000 (три тисячі) гривень.

Стягнути із ОСОБА_3 , ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 на користь ОСОБА_2 РНОКПП: НОМЕР_3 ) моральну шкоду в розмірі 8000 (три тисячі) гривень.

Рішення Косівського районного суду від 09 червня 2021 року в частині вимог про стягнення витрат за надання правової допомоги у кримінальному провадженні скасувати та провадження у цій частині закрити.

Роз`яснити позивачам право на звернення з цією вимогою до суду за правилами Кримінального процесуального кодексу України.

В решті рішення суду першої інстанції про відмову в стягненні матеріальної шкоди залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повного її тексту у випадку, передбаченому п.2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Суддя-доповідач: В.А. Девляшевський

Судді: І.В. Бойчук

В.Д. Фединяк

Повний текст постанови складено 08 вересня 2021 року.