Справа № 462/4729/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 вересня 2021 року м. Львів

Залізничний районний суд м. Львова в складі:

головуючого судді - Мруць І.С.,

за участю секретаря судового засідання - Тимощук І.І.,

справа №462/4729/21

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ДП «Львівський державний завод «Лорта»,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Державного підприємства «Львівський державний завод «ЛОРТА» про зміну формулювання причини звільнення, стягнення вихідної допомоги та середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні,

встановив:

позивач 07.07.2021 року звернулася до суду із позовом, у якому просить визнати формулювання причини звільнення ОСОБА_1 за власним бажанням неправильним, змінити формулювання причини звільнення на «звільнено за власним бажанням, ч.3 ст.38 КЗпП України», стягнути з ДП «ЛДЗ «Лорта» на користь позивача вихідну допомогу в сумі 7 794,18 гривень з урахуванням ПДФО і військового збору, середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 20.05.2021 року по день прийняття рішення у справі та сплачений судовий збір.

Свої позовні вимоги мотивує тим, що вона працювала прибиральником на підприємстві відповідача. Впродовж останніх років відповідач систематично порушував законодавство про працю: заборонив надання відпусток, не виплачував їй заробітну плату. Заявою від 17.05.2021 року, яку вона відправила поштою, позивач просила звільнити її по ч.3 ст.38 КЗпП України в день одержання заяви. Наказом відповідача її було звільнено, всупереч її заяві, за власним бажанням на підставі ст..38 КЗпП. В день звільнення 20.05.2021 року з нею не було проведено кінцевого розрахунку, хоча в цей день вона була на роботі. Лише 15.06.2021 року було здійснено кінцевий розрахунок по заробітній платі. Вихідна допомога не була нарахована і не виплачена. З огляду на зазначене, просить суд позов задовольнити.

Ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 28.07.2021 року відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено проводити в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Відповідач відзив на позов не подав.

У матеріалах справи відсутні клопотання сторін про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

У зв`язку із здійсненням розгляду справи за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України.

Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, суд дійшов наступного висновку.

Суд встановив, що позивач перебувала у трудових відносинах із відповідачем та 20.05.2021 року звільнена з роботи за власним бажанням ст..38 КЗпП України, що підтверджено копією трудової книжки позивача (а.с.7-11).

Виходячи із заяви від 17.05.2021 року, яку вона згідно копії фіскального чеку АТ «Укрпошта» цього ж дня надіслала відповідачу, позивач просила звільнити її з роботи за ст.38 ч.3 КЗпП України (а.с.15, 16).

Відповідно до копії наказу №127к від 19.05.2021 року ОСОБА_1 , прибиральницю службових приміщень господарського відділу (563), слід звільнити за власним бажанням бажанням 20 травня 2021 року, згідно зі ст.38 КЗпП України. Підстава: заява ОСОБА_1 ; виплатити компенсацію ОСОБА_1 за 119 календарних днів невикористаних щорічних відпусток (а.с.19).

Згідно інформації з поточної виписки за контрактом АТ Державний екпортно-імпортний банк України (період виписки 01.01.2020 - 16.06.2021), 06.01.2021 року відбулось зарахування коштів із вказівкою на тип операції «зарплатна відомість за серпень, вересень, жовтень 20», 13.01.2021 року - «зарплатна відомість за листопад, грудень 2020 р.», 23.03.2021 року та 29.04.2021 року - «заробітна плата за лютий 2021р.», 21.05.2021 року - «заробітна плата за березень, квітень» та 15.06.2021 року - «зарплата за травень 2021р.» (а.с.17,18).

При цьому, ОСОБА_1 зазначає, що 15.06.2021 року відповідачем було здійснено кінцевий розрахунок по заробітній платі.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України, кожна особа може звернутись до суду за захистом своїх порушених прав, а також інтересах інших осіб у випадках встановлених законом.

Згідно з ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи, або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч.1, п.1 ч.2 ст. 76, ч.1, 2 ст.77, ч.2 ст. 78, ч.1 ст. 95 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються зокрема письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Обставини справи, які за законом можуть бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Правові засади і гарантії здійснення громадянами України права розпоряджатися своїми здібностями до продуктивної і творчої праці закріплено Кодексом законів про працю України.

Кодекс законів про працю України регулює трудові відносини всіх працівників, сприяючи зростанню продуктивності праці, поліпшенню якості роботи, підвищенню ефективності суспільного виробництва і піднесенню на цій основі матеріального і культурного рівня життя трудящих, зміцненню трудової дисципліни і поступовому перетворенню праці на благо суспільства в першу життєву потребу кожної працездатної людини (стаття 1 Кодексу законів про працю України).

Статтею 43 Конституції України закріплено: кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Пунктом 4 ч.1 ст.36 КЗпП встановлено, що підставами припинення трудового договору, зокрема, є розірвання трудового договору з ініціативи працівника (статті 38, 39), з ініціативи власника або уповноваженого ним органу (статті 40, 41) або на вимогу профспілкового чи іншого уповноваженого на представництво трудовим колективом органу (стаття 45).

Згідно із ч.1 ст.38 КЗпП працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною з інвалідністю; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або особою з інвалідністю I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.

Відповідно до ч.3 ст.38 КЗпП України, працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору.

Відповідно до ч. ч. 1, 5 ст. 48 Кодексу законів про працю України трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника. Порядок ведення трудових книжок визначається Кабінетом Міністрів України.

Згідно з п. 2.26, 4.1 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерством праці України, Міністерством юстиції України, Міністерством соціального захисту населення України N 58 від 29.07.93 р записи про причини звільнення у трудовій книжці повинні провадитись у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства із посиланням на відповідну статтю, пункт закону. Власник або уповноважений ним орган зобов`язаний видати працівнику його трудову книжку в день звільнення з внесеним до неї записом про звільнення.

Аналізуючи вищенаведене, суд доходить висновку, що ст.38 КЗпП України містить дві окремі підстави для звільнення, які мають різні причини та наслідки, а саме: звільнення за ч.1 ст.38 КЗпП України (за власним бажанням у зв`язку із неможливістю продовжувати роботу) та за ч.3 ст.38 КЗпП України (за власним бажанням у зв`язку із невиконанням власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, умов колективного чи трудового договору), а відтак запис про причини звільнення у трудовій книжці повинен бути конкретним, із зазначенням частини статті, відповідно до якої відбулося звільнення.

Водночас, суд зазначає наступне.

Верховний Суд у постанові від 22 квітня 2020 року по справі № 199/8766/18 зазначив, що за змістом статті 38 КЗпП розірвання трудового договору з ініціативи працівника і його правові підстави залежать від причин, які спонукають працівника до розірвання цього договору і, які працівник визначає самостійно.

У разі, якщо вказані працівником причини звільнення - порушення роботодавцем трудового законодавства (ч. 3 ст. 38 КЗпП) - не підтверджуються або роботодавцем не визнаються, останній не вправі самостійно змінювати правову підставу розірвання трудового договору.

При незгоді роботодавця звільнити працівника із підстав, передбачених ч. 3 ст. 38 КЗпП, він може відмовити у розірванні трудового договору, але не вправі розірвати цей договір з інших підстав, які працівником не зазначалися.

Обов`язковою умовою для звільнення за власним бажанням згідно з ч. 3 ст. 38 КЗпП України є порушення роботодавцем трудового законодавства або умов трудового договору. Водночас для визначення правової підстави розірвання трудового договору значення має сам факт порушення законодавства про працю, що спонукало працівника до розірвання трудового договору з власної ініціативи, а не поважність чи неповажність причин такого порушення та істотність порушення трудових прав працівника.

Зазначена правова позиція також висловлена у постанові Верховного Суду України від 22 травня 2013 року № 6-34цс13 та у постановах Верховного Суду 20 червня 2018 року у справі № 161/10759/16-ц та від 1 лютого 2018 року у справі № 757/25503/15-ц.

Позивач у позовній заяві зазначила, що просила звільнити її у день одержання відповідачем заяви про звільнення, відповідачем у вказаний день видано наказ про звільнення на підставі заяви позивача, а відтак суд доходить висновку, що сторони у такий спосіб погодили строк розірвання договору.

Відповідно до ч.1 ст.115 КЗпП України, заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Судом встановлено, що заробітна плата за вересень-грудень 2020 року була виплачена позивачці у січні 2021 року, за лютий 2021 року - у березні 2021 року, за березень, квітень 2021 року - у травні 2021 року.

Відповідач ці обставини не спростував.

Суд не бере до уваги доводи позивача про порушення відповідачем трудового законодавства в частині заборони надання відпусток, оскільки такі не підтверджуються доказами.

Таким чином, ОСОБА_1 зазначено про порушення відповідачем трудового законодавства щодо оплати праці, у своїй заяві про звільнення вона просила звільнити її за ч.3 ст.38 КЗпП України, відповідач не відмовив їй у звільненні з цих підстав, а відтак, на думку суду, фактично погодився із такою підставою для звільнення, хоча при цьому не вказав на частину третю статті 38 Кодексу.

Верховний Суд у Постанові від 06 лютого 2018 року у справі № 465/8060/15-ц, провадження № 61-1266св18 зробив висновок про те, що суд ухвалює рішення про зміну формулювання причин звільнення виключно у тих випадках, коли це не тягне за собою поновлення працівника на роботі, за умови коли підстава, за якою звільнено працівника, є законною, а неправильним є лише формулювання причин звільнення в наказі та трудовій книжці працівника.

У пункті 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» судам роз?яснено, що суд не в праві визнати звільнення правильним, виходячи з обставин, з якими власник або уповноважений ним орган не пов`язували звільнення. Якщо обставинам, які стали підставою звільнення, в наказі (розпорядженні) дана неправильна юридична кваліфікація, суд може змінити формулювання причин звільнення і привести його у відповідність з чинним законодавством про працю.

Таким чином, оскільки відповідачем не надано доказів на спростування доводів позивача щодо порушення приписів чинного трудового законодавства, подана позивачкою ОСОБА_1 заява від 17.05.2021 року містила чітку підставу для звільнення - ч. 3 ст. 38 КЗпП України, а відповідач самостійно змінив правову підставу розірвання трудового договору, вказавши таку, як звільнення за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України, що порушує права позивачки, тому позов у цій частині є підставним і підлягає до задоволення.

Щодо позовної вимоги ОСОБА_1 про стягнення вихідної допомоги, то суд з врахуванням ст.44 КЗпП України, а саме норми яка передбачає виплату працівникові вихідної допомоги у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку при припиненні трудового договору внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39), вважає, що така підлягає задоволенню.

Відповідно до вимог ч. 1 статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Статтею 117 КЗпП України визначено, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Відповідно до вимог частини першої статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Аналіз зазначених законодавчих норм дає підстави дійти висновку про те, що умовами застосування частини першої статті 117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При цьому, за правовою позицією, висловленою Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17 під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Згідно з вимогами частини другої статті 117 КЗпП України при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

За змістом частини першої статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом до якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.

Частина перша статті 117 КЗпП України стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору умисно або з необережності не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником.

Частина друга статті 117 КЗпП України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем і колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.

Отже, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України). Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальності роботодавця протягом усього періоду прострочення.

Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.

Аналогічна позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 травня 2020 року у справі № 810/451/17 50.

Розрахунок середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, а також розміру вихідної допомоги, позивачем проведено відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України за № 100 від 8 лютого 1995 року. Вказаний розрахунок відповідачем не оспорено та не спростовано, власного розрахунку не надано, а отже такий, в частині визначення середньоденної та середньомісячної заробітної плати, приймається судом до уваги (ч.1 ст.82 ЦПК України).

Таким чином, суд приходить до висновку, що у зв`язку із неправильною підставою звільнення, позивачці не виплачено вихідну допомогу у розмірі тримісячного середнього заробітку, яка підлягає стягненню у примусовому порядку.

Так, в користь позивачки слід стягнути з відповідача вихідну допомогу в розмірі 7 794, 18 грн. (2 598,06 грн. х 3 місяці).

У зв?язку із невиплатою позивачці належної при звільненні вихідної допомоги, відповідно до 117 КЗпП України відповідач повинен виплатити їй її середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку (постанова Великої Палати Верховного Суду в постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17).

Загальна тривалість затримки у проведенні остаточного розрахунку з позивачкою з 19.05.2021 року по 13.09.2021 року становить 82 робочі дні (9+20+23+21+9).

Сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 20.05.2021 року по 13.09.2021 року дорівнює: 273,48 грн. х 82 дні = 22 425 грн. 36 коп.

За таких обставин позов у цій частині підлягає до задоволення.

Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відтак, з відповідача на користь позивача належить стягнути судовий збір в розмірі 1816 грн.

Також, 908 грн. судового збору підлягає стягненню з відповідача на користь держави (за позовну вимогу про стягнення вихідної допомоги, від сплати якого позивач звільнена на підставі п.1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір»).

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 38, 44, 115, 116, 117, 235, 237-1 КЗпП України, ст. 30 Закону України «Про оплату праці», ст. ст. 10, 11, 27, 31, 57, 60, 209, 212-215 ЦПК України, суд, -

ухвалив:

позовні вимоги ОСОБА_1 до Державного підприємства «Львівський державний завод «ЛОРТА» про зміну формулювання причини звільнення, стягнення вихідної допомоги та середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні - задоволити.

Визнати формулювання причини звільнення ОСОБА_1 «за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України» неправильним та змінити формулювання причини звільнення ОСОБА_1 у наказі Державного підприємства «Львівський державний завод «Лорта» № 127 к від 19.05.2021 року «Про звільнення ОСОБА_1 , ОСОБА_2 », зазначивши причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на ч. 3 ст. 38 КЗпП України, вказавши: « ОСОБА_1 , прибиральницю службових приміщень господарського відділу (563), звільнити 20 травня 2021 року за власним бажанням у зв`язку з невиконанням Державним підприємством «Львівський державний завод «Лорта» законодавства про працю, згідно із ч. 3 ст. 38 КЗпП України»;

Стягнути з Державного підприємства «Львівський державний завод «Лорта» на користь ОСОБА_1 вихідну допомогу у розмірі 7 794 (сім тисяч сімсот дев`яносто чотири) гривні 18 копійок без урахування утримання податків та інших обов`язкових платежів, які підлягають утриманню з цієї суми відповідно до законодавства України.

Стягнути з Державного підприємства «Львівський державний завод «Лорта» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 22 425 (двадцять дві тисячі чотириста двадцять п`ять) гривень 36 копійок без урахування утримання податків та інших обов`язкових платежів, які підлягають утриманню з цієї суми відповідно до законодавства України.

Стягнути з Державного підприємства «Львівський державний завод «Лорта» на користь ОСОБА_1 1816 (тисячу вісімсот шістнадцять) гривень сплаченого судового збору.

Стягнути з Державного підприємства «Львівський державний завод «Лорта» на користь держави судовий збір в розмірі 908 грн.

Відповідно до вимог п.п. 15.5.Перехідних положень ЦПК України апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів учасниками справи до Львівського апеляційного суду через Залізничний районний суд м. Львова.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови.

Учасники справи:

ОСОБА_1 (місце проживанння: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 );

Державне підприємство «Львівський державний завод «ЛОРТА» (місцезнаходження: м.Львів, вул.Патона, 1 ).

Судове рішення складено 13 вересня 2021 року.

Суддя: І.С. Мруць