РІШЕННЯ

Іменем України

09.12.2021 року м.Львів

Франківський районний суд м. Львова в складі:

головуючого судді - Мартинишин М.О.

з участю секретаря судового засідання Оверко Я.Б.

позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

відповідачів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

третя особа ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , з участю третьої особи: ОСОБА_5 про усунення перешкод в користуванні приміщеннями спільного користування

в с т а н о в и в:

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , в якому просить зобов`язати ОСОБА_3 та ОСОБА_4 усунути перешкоди в користуванні приміщеннями спільного користування, позначеними на технічній документації 37/3,4 кв.м.; 38/1,1 кв.м.; 40/6,0 кв.м, шляхом передачі ключів ОСОБА_1 від даних приміщень та надання доступу до них.

В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що є власником квартири спільного заселення АДРЕСА_1 . Квартира складається з однієї житлової кімнати та приміщень спільного користування, що зазначені в технічному паспорті: 36/4,1 кв.м.; 37/3,4 кв.м.; 38/1,1 кв.м.; 39/5,2 кв.м.; 40/6,0 кв.м.; 49/9,8 кв.м.; 50/4,9 кв.м.; ІІ/10,6 кв.м.; ІІІ/29,2 кв.м. Загальна площа становить 33,6 кв.м., житлова площа 22.4 кв.м. На одному поверсі з квартирою мешкають й відповідачі, які також мають право користування вказаним спільним майном, проте перешкоджають користуватися приміщеннями № НОМЕР_1 , 38 та АДРЕСА_2 , встановивши нові дверні замки, а ключі до них не надали. Через неможливість користуватися приміщеннями спільного користування вимушена більше часу проживати у селі, а донька ОСОБА_5 , якій теж належить квартира спільного заселення в цьому будинку, змушена користуватись душовою в підвальному приміщенні. Вважає своє майнове право порушеним, що підлягає захисту у спосіб припинення дії, яка це право порушує, та відновлення становища, яке існувало до порушення.

Ухвалою судді від 18.03.2021 року відкрито провадження у справі, яку визначено розглядати в порядку загального позовного провадження.

20.04.2021 року від відповідача ОСОБА_3 на адресу суду надійшли заперечення на позовну заяву, в яких просить відмовити у позові з підстав того, що є власником квартири АДРЕСА_3 та має приміщення спільного користування, відсоток яких йому належить. На його думку він має повне право використовувати таким так, як вважає за необхідне. Зазначає, що у приміщенні №37 знаходяться автоматичні пральні машинки, які належать ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_4 , і саме ці особи мають ключі від вказаного приміщення. Приміщення №38 переобладнане в душову кімнату, однак позивач не забажала брати участь в спільному його облаштуванні. Приміщення №40 є доступним для усіх мешканців та не становить жодних перешкод для користування умивальниками тощо. Вважає, що позивач змушена була перебувати в селі Селиська Перемишлянського району Львівської області для щоденного догляду та опіки саме за своєю матір`ю, то дана обставина спростовує доводи позивач щодо чинення її перешкод з боку відповідачів.

Від відповідача ОСОБА_4 відзив на адресу суду не надходив.

Ухвалою суду від 07.06.2021 року підготовче провадження закрито та призначено справу до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні.

Позивач ОСОБА_1 та її представник адвокат Кісь О.Р. у судовому засіданні позовні вимоги підтримали з підстав, аналогічних викладеним у позовній заяві. Просили позов задовольнити.

Відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 у судовому засіданні позов заперечили, надали пояснення, викладеним до запереченнях на позовну заяву, які подані булиОСОБА_3 . Додатково пояснили, що сторони добровільно не можуть домовитись щодо користування даним спільним приміщенням та те, що вони хотіли добровільно вирішити спір. Просили відмовити у задоволенні позову.

Третя особа у судовому засіданні позов підтримала та пояснила, що відповідачі дійсно чинять позивачу користуватись спільним приміщеннями та те, що сторони добровільно не можуть домовитись щодо користування даним приміщенням. Просила позов задовольнити.

Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи та всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позов обґрунтований та підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За вимогами ст. ст.12,81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч.1 ст.76 ЦПК України).

Відповідно до ч.1 ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Таким чином, належними вважатимуться докази, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення сторін або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Вони мають належати до складу підстав позову або підстав заперечень проти нього і характеризуватися значущістю для визначення спірних правовідносин та зумовленістю цих фактів нормами матеріального права.

Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 є власником приміщення квартири спільного заселення №45 загальною площею 33,6 кв.м., житловою площею 22,4 кв.м., за адресою: АДРЕСА_4 . До її складу входить: одна житлова кімната та приміщення спільного користування: №36/4,1 кв.м., №37/3,4 кв.м., №38/1,1 кв.м., №39/5,2 кв.м., №40/6,0 кв.м., №49/9,8 кв.м., №50/4,9 кв.м., ІІ/10,6 кв.м., ІІІ/29,2 кв.м. Реєстраційний номер нерухомого майна 101. Дана обставина підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 02.08.2019 №176084213, сформованим ОСОБА_8 , п`ята львівська державна нотаріальна контора (а.с.10). Згідно з технічним паспортом ОКП ЛОР «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» від 10.05.2011 року (а.с.11), квартира розташована на другому поверсі вказаного будинку, а частка позивача у приміщеннях спільного користування визначена у розмірі 15%.

Третій особі ОСОБА_9 належить на праві власності приміщення квартири спільного заселення №48 загальною площею 15.7 кв.м. у будинку АДРЕСА_4 , що підтверджується свідоцтвом про право власності на приміщення квартири спільного заселення від 22.09.2011 року №236053, виданого Управлінням комунальної власності Департаменту економічної політики Львівської міської ради (а.с.54) та витягом про державну реєстрацію прав №32239888, виданим 29.11.2011 року ОКП ЛОР «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки», реєстраційний номер об`єкта 35299488 (а.с.55).

Відповідачу ОСОБА_3 належить на праві власності приміщення спільного заселення №41 загальною площею 32,2 кв.м. у будинку АДРЕСА_4 , що підтверджується свідоцтвом про право власності на приміщення квартири спільного заселення від 12.07.2011 року №236008, виданого Управлінням комунальної власності Департаменту економічної політики Львівської міської ради (а.с.39) та витягом про державну реєстрацію прав №32067771, виданим 16.11.2011 року ОКП ЛОР «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки», реєстраційний номер об`єкта 351706408 (а.с.38). Як вбачається з доданої відповідачем копії технічного паспорту ОКП ЛОР «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» від 21.03.2011 року та експлікації внутрішніх площ (а.с.35, 36) квартира спільного заселення №41 розташована на другому поверсі та складається з однієї кімнати житловою площею 20,0 кв.м., комірки 0,8 кв.м. та 0,9 кв.м. Також, до складу квартири входять приміщення спільного користування користування: АДРЕСА_5 , АДРЕСА_6 , АДРЕСА_7 , АДРЕСА_8 , АДРЕСА_2 , АДРЕСА_9 , АДРЕСА_10 . При цьому частка відповідача у приміщеннях спільного користування визначена у розмірі 14%.

Про володіння квартирою на другому поверсі у будинку АДРЕСА_4 в судовому засіданні підтвердив відповідач ОСОБА_4 .

Крім того, на другому поверсі у будинку АДРЕСА_4 володіють квартирами ОСОБА_10 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , що підтверджується доданими відповідачем ОСОБА_3 свідченнями цих осіб (а.с.41-44), та ОСОБА_11 , про що зазначали як позивач, так і відповідач.

З огляду на наведені обставини слід дійти висновку, що приміщення: №36/4,1 кв.м., №37/3,4 кв.м., №38/1,1 кв.м., №39/5,2 кв.м., №40/6,0 кв.м., №49/9,8 кв.м., №50/4,9 кв.м., ІІ/10,6 кв.м., ІІІ/29,2 кв.м. перебувають у спільному користування осіб, які володіють квартирами спільного заселення на другому поверсі у будинку АДРЕСА_4 . При цьому, ОСОБА_1 , ОСОБА_9 , ОСОБА_3 є співвласниками цих приміщень на праві спільної часткової власності.

За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно зі статтею 13 Конституції України власність зобов`язує. Власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству.

Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном (ч.1 ст.317 ЦК України).

Статтею 319 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Власність зобов`язує. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі. Особливості здійснення права власності на культурні цінності встановлюються законом.

Частинами першою та другою статті 321 ЦПК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно з частиною другою статті 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

За змістом статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння.

Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.

За змістом ч.1 та ч.4 ст.355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно.

Згідно з ч.1 ст.356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності (ч.3 ст.357 ЦК України).

Відповідно до положень частини 1, 2 ст.358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю.

Відповідно до ст.360 ЦК України співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном.

Згідно з частиною другою статті 382 ЦК України усі власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку. Спільним майном багатоквартирного будинку є приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб усіх співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташований багатоквартирний будинок та його прибудинкова територія, у разі державної реєстрації таких прав.

Згідно з частиною другою статті 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» власники квартир багатоквартирних будинків та житлових приміщень у гуртожитку є співвласниками допоміжних приміщень у будинку чи гуртожитку, технічного обладнання, елементів зовнішнього благоустрою і зобов`язані брати участь у загальних витратах, пов`язаних з утриманням будинку і прибудинкової території відповідно до своєї частки у майні будинку чи гуртожитках. Допоміжні приміщення (кладовки, сараї і т. ін.) передаються у власність квартиронаймачів безоплатно і окремо приватизації не підлягають.

Будь-який власник або інша особа, яка на відповідній правовій підставі користується житловим чи нежитловим приміщенням, не наділяється абсолютним правом вирішувати порядок використання (переобладнання, перепланування тощо) місць загального користування чи на власний розсуд обмежувати інших співвласників у цьому.

Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 725/349/15-ц (провадження № 61-31424вс18), від 27 листопада 2019 року у справі № 463/3792/16-ц (провадження № 61-13342св18).

Матеріалами справи та поясненнями її учасників стверджується, що позначені в технічному паспорті приміщення № НОМЕР_1 , № НОМЕР_2 та № НОМЕР_3 , які перебувають у спільному користуванні сторін, використовуються лише відповідачами та іншими володільцями квартир другого поверху будинку АДРЕСА_4 , без надання доступу до них позивачу, що підтверджується поясненнями відповідачів, письмовими поясненнями ОСОБА_10 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 (а.с.41-44), а також заявою ОСОБА_1 до Франківського ВП ГУ НП у Львівській області від 27.10.2020 року (а.с.13) та відповіддю Франківського ВП ГУ НП у Львівській області від 06.11.2020 року про складення відносно відповідача ОСОБА_3 протоколу про адміністративне правопорушення, відповідальність за яке передбачено ст.173 КУпАП (а.с.14).

Відтак, не заслуговують на увагу доводи відповідачіва, що позивач не довела заявлені у справі вимоги, зокрема, що відповідачі чинять їй перешкоджають у користуванні спірним майном.

За таких обставин, слід дійти висновку про необхідність захисту порушеного права позивача щодо користування спірними приміщеннями.

Стаття 89 ЦПК України встановлює, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Згідно зі ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

На підставі зазначеного, дослідивши матеріали справи, аналізуючи зібрані по справі докази в їх сукупності та співставленні, враховуючи наявність у позивача права спільної власності відносно спірних приміщень та перешкодами в користуванні ними, які не пов`язані з позбавленням володіння останнього, суд доходить висновку, щодо необхідності задоволення позову у повному обсязі, оскільки обставини, на які посилається позивач як на підставу заявленого позову, знайшли своє підтвердження в ході судового розгляду справи.

Згідно з ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки, у даній справі позовні вимоги задоволено, тому судовий збір покладається на відповідачів.

Керуючись ст.ст.4, 5, 76, 77, 79, 80, 83, 95, 141, 223, 259, 263-265, 268, 273, 353 ЦПК України -

в и р і ш и в:

позов задоволити.

Зобов`язати ОСОБА_3 та ОСОБА_4 усунути перешкоди в користуванні приміщеннями спільного користування позначеними на технічній документації 37/3.4 кв.м.; 38/1,1 кв.м.; 40/6,0 кв.м, шляхом передачі ключів ОСОБА_1 від даних приміщень та надання доступу до них.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судові витрати у розмірі 454 гривень судового збору, що було сплачено при поданні позовної заяви.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 судові витрати у розмірі 454 гривень судового збору, що було сплачено при поданні позовної заяви.

Рішення суду може бути оскаржене протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Львівського апеляційного суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи:

Позивач: ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 ,РНОКПП: НОМЕР_4 , місце проживання: АДРЕСА_11 .

Відповідач: ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2 , місце проживання: АДРЕСА_12 .

Відповідач: ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_3 , місце проживання: АДРЕСА_13 .

Третя особа: ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП: НОМЕР_5 , місце проживання: АДРЕСА_14 .

Дата складення повного судового рішення - 20.12.2021 року.

Суддя Мартинишин М.О.