Справа № 438/236/14-ц Головуючий у 1 інстанції: Посисень Л.М.
Провадження № 22-ц/811/2353/21 Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 вересня 2021 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої - судді Копняк С.М.,

суддів - Бойко С.М., Ніткевича А.В.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження, без повідомлення учасників справи, за наявними у справі матеріалами, в письмовому провадженні, в приміщенні Львівського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Бачинського Антона Володимировича на заочне рішення Бориславського міського суду Львівської області від 06 червня 2014 року, ухвалене в складі головуючої судді Посисень Л.М., у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «ВТБ Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

в с т а н о в и в:

у лютому 2014 року позивач ПАТ «ВТБ Банк» звернувся в суд з позовом до відповідачки ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором № 4/1710/513 від 30.04.2008 року в сумі 24 088, 48 доларів США, що по курсу НБУ становить 19 539 грн. 22 коп., а також судових витрат.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що відповідно до укладеного кредитного договору від 30.04.2008 року між ПАТ «ВТБ «Бан» та ОСОБА_2 , остання отримала кредит в сумі 20 000 дол. США строком по 30.04.2023 року, зі сплатою за користування кредитом 14 % річних.

Позичальник, користуючись грошовими коштами, свої зобов`язання за Кредитним договором належним чином не виконувала, внаслідок чого станом на 16.01.2014 року виникла заборгованість у розмірі 24 088, 48 доларів США, що по курсу НБУ становить 192 539, 22 грн, з яких: прострочена заборгованість по кредиту - 17 550, 42 долари США, прострочена заборгованість по відсотках - 2799, 34 долари США, пеня за несплату відсотків по кредиту 2 141, 00 долари США, пеня за прострочене тіло кредиту 1 597, 72 долари США.

В забезпечення виконання зобов`язань за Кредитним договором між позивачем та ОСОБА_1 був укладений договір поруки № 04/1710/513 від 30.04.2008 року.

Відповідно до умов договору поруки, відповідачка на добровільних засадах поручається перед позивачем щодо повернення кредиту, перерахування плати за користування кредитом, комсій, пені, штрафних санкцій та збитків, розмір, термін, умови повернення та сплти яких встановлюється кредитним договором.

Оскільки кредитні кошти не повернуті, то на підставі викладеного просив позов задовольнити і сятгнути заборгованість із поручителя.

Оскаржуваним заочним рішенням Бориславського міського суду Львівської області від 06 червня 2014 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 заборгованість у розмірі 24 088, 48 доларів США, що по курсу НБУ становить 192 539, 22 грн. та 1 925, 39 грн. судових витрат.

Ухвалою Бориславського міського суду Львівської області від 11 червня 2021 року заяву представника відповідачки ОСОБА_1 адвоката Бачинського Антона Володимировича про перегляд заочного рішення Бориславського міського суду Львівської області від 06 червня 2014 року залишено без задоволення.

Заочне рішення Бориславського міського суду Львівської області від 06 червня 2014 року в загальному порядку оскаржила відповідачка, в особі адвоката Бачинського А.В

В апеляційній скарзі зазначає, що рішення прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, з неповним зясуванням обставин, що мають значення для справи, за недоведеності обставин, які мають значення для справи, які суд вважав встановленими.

В обґрунтування вимог покликається на те, що вимогу до поручителя про виконання ним зобов`язання за договором поруки слід пред`явити в судовому порядк в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов`язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами), або з дня, встановленого кредитором для дострокового повернення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого ч. 2 ст. 1050 ЦК України, або з дня настання строку виконання основного зобов`язання (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту одноразовим платежем).

Відповідно до п. 4.1 кредтного договору № 4/1710/513 від 30.04.2008 року позичальник первинно взяв на себе зобов`язання повернути банку отриманий кредит та сплатити банку проценти за користування кредитом у валюті кредиту до 30.04.2023 року у розмірі та в порядку встановленому п. 8.1 кредитного договору. Пунктом 8.1 кредитного договору передбачено, що погашення кредиту та процентів за користування кредитом здійснюється позичальником ануїтетними платежами в сумі не менше ніж 373, 10 доларів США в період з 01 по 08 число кожного місяця, починаючи з травня 2008 року згідно з Додатком 1 до цього Кредитного договору.

Відповідно до поданих позивачем розрахунків заборгованості позичальника, порушенння позичальником своїх зобов`язань за кредитним договором відбулась 13.05.2009 року.

Позов до поручителя про стягнення заборгованості за кредитним договором було заявлено 07.02.2014 року (надійшов до суду 25.02.2014 року). Тобто з моменту виникнення обов`язку про повне погашення кредиту та сплати нарахованих процентів до моменту пред`явлення позову до поручителя про стягнення заборгованості за Кредитним договором минуло більше чотирьох років.

Відповідно до частини четвертої статті 559 ЦК України (у редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців з дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя.

Відтак, правові підстави для стягнення заборгованості із поручителя відсутні, тому просить скасувати заочне рішення Бориславського міського суду Львівської області від 06 червня 2014 року та прийняти нове, яким у задоволенні позову ПАТ «ВТБ «Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості відмовити.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив, що згідно з ч. 3 ст. 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Відповідно до частини першої статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду, з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції, без повідомлення учасників справи. Таким чином, дана справа, у якій переглядається рішення суду по справі з ціною позову 192 539, 22 грн., що є менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розглядається судом апеляційної інстанції в порядку спрощеного позовного провадження, без повідомлення учасників справи.

Частиною першою статті 7 ЦПК України передбачено, що розгляд справ у судах проводиться усно і відкрито, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Такий випадок передбачено у частині тринадцятій статті 7 ЦПК України, згідно з якою розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Оскільки колегією суддів не приймалось рішення про виклик учасників справи для надання пояснень у справі, справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами, у письмовому провадженні, а копія судового рішення у такому разі надсилається в порядку, передбаченому частиною п`ятою статті 272 ЦПК України.

В той же час, ураховуючи, що згідно з частиною першою статті 8 ЦПК України ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи, колегія суддів інформувала учасників справи шляхом оприлюднення інформації про розгляд справи на офіційному сайті Львівського апеляційного суду.

У відповідності до приписів частини другої статті 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також позовних вимог та підстав позову, що були предметом розгляду в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити. До такого висновку колегія суддів дійшла, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.

Згідно з частиною першою статті 4, частиною першою статті 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

В силу положень частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з пунктами 1-3, 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

На переконання колегії суддів оскаржуване рішення зазначеним вимогам закону не відповідає.

Відповідно до статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Згідно із статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Пленум Верховного Суд України у п. 11 Постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 11 роз`яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів.

Суд першої інстанції цих вимог закону не дотримався.

За приписами ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимоги апеляційної скарги.

Частиною 2 ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Судом встановлено, що 30 квітня 2008 року між Публічним акціонерним товариством «ВТБ Банк» та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір №4/1710/513, згідно якого позивач надав ОСОБА_2 кредит у розмірі 20 000,00 доларів США, строком по 30.04.2023 року, зі сплатою за користування кредитом 14 % річних.

В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між позивачем та ОСОБА_1 був укладений договір поруки № 04/1710/513 від 30 квітня 2008 року.

Відповідно до п.12 договору поруки цей договір вступає в дію з моменту його підписання і діє до повного виконання зобов`язань за кредитним договором.

Відповідно до п. 4.1. кредитного договору позичальник зобов`язаний повернути банку отриманий кредит та сплатити банку проценти за користування кредитом у валюті кредиту до 30 квітня 2023 року у розмірі та порядку встановленому п. 8.1. кредитного договору.

Згідно п. 8.1. кредитного договору платежі по погашенню кредиту та процентів за користування кредитом здійснюється позичальником ануїтетним платежем в сумі не менше ніж 273, 10 долари США в період з 01 по 08 число кожного місяця, починаючи з травня 2008 року згідно з додатком 1 до цього кредитного договору, який є його невід`ємною частиною.

Матеріали справи не містять додатку 1 до кредитного договору.

Як зазначено в п. 4.4. кредитного договору, позичальник зобов`язаний повністю повернути кредит та сплатити нараховані проценти незалежно від настання строку виконання зобов`язання, зокрема, у випадку порушення ним своїх зобов`язань за кредитним договором, в т.ч. несплати процентів за користування кредитом (в т.ч. неналежної сплати процентів).

На підставі п. 6.2. кредитного договору банк має право вимагати дострокового повернення кредитних ресурсів, сплати нарахованих процентів по них, неустойки відповідно до умов цього договору у випадках, передбачених цим пунктом.

За змістом п. 6.3. кредитного договору у випадках вимоги банку про дострокове повернення кредитних ресурсів, позичальник зобов`язаний зробити повне погашення заборгованості протягом 30 календарних днів з моменту одержання вимог банку.

Пунктом 8.3. кредитного договору визначено, що при несплаті процентів та/або частини кредиту у період зазначений в п. 8.1. вони вважаються простроченими.

Як убачається з розрахунку заборгованості, доданого позивачем до позовної заяви вперше позичальником допущено порушення строків повернення кредитних коштів у травні 2009 року. З позовом до поручителя банк звернувся у лютому 2014 року.

Ухвалюючи оскаржуване рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з чинності поруки та наявної заборгованості позичальника за кредитним договором.

Проте, колегія суддів з такими висновками суду погодитись не може.

Відповідно до частин першої та другої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 «Позика. Кредит. Банківський вклад» ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу.

Статтею 546 ЦК України встановлено, що виконання зобов`язання може забезпечуватися, зокрема, порукою.

Відповідно до частини першої статті 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником.

За змістом частини четвертої статті 559 ЦК України (в редакції чинній на час ухвалення оскаржуваного рішення) порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя.

Згідно із частиною першою статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

За змістом частини першої статті 637 ЦК України тлумачення умов договору здійснюється відповідно до статті 213 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої та другої статті 213 ЦК України зміст правочину може бути витлумачений стороною (сторонами). На вимогу однієї або обох сторін суд може постановити рішення про тлумачення змісту правочину.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Як свідчить тлумачення статті 526 ЦК України цивільне законодавство містить загальні умови виконання зобов`язання, що полягають у його виконанні належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Це правило є універсальним і підлягає застосуванню як до виконання договірних, так і недоговірних зобов`язань. Недотримання умов виконання призводить до порушення зобов`язання (постанова Верховного Суду у складі Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 травня 2018 року у справі №537/4905/15-ц (провадження № 61-11408св18).

Тлумачення статті 629 ЦК України свідчить, що в ній закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Не виконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду) (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної Палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17).

Законодавець не визначив імперативного правила щодо умов та підстав настання строку виконання основного зобов`язання у разі невиконання чи неналежного виконання позичальником обов`язку з повернення кредиту, процентів у певні строки та у визначеному кредитним договором розміром. Як правило, такі умови визначаються сторонами у договорі. Аналіз правових позицій Верховного Суду дає підстави для висновку, що сторонами кредитних договорів на власний розсуд можуть бути визначені певні конкретні умови виникнення права вимоги щодо настання строку повернення кредиту у повному обсязі. Так, настання зазначеного строку повернення кредиту в тексті договору сторонами може: а) бути зумовлене безпосередньо виникненням у позичальника прострочення з погашення заборгованості; або б) пов`язується з моментом направлення вимоги боржнику; або в) пов`язується з моментом отримання боржником вимоги; або г) визначається кредитором у вимозі (якщо у кредитному договорі такі повноваження кредитора окремо застережені) (постанова Верховного Суду у складі Першої судової Палати Касаційного цивільного суду від 03 березня 2021 року у справі № 522/799/16-ц (провадження № 61-2887св20).

У постанові від 15 червня 2020 року у справі № 138/240/16-ц (провадження № 61-14987св19) Об`єднана палата Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду дійшла такого висновку: «Якщо в зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін). З аналізу змісту пункту 9.2 кредитного договору слідує, що безумовною підставою для зміни строку виконання основного зобов`язання є виникнення у позичальника прострочення з погашення заборгованості, а не направлення банком письмового повідомлення позичальнику про припинення строку користування кредитом, так як у такому повідомленні банк не вимагає дострокового виконання зобов`язань. Виходячи з наведеного, у разі прострочення виконання позичальником своїх зобов`язань відбувається автоматична зміна строку виконання основного зобов`язання та така зміна не залежить від волевиявлення однієї зі сторін та не надає банку право звернутися з вимогою про дострокове повернення всієї суми кредиту у порядку, визначеному частиною другою статті 1050 ЦК України. Отже, якщо сторони договору визнали безумовною підставою для зміни строку виконання основного зобов`язання саме виникнення у позичальника прострочення з погашення заборгованості, а не направлення банком письмового повідомлення позичальнику про припинення строку користування кредитом, то така зміна не залежить від волевиявлення однієї зі сторін та не надає банку право звернутися з вимогою про дострокове повернення всієї суми кредиту у порядку, визначеному частиною другою статті 1050 ЦК України. За викладених обставин Об`єднана палата Касаційного цивільного суду вважає, що наявні підстави для відступлення від правового висновку Верховного Суду у складі колегії судів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові Верховного Суду від 05 грудня 2018 року по справі № 756/11460/15-ц (№ в ЄДРСР 78469592) та постанові Верховного Суду від 05 лютого 2020 року по справі № 534/711/16-ц (№ в ЄДРСР 87672141) про те, що обумовлена в пункті 9.2 кредитного договору зміна строку виконання основного зобов`язання можлива лише за наявності одночасно двох умов: виникнення у позичальника прострочення з погашення заборгованості та письмове повідомлення його банком про припинення строку користування кредитом».

З огляду на умови договору поруки, яким не визначено строк дії поруки, а також положення кредитного договору, якими визначена автоматична зміна строку виконання основного зобов`язання позичальником, у разі прострочення повернення кредиту, без необхідності в такому випадку надсилати повідомлення (вимогу) про дострокове повернення кредиту та нарахованих процентів, враховуючи дати зміни строку виконання зобов`язання (травень 2009 року) та подання позову (лютий 2014 року), колегія суддів приходить до висновку про пропуск кредитором (позивачем) строку звернення з вимогою до поручителя, що має своїм правовим наслідком припинення поруки. Вказане залишилось поза увагою суду першої інстанції. А відтак, колегія суддів приходить до висновку, що у суду першої інстанції були відсутні правові підстави для задоволення позову.

Відповідно до вимог пункту 2 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює у відповідній частині нове рішення, або змінює рішення.

Відповідно до частини першої статті 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

За приписами частини другої статті 376 ЦПК України неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню; порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Колегія суддів вважає, що оскільки висновки, викладені в оскаржуваному рішенні суду першої інстанції про задоволення позову не відповідають обставинам справи, що привело до неправильного застосування норм матеріального права, то таке слід скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову.

Обґрунтовуючи своє рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини. В рішеннях у справах «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року Європейський суд з прав людини наголошує, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Консультативна рада європейських суддів у Висновку № 11 (2008) до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень зазначила, що «якість судового рішення залежить головним чином від якості його вмотивування. Виклад підстав прийняття рішення не лише полегшує розуміння та сприяє визнанню сторонами суті рішення, але, насамперед, є гарантією проти свавілля. По-перше, це зобов`язує суддю дати відповідь на аргументи сторін та вказати на доводи, що лежать в основі рішення й забезпечують його правосудність; по-друге, це дає можливість суспільству зрозуміти, яким чином функціонує судова система» (пункти 34-35). В контексті вказаної практики колегія суддів вважає обґрунтування цієї постанови достатнім.

Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до статті 382 ЦПК України в резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції зазначаються, зокрема, новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Згідно частини першої, пунктів 1, 2 частини другої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача.

Оскільки позовні вимоги задоволенню не підлягають, то понесені витрати на судовий збір, пов`язані з розглядом апеляційної скарги слід покласти на позивача та стягнути з позивача Публічного акціонерного товариства «ВТБ Банк» на користь відповідачки ОСОБА_1 2 888, 09 грн. судового збору, сплачного за подання апеляційної скарги.

Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складання повного судового рішення. Повний текст даного судового рішення складено 07 вересеня 2021 року.

Керуючись ст. ст. 258, 259, 268, 367-369, 374 ч. 1 п. 2, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Бачинського Антона Володимировича - задовольнити.

Заочне рішення Бориславського міського суду Львівської області від 06 червня 2014 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову Публічного акціонерного товариства «ВТБ Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором № 4/1710/513 від 30 квітня 2008 року в сумі 24 088, 48 долари США, що по курсу НБУ становить 19 539 грн. 22 коп. відмовити.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «ВТБ Банк» на користь ОСОБА_1 2 888, 09 грн. судового збору, сплачного за подання апеляційної скарги.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 07 вересня 2021 року.

Головуюча Копняк С.М.

Судді: Бойко С.М.

Ніткевич А.В.