Єдиний унікальний номер судової справи:490/8835/18
Провадження №22-ц/812/388/21
Постанова

Іменем України

22 лютого 2021 року м. Миколаїв Справа № 490/8835/18

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Самчишиної Н.В.,

суддів: Лисенка П.П., Ямкової О.О.,

із секретарем судового засідання - Богуславською О.М.

за участю:

позивача ОСОБА_1 , представника відповідача Козенка В.В.,

переглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Миколаївського регіонального управління Державної спеціалізованої фінансової установи «Державний фонд сприяння молодіжному будівництву» про визнання недійсними окремих умов кредитного договору та додаткового договору до нього та застосування наслідків недійсного правочину за апеляційною скаргою Миколаївського регіонального управління Державної спеціалізованої фінансової установи «Державний фонд сприяння молодіжному будівництву» на рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 22 липня 2020 року, ухвалене суддею Чулуп О.С., в приміщенні цього ж суду, дата складення повного тексту рішення не зазначена,

установив:

У жовтні 2018 року ОСОБА_1 звернулась з позовом до Миколаївського регіонального управління Державної спеціалізованої фінансової установи «Державний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву» (далі Фонд) про визнання недійсними окремих умов кредитного договору та додаткового договору до нього та застосування наслідків недійсного правочину.

В обґрунтування позову зазначала, що 23 жовтня 2015 року між нею та Фондом укладено пільговий довготерміновий договір про надання кредиту молодій сім`ї на будівництво житла в сумі 742 965 грн., умовами якого передбачена, зокрема, і плата за супровід договору у розмірі 570 грн. 49 коп. за квартал, що складає 13,8% мінімальної заробітної плати.

09 лютого 2017 року сторони уклали додатковий договір змінивши редакцію п.п. 1.6 і 1.7, що стосується плати за супровід договору. В новій редакції, яка почала діяти з 01 січня 2017 року, плата за супровід склала 768 грн., тобто 16% від прожиткового мінімуму для працездатної особи.

На виконання умов кредитного договору щодо його супроводу, позивачем було сплачено 15 322 грн. 96 коп.

ОСОБА_1 зазначала, що відповідно до вимог Закону України «Про захист прав споживачів» встановлення кредитором будь-яких зборів, відсотків, комісій, платежів за інші дії, ніж надання коштів на придбання продукції є незаконними, що відповідно до статей 203, 215 ЦК України є підставою для визнання недійсними таких умов споживчого кредиту.

Посилаючись на викладене та уточнивши позовні вимоги, ОСОБА_1 остаточно просила:

-визнати недійсними окремі умови кредитного договору від 23 жовтня 2015 року № 468, а саме: п.1.6, 1.7, 1.8 та додаткового договору від 09 лютого 2017 року;

-застосувати наслідки недійсності правочину та зобов`язати Миколаївське регіональне управління Державної спеціалізованої фінансової установи «Державний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву» перерахувати кошти, сплачені в якості плати за супровід кредитного договору на рахунок в якості погашення кредиту та перерахувати загальну суму залишку заборгованості по кредитному договору №468 від 23 жовтня 2015 року.

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 22 липня 2020 року позов задоволено частково.

Визнано недійсним кредитний договір №468 від 23 жовтня 2015 року в частині пунктів 1.6, 1.7, 1.8 договору та додатковий договір від 09 лютого 2017 року до кредитного договору №468 від 23 жовтня 2015 року укладеного між Миколаївським регіональним управлінням Державної спеціалізованої фінансової установи «Державний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву» та ОСОБА_1 .

Зобов`язано Миколаївське регіональне управління Державної спеціалізованої фінансової установи «Державний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву» зарахувати сплачені ОСОБА_1 в період з 23 жовтня 2015 року по 22 липня 2020 року кошти як плату за супровід кредитного договору №468 від 23 жовтня 2015 року в якості погашення кредиту. В решті вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі Фонд, посилаючись на помилковість висновків суду першої інстанції про те, що отриманий позивачем кредит є споживчим, а оспорювані умови кредитного договору укладені з недотриманням чинного цивільного законодавства, що регулює спірні правовідносини та свідчить про незаконність спірних умов договору, просило скасувати рішення суду першої інстанції.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач ОСОБА_1 просила залишити без задоволення апеляційну скаргу, а рішення суду першої інстанції залишити без змін, посилаючись на його законність та обґрунтованість.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідача, яка підтримала доводи апеляційної скарги та позивача ОСОБА_1 , яка заперечувала проти їх задоволення, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Так, з матеріалів справи вбачається, що 23 жовтня 2015 року між ОСОБА_1 та Миколаївським регіональним управлінням Державної спеціалізованої фінансової установи «Державний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву» укладено кредитний договір № 468 щодо надання пільгового довготермінового кредиту молодій сім`ї на будівництво житла відповідно до постанови Кабінету міністрів України від 29 травня 2001 року №584, згідно якого кредитор зобов`язувався надати позичальнику грошові кошти на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання в сумі 753 116 грн. на будівництво 3-кімнатної квартири АДРЕСА_1 АДРЕСА_2 », згідно Договору №105 купівлі-продажу майнових прав на нерухоме майно житла від 3 жовтня 2015 року, укладеним між ТОВ МЖК «Миколаївмолодьбуд» та позичальником, з кінцевим терміном погашення до 30 червня 2042 року.

Згідно п. 1.5 кредитного договору на виконання вимог Положення №584 та міської Програми забезпечення молодих сімей та одиноких громадян міста Миколаєва житлом на 2011-2017 р.р., позивач звільнений від сплати будь-яких відсотків за користування кредитом, у зв`язку з наявністю у сім`ї однієї дитини.

Пунктом 1.6 кредитного договору передбачено, що починаючи з першого місяця, наступного за місяцем, в якому надійшли кошти кредиту на рахунок позичальника, щоквартально, не пізніше терміну сплати щоквартального платежу з погашення кредиту, позичальник зобов`язується сплачувати на рахунок кредитора плату за супровід договору у розмірі 570 грн. 49 коп. за квартал, виходячи із розміру мінімальної заробітної плати на момент укладення договору 1 378 грн. за встановленою формулою.

Відповідно до п.1.7 договору, у разі зміни мінімальної заробітної плати, зазначеної у п.1.6 цього договору, позичальник зобов`язувався сплачувати плату за супровід цього договору виходячи з розрахунку 13,8% від розміру місячної мінімальної заробітної плати, яка діє на момент оплати послуг.

Пунктом 1.8 договору визначено, що розрахунок плати за супровід цього договору за перший квартал користування кредитом здійснюється з урахуванням кількості повних місяців користування кредитом позичальником у цьому кварталі.

Крім того, 09 лютого 2017 року сторони уклали Додатковий договір до кредитного договору від 23 жовтня 2015 року № 468, яким змінили редакцію п.п. 1.6 і 1.7 кредитного договору, в нової редакції, яка почала діяти з 01 січня 2017 року.

Так, у новій редакції п. 1.6 викладено в такій редакції: Починаючи з першого місяця, наступного за місяцем, у якому надійшли кошти кредиту на рахунок позичальника, щоквартально, не пізніше терміну сплати щоквартального платежу з погашення кредиту, позичальник зобов`язується сплачувати на рахунок кредитора плату за супровід договору у розмірі 768 грн. за квартал, виходячи із розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який діє в місяці, який береться до розрахунку (1 600 грн.). за встановленою формулою.

Відповідно до п.1.7 договору, у разі зміни розміру прожиткового мінімуму для працездатних осі, зазначеного у пункту 1.6 цього договору, позичальник зобов`язується сплачувати плату за супровід цього договору виходячи з розрахунку 16% від розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який діяв у період, за який сплачується плата за супровід цього договору.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 посилалась на те, що п. 1.6, 1.7. та 1.8 кредитного договору та додатковий договір від 09 лютого 2017 року є недійсними відповідно до статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки кредитодавцю забороняється встановлювати в договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі, тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону.

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що грошові кошти як плата за супровід оспорюваного договору не входить до тієї послуги, яку кредитодавець надав позичальнику відповідно до п.1.1 договору, а тому включення до договору умов щодо сплати позичальником платежу за дії, що не є послугою, яка надається позичальникові, є нікчемною.

Враховуючи позицію, що викладена в постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року у справі №6-174цс16, суд встановив, що в оспорюваному договорі не зазначено, які саме послуги супроводженню кредитного договору надаються позичальнику. Включення вказаних послуг супроводження кредитного договору суперечить також і п. 3.6 Правил надання банками інформації про умови кредитування та про сукупну вартість кредиту. Враховавши вищевикладене, суд дійшов висновку, що позивачем з відповідачем було укладено договір умови якого є несправедливими, оскільки мають своїм наслідком істотний дисбаланс прав та обов`язків на шкоду позивача, що є підставою для визнання таких положень договору недійсними.

Також суд першої інстанції дійшов висновку, що як правовий наслідок недійсності правочину, слід зобов`язати відповідача зарахувати сплачені ОСОБА_1 в період з 23 жовтня 2015 року (дату укладення договору) по 22 липня 2020 року (день ухвалення рішення) кошти як плату за супровід кредитного договору №468 від 23 жовтня 2015 року в якості погашення кредиту.

Що стосується вимог про зобов`язання здійснити перерахунок загальної суми залишку заборгованості по оспорюваному кредитному договору, то суд відмовив у її задоволенні, оскільки така вимога позивача направлена в майбутнє і не має доказів того, що відповідач, виконавши рішення в частині зарахування платежів позивача як супровід кредитного договору в рахунок погашення кредиту, - добровільно не вчинить такі дії.

Колегія суддів не з усіма висновками суду першої інстанції погоджується.

Тлумачення частини другої статті 215 ЦК України свідчить про те, що нікчемним є той правочин, недійсність якого встановлена законом і для визнання його недійсним не вимагається рішення суду (частина друга статті 215 ЦК України).

Нікчемність правочину конструюється за допомогою «текстуальної» недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. З позицій юридичної техніки така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах «нікчемний», «є недійсним».

За змістом положень статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», в редакції, чинній на час укладення кредитного договору, кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18) вказано, що: «визнання нікчемного правочину недійсним за вимогою його сторони не є належним способом захисту прав, оскільки не призведе до реального відновлення порушених прав позивача, адже нікчемний правочин є недійсним у силу закону. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та в мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 463/5896/14-ц (провадження № 14-90цс19) зазначено, що: «кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (статті 15, 16 ЦК України). Цивільне право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (абзац перший частини другої статті 215 ЦК України). Якщо недійсність певного правочину встановлена законом, тобто якщо цей правочин нікчемний, позовна вимога про визнання його нікчемним не є належним способом захисту права чи інтересу позивача. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину».

З матеріалів справи вбачається, що згідно зі свідоцтвом від 28 грудня 2006 року № 6581 (т.1 а.с.60) відповідач є фінансовою установою, набув цей статус згідно з Законом України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», відповідно до частини четвертої статті 12 якої зобов`язаний дотримуватися вимог законодавства про захист прав споживачів.

Згідно з пунктом 8.4 укладеного між сторонами кредитного договору відповідач ознайомив позивача з інформацією, яка йому має бути надана відповідно до частини другої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та частин другої-четвертої статті 12 Закону України Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг».

Аналіз матеріалів справи свідчить про те, що умовами кредитного договору, укладеного між сторонами 23 жовтня 2015 року, зокрема у пунктах 1.6, 1.7, 1.8 передбачена плата за послуги, що супроводжують кредит, тому пункти договору, які передбачають її сплату, є нікчемними у розумінні статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів».

При цьому, відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України, колегія суддів враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постанові Верховного Суду у справі № 487/6129/17 від 14 січня 2021 року.

Отже, правовідносини щодо надання пільгового довготермінового кредиту для придбання житла виникли між фінансовою установою та споживачем. Хоча таке кредитування й здійснюється на підставі Закону України «Про сприяння соціальному становленню та розвитку молоді в Україні» та у певному порядку, передбаченому Постановою Кабінету Міністрів України від 29 травня 2001 року № 584 «Про порядок надання пільгових довготермінових кредитів молодим сім`ям та одиноким молодим громадянам на будівництво (реконструкцію) і придбання житла» та є окремим видом кредитування, проте будь-яких підстав для висновку, що наданий кредит не є споживчим та на виниклі правовідносини не поширюються вимоги Закону України «Про захист прав споживачів» не має.

За такого, правильним є висновок суду першої інстанції про те, що наданий позивачці кредит є споживчим та на ці правовідносини поширюється вимоги Закону України «Про захист прав споживачів».

З огляду на викладене доводи Фонду про те, що кредитний договір, укладений з позивачем не є договором про надання споживчого кредиту в розумінні статті 1054 ЦК України та статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» є безпідставними.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанції та не є підставою для його скасування, оскільки, на думку колегії суддів, є наслідком власного суб`єктивного тлумачення норм чинного законодавства та зводяться до незгоди відповідача з висновками суду, з його оцінкою.

При цьому колегія суддів вважає, що визнання нікчемного правочину недійсним за вимогою його сторони не є належним способом захисту прав, оскільки не призведе до реального відновлення порушених прав позивача, адже нікчемний правочин є недійсним у силу закону.

Ефективним способом захисту порушеного права ОСОБА_1 буде застосування наслідків нікчемного правочину, тобто повернення сплачених останньою сум на виконання нікчемних умов кредитного договору.

Таким чином, рішення суду першої інстанції в частині визнання оспорюваних умов кредитного договору да додаткового договору недійсними підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні цих позовних вимог ОСОБА_1 .

Відповідно до статті 216 ЦК України, у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину (реституція), а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном , виконаній роботі, наданій послузі відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 в період з 23 жовтня 2015 року було сплачено комісію за супровід кредиту у загальному розмірі 15322 грн.96 коп. (т. 1 а.с.38-44, 106-107, т. 2 а.с. 25-31).

Отже, з відповідача на користь позивача, відповідно до статті 216 ЦК України, підлягали стягненню 15322 грн. 96 коп. сплачених останньою сум у вигляді комісії за супровід кредиту, які суд обґрунтовано, зобов`язав відповідача зарахувати в якості погашення кредиту ОСОБА_1 .

Аналіз змісту доводів апеляційної скарги дає підстави для висновку, що судове рішення не оскаржується в частині відмови у задоволенні позовних вимог про зобов`язання здійснити перерахунок загальної суми залишку заборгованості по оспорюваному кредитному договору, а тому в апеляційному порядку не переглядається.

Відповідно до статті 141 ЦПК України зайво сплачений у суді апеляційної інстанції судовий збір в розмірі 1 169 грн. 10 коп. за подання апеляційної скарги підлягає поверненню відповідачу.

За результатами апеляційного перегляду в суді першої інстанції підлягав стягненню з відповідача в дохід держави судовий збір в розмірі 704 грн. 80 коп., пропорційно задоволених вимог. Судовий збір в розмірі 1 057 грн. 20 коп. сплачений у суді апеляційної інстанції за подання апеляційної скарги, підлягає компенсуванню відповідачу за рахунок держави.

Шляхом взаєморозрахунку підлягає компенсуванню відповідачу за рахунок держави 352 грн. 40 коп. (1057 грн. 20 коп. - 704 грн. 80 коп.).

Керуючись ст. ст. 367, 376, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу Миколаївського регіонального управління Державної спеціалізованої фінансової установи «Державний фонд сприяння молодіжному будівництву» задовольнити частково.

Рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 22 липня 2020 року скасувати в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 до Миколаївського регіонального управління Державної спеціалізованої фінансової установи «Державний фонд сприяння молодіжному будівництву» про визнання недійсними окремих умов кредитного договору та додаткового договору до нього та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні цих позовних вимог.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Повернути Миколаївському регіональному управлінню Державної спеціалізованої фінансової установи «Державний фонд сприяння молодіжному будівництву» зайво сплачений у суді апеляційної інстанції судовий збір в розмірі 1 169 (одна тисяча сто шістдесят дев`ять) грн. 10 коп. за подання апеляційної скарги.

Судовий збір по сплаті судового збору в розмірі 352 (триста п`ятдесят дві) грн. 40 коп., понесений Миколаївським регіональним управлінням Державної спеціалізованої фінансової установи «Державний фонд сприяння молодіжному будівництву», компенсувати за рахунок держави у порядку встановленому Кабінетом Міністрів України.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення у випадках та з підстав, передбаченихст.389 ЦПК України.

Головуючий Н.В. Самчишина

Судді: П.П. Лисенко

О.О. Ямкова

Повний текст постанови складено 23 лютого 2021 року.