Справа №642/5241/20
Провадження № 2/642/124/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 лютого 2021 року Ленінський районний суд м. Харкова в складі:

головуючого судді - Грінчук О.П.,

за участі секретаря - Мотора В.В.,

представника позивача - ОСОБА_1 ,

представника відповідача - ОСОБА_2 ,

розглянувши в порядку загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики,

встановив:

Позивач звернувся в суд з позовом про стягнення з відповідача боргу за договором позики (розпискою) у розмірі 400 000 грн., вказуючи, що 13.10.2017 позивачем було надано відповідачу по справі у позику грошові кошти у розмірі 400 000 грн. на купівлю будинку, з умовою повернення щорічно по 60 000 грн. У зв`язку з тим, що з 2017 року відповідач жодного щорічного платежу не сплатив позивачу в рахунок погашення боргу, письмову вимогу про дострокове повернення коштів відповідач ігнорує, позивач із посиланням на ч.1 ст. 1050 ЦК України звернувся до суду із даним позовом.

15.10.2020 провадження у справі відкрито в порядку загального позовного провадження.

06.11.2020 до суду надійшов відзив на позовну заяву, згідно якого відповідач проти позову заперечує повністю, вказуючи, що гроші фактично він не отримував, також з договору позики у вигляді розписки не вбачається, що предметом такого договору є саме позика. В розписці не зазначені свідки та їх дані; власником будинку він не став. Також зазначив, що досудову вимогу позивача він не отримував.

27.11.2020 до суду надійшла відповідь на відзив, згідно якої позивач вважає аргументи відповідача безпідставними, вказуючи, що розписка у даному випадку є доказом не тільки укладення договору позики, а й посвідчує факт передачі коштів та засвідчує отримання від нього як кредитора певної грошової суми. Посилання відповідача в розписці на те, що він взяв в позивача 400 000 грн. та зобов`язується повертати щорічно по 60 000 грн. свідчить про борговий характер такої розписки, як договору позики, тобто розписка містить зобов`язання відповідача повертати взяті кошти в чітко визначений час. Крім того, той факт, що відповідач не став власником будинку не свідчить про те, що він не міг взяти в борг кошти. При цьому, відповідач не заперечує підписання цієї розписки. Також наявність свідків під час укладання договору позики та передачі грошей не є обов`язковим.

09.12.2020 підготовче провадження закрито, справу призначено до судового розгляду по суті.

Представник позивача в судовому засіданні вимоги позову підтримала, посилаючись на викладені в ньому та у відповіді на відзив обставинах.

Представник відповідача проти позову заперечувала, вказуючи, що не було передачі коштів. Також в судовому засіданні відповідач на питання суду підтвердив, що вказана розписка написана ним власноручно, однак зазначив, що грошей так і не отримав.

В судовому засіданні за клопотанням представника відповідача було допитано ОСОБА_5 в якості свідка, яка пояснила, що зі сторонами взагалі не знайома, жодною інформацією щодо предмета спору не володіє, прізвища сторін вона просто чула.

Вислухавши учасників процесу, вивчивши та дослідивши матеріали справи, повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 13.10.2017 між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було укладено письмовий договір позики, згідно якого ОСОБА_4 позичив у ОСОБА_3 400 000 грн. на купівлю будинку, які ОСОБА_4 зобов`язався повернути шляхом щорічних платежів у розмірі по 60 000 грн., що підтверджується оригіналом розписки в матеріалах справи з підписом ОСОБА_4 (а.с.71)

13.07.2020 ОСОБА_3 надіслав ОСОБА_4 досудову вимогу про дострокове повернення коштів на підставі ч.2 ст. 1050 ЦК України, однак вказана вимога не була отримана відповідачем. (а.с. 13-16)

Відповідно до статті 202 ЦК України - правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до ч. 1 і ч. 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За нормами ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

За приписами ч. 1, ч. 2 ст. 639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася.

Згідно з ч. 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Стаття 1047 ЦК України передбачає, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника.

Згідно ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Частиною 2 ст.1050 ЦК України передбачено, що якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася.

Відповідач свої зобов`язання щодо повернення коштів не виконав, доказів здійснення щорічних платежів, починаючи з 2017 року, до суду не надано.

Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (пункт 2 частини першої статті 1046 ЦК України).

Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій статті 640 ЦК України, за якою, якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.

Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України у постановах: від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14 та від 24 лютого 2016 року у справі № 6-50цс16.

Згідно правової позиції Верховного Суду України, висловленої у постанові від 02 липня 2014 року при розгляді цивільної справи №6-79цс14, - відповідно до норм ст. ст. 1046, 1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання.

Відповідно до правового висновку, викладеного в постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18), за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Отже, за своєю суттю, розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Суд не бере до уваги заперечення відповідача, що вказана розписка не свідчить про борговий характер документу у вигляді позики.

Виходячи зі встановлених обставин та наявних у справі доказів, суд вважає, що розписка ОСОБА_4 , власноручно ним написана та підписана, що він підтвердив в судовому засіданні, із зазначенням ним того, що він взяв у ОСОБА_3 400 000 грн. та зобов`язався погашати щорічно по 60 000 грн., свідчить про існування між сторонами договірних боргових відносин, а також підтверджує факт укладення саме договору позики, і засвідчує отримання ним від ОСОБА_3 грошової суми та наявність боргу.

Відповідно до частини першої статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є ті умови, без погодження яких договір взагалі не вважається укладеним. Істотні умови договору визначаються в законі, разом з тим, ними можуть стати будь-які умови, на погодженні яких наполягає та чи інша сторона. Істотні умови договору відображають природу договору, відсутність будь-якої з них не дає змоги сторонам виконати їх обов`язки, які покладаються на них за договором.

З детального аналізу змісту договору позики у вигляді письмової розписки від 13.10.2017 вбачається, що при її складанні сторонами було дотримано всіх істотних умов, а саме зазначено дату складання, прізвища, ім`я і по-батькові сторін, розмір і валюту позики, зобов`язання позичальника їх повернути обумовленими частинами і строк, підпис позичальника.

Наявність свідків при укладанні договору позики не є обов`язковою умовою.

Крім того, допитана в якості свідка ОСОБА_5 жодних обставин щодо предмета спору суду не зазначила.

Також, положеннями статті 1051 ЦК України передбачено, що позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

В той час, судом враховано, що після підписання ОСОБА_4 боргової розписки 13.10.2017, оригінал якої знаходився у позивача, ним не ставилось питання недійсності правочину, що дає суду підстави вважати, що договір позики між сторонами укладався за внутрішньої волі сторін, а також ставить під сумнів заперечення відповідача про безгрошовість такого договору.

Крім того, згідно висновку ВС України, викладеного в постанові від 02.09.2020 у справі №569/24347/18, знаходження на час пред`явлення позову та виникнення спору оригіналу договору позики (розписки) позичальника про отримання суми позики у позивача (позикодавця), згідно з положеннями статті 545 ЦК України є одним із свідчень того, що зобов`язання з повернення позики позичальником не виконано.

Тому наявність у позивача оригіналу вказаного боргового документа є належним та допустимим доказом як факту отримання ОСОБА_4 від ОСОБА_3 позики та його волевиявлення у чітко визначений строк - щорічно по 60 000 грн. повернути борг, так і невиконання відповідачем даного боргового зобов`язання у повному обсязі.

Оригінал розписки від 13.10.2017 долучений позивачем до матеріалів справи (а.с. 71)

Також посилання відповідача на те, що згідно розписки він начебто брав у позивача кошти на купівлю будинку, однак не придбав будинок, не може свідчити про відсутність боргового зобов`язання.

На підставі викладеного, а також виходячи з положень боргової розписки, підписаної ОСОБА_4 , доказом передачі грошових коштів є сама розписка від 13.10.2017, в якій він чітко зазначив, що він взяв у ОСОБА_3 грошові кошти у розмірі 400 000 грн., тобто розписка була складена вже після факту передачі та отримання коштів. Також наявне і письмове зобов`язання відповідача погашати борг щорічно по 60 000 грн.

Написання та підписання такої розписки власноручно відповідач підтвердив у судовому засіданні.

Таким чином, договір позики від 13.10.2017, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , є чинним, недійсним у судовому порядку не визнавався, а тому породжує відповідні права та обов`язки для його сторін.

Згідно з вимогами статей 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Оскільки судом встановлено наявність між сторонами боргових правовідносин згідно розписки від 13.10.2017, також на час розгляду справи відповідачем зобов`язання не виконано, тому суд приходить до висновку, що позов є обгрунтованим та підлягає задоволенню у повному обсязі.

Відповідно до п.1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 4000 грн. на відшкодування понесених позивачем судових витрат у вигляді судового збору при зверненні з позовом до суду.

Керуючись ст. ст. 202, 207, 526, 610, 626, 639, 1046, 1047, 1049, 1050 ЦК України, ст. 4, 12, 13, 81, 141, 258, 259, 263-265 ЦПК України, суд,-

ухвалив:

Позовні вимоги ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_2 ) про стягнення боргу за договором позики - задовольнити повністю.

Стягнути із ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 суму боргу за договором позики у розмірі 400 000 (чотириста тисяч) грн.

Стягнути із ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 витрати зі сплати судового збору у розмірі 4000 (чотири тисячі) грн.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Харківського апеляційного суду через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги у 30-денний строк з дня оголошення рішення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 18.02.2021.

Головуючий: