ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 грудня 2021 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Бондар Я.М.,

суддів: Барильської А.П., Зубакової В.П.

сторони справи:

позивач ОСОБА_1

відповідач- Товариство з обмеженою відповідальністю «Укрмонтажспецбуд»

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження у порядку ч.13 ст.7, ч.1 ст.369 ЦПК України, без повідомлення учасників справи, за наявними у справі матеріалами, апеляційну скаргу відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «Укрмонтажспецбуд» на рішення Дзержинського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 22 вересня 2021 року, ухваленого суддею Літвіненко Н.А. у місті Кривому Розі Дніпропетровської області, (відомості про дату складення повного тексту судового відсутні),-

ВСТАНОВИВ:

У січні 2021 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідача ТОВ «Укрмонтажспецбуд» про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

В обґрунтування позову зазначив, що з 31.05.2018 року по 10.04.2019 року він працював на підприємстві відповідача та на підставі ст.38 КЗпП України 10.04.2019 року був звільнений за власним бажанням.

За час роботи на підприємстві у відповідача перед позивачем, як працівником, виникла заборгованість по виплаті заробітної плати. Заробітна плата була нарахована позивачу, але не виплачена по сьогоднішній день.

Борг відповідача з виплати заробітної плати станом на лютий 2019 року складає 26 546,91 грн., що підтверджується розрахунковим листом, виданим позивачеві відповідачем в лютому 2019 року.

За березень та 10 днів квітня (день звільнення) відповідач категорично не надає позивачеві відомостей про заборгованість по виплаті заробітної плати. Тому, позивач вважає за доцільне стягнути з відповідача заборгованість за наявністю доказів, а саме розрахункових листів.

Крім того позивач зазначає, що до теперішнього часу не отримав повного розрахунку по виплаті заробітної плати, тому вважає, що відповідач також повинен сплатити йому середній заробіток за час затримки розрахунку при звільнені за період з 11.04.2019 року по день подачі позовної заяви до суду, тобто по 12.01.2021 року.

Отже, сума нарахованої заробітної плати за два місяці що передують звільненню становить 13491,80грн., з яких 5957 грн. за січень 2019р., 7534,80 грн. за лютий 2019 р.

За таких підстав, позивач просив стягнути з відповідача 26 546,91 грн. заборгованості по заробітній платі. Окрім того, позивач вважає, що має право на стягнення з відповідача середнього заробітку за весь час затримки розрахунку після звільнення у розмірі 166 397,88 гривень.

Рішенням Жовтневого районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 22 вересня 2021 року, з урахуванням ухвали цього ж суду від 08 жовтня 2021 року про внесення уточнень до рішення суду, позовні вимоги ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Укрмонтажспецбуд» про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, та середнього заробітку за час затримки при звільненні задоволені частково.

Стягнуто з ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ "УКРМОНТАЖСПЕЦБУД" на користь ОСОБА_1 , заборгованість з нарахованої, але не виплаченої заробітної плати у розмірі 19 000, 00 грн. (дев`ятнадцять тисяч ).

Стягнуто з ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ "УКРМОНТАЖСПЕЦБУД" на користь ОСОБА_1 , середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 11.04.2019року по 13.01.2021 року у розмірі 178 791,60 грн. (сто сімдесят вісім тисяч сімсот дев`яносто одну гривню шістдесят копійок) без урахування податків та обов`язкових платежів.

Допущено негайне виконання рішення суду в частині стягнення заробітної плати за один місяць відповідно до ч.1 ст.430 ЦПК України .

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Стягнути з ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ "УКРМОНТАЖСПЕЦБУД" на користь держави судовий збір в сумі у розмірі 908 (дев`ятсот вісім) грн. 00 коп.

Відповідач, будучи незгодним з ухваленим судовим рішенням подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на незаконність і необґрунтованість судового рішення, ставить питання про його скасування та ухвалення нового рішення, яким у повному обсязі відмовити позивачеві в задоволенні його позовних вимог.

При цьому скаржник зазначає, що позивачем не було сплачено судовий збір за вимогу про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку в розмірі 1 663,68 грн., чому суд не надав належної оцінки та вирішив позовні вимоги, які не підлягали розгляду. Вказує, що суд повинен був залишити позов без руху для сплати судового збору і у разі несплати судового збору повинен був повернути позивачеві його позов, як неподаний.

Відповідач, посилаючись на ст.2 Закону України «Про оплату праці», вказує на те, що середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не входить до структури заробітної плати, тому позивачу необхідно було звернутися до суду з цією вимогою протягом трьох місяців з дня звільнення, що відповідає нормам ч.1 ст.233 КЗпП та ч.1 ст.258 ЦК України, тому скаржник вважає, що оскільки позов до суду подано 13 січня 2021 року, позовна вимога про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку не підлягає задоволенню через пропуск позивачем строку звернення до суду.

Відзив на апеляційну скаргу відповідача не подано.

Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч.13 ст.7, ч.1 ст.369 ЦПК України.

Відповідно до вимог ст.367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах позовних вимог, доводів апеляційної скарги відповідача, колегія суддів дійшла до наступних висновків.

Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що позивач ОСОБА_1 з 31.05.2018 року по 10.04.2019 рік перебував у трудових відносинах з ТОВ "УКРМОНТАЖСГІЕЦБУД" (а.с. 8-зворот).

Наказом: №486-к 244 від 10 квітня 2019 року позивача було звільнено з займаної посади на підставі статті 38 КЗпП України за власним бажанням.

Заробітна плата була нарахована позивачу, але не виплачена по сьогоднішній день, що не спростовується відповідачем, згідно наданої довідки про заборгованість підприємства відповідача перед позивачем.

Борг відповідача з виплати заробітної плати станом на момент звільнення ОСОБА_1 за підрахунками позивача, становить 26 546,91 гривень, проте, з довідки від 15.07.2021р., отриманої від ТОВ «УКРМОНТАЖСПЕЦБУД» відповідно ухвали суду про витребування доказів встановлено, що заборгованість по заробітній платі на момент звільнення 10.04.2019 р. складає 35 243,50грн.

Заборгованість станом на 15.07.2021 р. складає 19 000,00грн.

Крім того, відповідачем надано суду довідку про те, що середньоденна заробітна плата позивача складає 408,20 грн. з яких: за лютий 2019 -20 днів 9 360,00грн., за березень 2019- 19днів 6 560,00 грн. Разом - 15920,00грн.

Суд першої інстанції частково задовольняючи позовні вимоги, на підставі досліджених доказів, виходив з того, що заборгованості підприємства перед позивачем станом на 15.07.2021 р. складає 19 000,00грн., тому саме ця сума і підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Оскільки відповідач не спростував доводи викладені ОСОБА_1 а натомість надав докази щодо заборгованості підприємства перед позивачем станом на 10.04.2019р. у сумі 35 243,50 грн. Заборгованість на 15.07.2021 р. складає 19 000,00грн., тому суд вважає за необхідне задовольнити позовні вимоги частково, а саме щодо стягнення заборгованості із нарахованої проте не виплаченої заробітної плати на момент звільнення в розмірі 19 000,00 грн. та, оскільки позивач до теперішнього часу не отримав повного розрахунку по виплаті заробітної плати, з відповідача також слід стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку при звільнені за період з 11.04.2019 року по день подачі позовної заяви до суду по 13.01.2021 року за 438 робочих днів, що становить 178 791,60 грн., відповідно розрахунку 408,20 грн. х 438 робочий день =178 791,60 грн.

Колегія суддів повністю погоджується з таким висновком суду першої інстанції та не може погодитись з доводами відповідача викладеними у скарзі по суті спору, з огляду на таке.

Відповідно до положень ст.43 Конституції України держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб.

Згідно з нормами ст.7 Міжнародного пакту про економічні, соціальні і культурні права, ратифікованого Указом Президії Верховної Ради Української РСР№ 2148-VIIIвід 19.10.1973 р., держави, які беруть участь у цьому Пакті, визнають право кожного на справедливі і сприятливі умови праці.

Статтею 1 Закону України «Про оплату праці» визначено, що заробітна плата це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Відповідно до ст.115КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Нормами ст.47 КЗпП України встановлено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України.

Згідно до ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

Статтею 233 КЗпП України встановлено, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, закріплено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

В розумінні Європейського Суду з прав людини мирне володіння своїм майном включає не тільки «класичне» право власності, яке розглядається в Україні, а й, до прикладу, виплати за трудовим договором та інші виплати.

Так, судом було встановлено, що позивач дійсно працював на підприємстві відповідача протягом майже одного року, при цьому роботодавцем йому не виплачувалась заробітна плата, яка станом на день його звільнення за власним бажанням становила 35 243,50 грн.

Під час розгляду справи відповідачем частково було сплачено заробітну плату, тому заборгованість зменшилась до 19 000 грн. (станом на 15 липня 2021 року.), у зв`язку з чим суд першої інстанції у цій частині позовні вимоги задовольнив частково.

Окрім вимоги про стягнення заборгованості по заробітній платі, позивач висунув вимогу і про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, вказавши період з 11.04.2019 (наступний день після звільнення з роботи) по 13 січня 2021 року (день подачі позову до суду), тому суд першої інстанції в межах заявлених позовних вимог на підставі наданої відповідачем довідки, за якою середньоденна заробітна плата позивача становила 408,20 грн., шляхом множення на кількість робочих днів 438 в періоді з 11.04.2019 по 13.01.2021 правильно вирахував до стягнення суму середнього заробітку за час затримки розрахунку в розмірі 178 791,60 грн.

Доводи відповідача про те, що позивач пропустив строк позовної давності за вимогою про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, колегія суддів відхиляє, оскільки нормами 233 КЗпП України визначено, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком, а тримісячний строк на який у скарзі посилається відповідач стосується безпосередньо вирішення інших трудових спорів.

Доводи відповідача про те, що суд першої інстанції не звернув уваги на те, що за позовну вимогу про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, позивачем не було сплачено судовий збір в розмірі 1% від заявленої суми, колегія суддів вважає правильними і з ними погоджується, проте, це не є підставою для скасування правильного по суті судового рішення.

Так у разі задоволення цих позовних вимог за умови сплати позивачем судового збору, суд повинен був у відповідності з нормами ст.141 ЦПК України, понесені позивачем судові витрати стягнути з відповідача на його користь, а оскільки позивач їх не сплачував, тому, враховуючи, що позовні вимоги позивача щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку задоволені судом першої інстанції на суму 178 791,60 грн., то відповідно стягненню з відповідача на користь держави підлягає судовий збір в розмірі 1787,92 грн., що становить 1% від задоволеної судом суми.

Інші доводи апеляційної скарги в їх сукупності зводяться до невірного розуміння скаржником вимог законодавства та власного тлумачення норм матеріального і процесуального права. Такі доводи оцінені судом першої інстанції та не знайшли свого підтвердження.

Викладене дає підстави для висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, в частині розподілу судових витрат.

Керуючись ст.ст.367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, Дніпровський апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Укрмонтажспецбуд» задовольнити частково.

Рішення Дзержинського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 22 вересня 2021 року змінити в частині розподілу судових витрат.

Стягнути з ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ "УКРМОНТАЖСПЕЦБУД" на користь держави судовий збір в сумі у розмірі 1787,92 грн. (одну тисячу сімсот вісімдесят сім гривень дев`яносто дві копійки) за позовну вимогу про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, та касаційному оскарженню не підлягає.

Повний текст постанови складено 16 грудня 2021 року.

Головуючий:

Судді: