Справа № 635/972/20
Провадження № 2/635/1310/2021
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 лютого 2020 року смт. Покотилівка

Харківський районний суд Харківської області в складі

головуючого судді Назаренко О.В.,

секретаря судового засідання Цимбаліста О.І.,

позивача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Комунальне підприємство «Харківське районне бюро технічної інвентаризації» про визнання права власності на сарай,

УСТАНОВИВ:

11.02.2020 року до Харківського районного суду Харківської області подано позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Комунальне підприємство «Харківське районне бюро технічної інвентаризації» про визнання права власності на сарай.

ЗМІСТ ПОЗОВНИХ ВИМОГ.

Позивач ОСОБА_1 росить суд визнати за нею право власності на сарай літ. «В» розмірами 8,70х5,20 м., що розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

ПРОЦЕСУАЛЬНІ ДІЇ У СПРАВІ

Ухвалою суду від 30 березня 2020 року відкрито провадження в справі за правилами загального позовного провадження та призначено проведення підготовчого судового засідання на 24.04.2020 року.

07.05.2020 року відповідачем подано відзив на позов.

20.08.2020 в підготовчому провадженні ухвалою суду, що постановлена без виходу до нарадчої кімнати, відмовлено в задоволенні клопотання про призначення судової експертизи. Сторони відмовились від процедури врегулювання спору за участю судді. Підготовче провадження закрито, справу призначено до судового розгляду.

29.01.2021 року третьою особою надані пояснення по суті справи.

ДОВОДИ СТОРІН

Позивач вважає, що сарай літ. «В» розмірами 8,70х5,20 м., що розташований за адресою: АДРЕСА_1 правомірно набутий позивачем у власність. Позивач заперечує, що частина цього об?єкту нерухомого майна належить відповідачу на праві власності як гараж, позначений літерою «Д» у складі сусіднього будинку АДРЕСА_2 та претендує на цю споруду (гараж), яка належить відповідачу як на частину своєї надвірної будівлі сараю літ «В», вважаючи таку споруду частиною свого сараю, обравши засобом захисту свого права у спосіб визнання права власності на надвірну будівлю.

Відповідач заперечує проти позовних вимог, посилаючись на їх безпідставність та на набуття відповідачем права власності на частину спірної споруди (гараж літ. «Д») на законних підставах. Просила суд завершити розгляд справи за її відсутності.

Третьою особою надані загальні відомості, що містяться у доказах, наданих сторонами, подана заява про розгляд справи за відсутності представника.

ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ, ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ ТА ДОКАЗИ

Договором дарування, що посвідчений 07.03.2002 року державним нотаріусом Другою державної нотаріальної контори Харківського району Харківської області реєстровий № 1-326, колишні власники ОСОБА_3 та ОСОБА_4 подарували ОСОБА_5 житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Із змісту договору та експлікації будівель і споруд, що міститься в технічному паспорті на зазначений будинок, суд встановив, що сарай літ. «В» розміром 8,70 х 5,20 м входить у склад надвірних будівель при цьому подарованому будинку.

Право власності на будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , в склад якого входить сарай літ. «В», зареєстроване за позивачем у встановленому законом порядку, про що свідчить витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Будівництво такого сараю розміром 8 х 5 м. дозволено колишньому власнику ОСОБА_6 рішенням виконавчого комітету Васищівської селищної ради народних депутатів Харківського району Харківської області рішенням № 87 від 14.04.1981 року з урахуванням прибудови такого сараю до гаражу, що розташований на земельній ділянці АДРЕСА_3 , володільцем якого є ОСОБА_7 , що саме так зазначено у тексті рішення.

Поряд з цим, рішенням № 151 від 13.07.1993 року тієї ж Ради вирішено про неможливість встановлення належності гаражу літ. «Д» до домоволодіння АДРЕСА_3 або АДРЕСА_1 та рекомендовано ОСОБА_3 звернутися з цим питанням до суду.

Подальше вирішення питання про належність гаражу літ «Д» до сусідніх домоволодінь сторонами не висвітлено, належних та допустимих доказів з цього питання сторонам не надано.

Однак, відповідач набуває право власності на будинок з надвірними будівлями, за адресою: АДРЕСА_3 на підставі договору дарування, посвідченого 11.02.2008 року приватним нотаріусом Харківського районного нотаріального округу Ніколенко Г.А. реєстровий № 267. Цей договір укладено між колишнім власником ОСОБА_8 та відповідачем ОСОБА_2 . В склад надвірних будівель за цим договором входить будівля гаражу літ «Д». В свою чергу колишня власник ОСОБА_8 була власником зазначеного нерухомого майна на підставі договору міни, посвідченого Другою Харківського району державною нотаріальною конторою 26 лютого 1993 року. Цей факт підтверджено змістом договору дарування від 11.02.2008 року у пункті 2. Право власності зареєстровано у встановленому законом порядку, про що надано відповідний витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Підсумовуючи зазначені факти суд, розглядаючи позов в рамках заявлених позовних вимог та на підставі наданих сторонами доказів встановив, що спірним нерухомим майном є виключно гараж, літ «Д», що розташований за адресою: АДРЕСА_3 . Сарай літ. «В», що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , що прибудований до сусіднього гаражу і має спільну стіну не входить в склад спірного майна. Право власності на ці окремі споруди набуто сторонами на підставі договорів дарування, зміст яких сторонами не оспорюється, договори судом не визнані недійсними та не скасовані.

ОЦІНКА АРГУМЕНТІВ СТОРІН ТА НОРМИ ПРАВА, ЗАСТОСОВАНІ СУДОМ

Аргументи сторони позивача щодо необхідності захисту порушеного права шляхом визнання права власності суд вважає необґрунтованими і такими, що не відповідають правовідносинам, що виникли між сторонами. При цьому суд виходить із наступних норм права.

Прав власності на спірне майно набуто позивачем за правилами Цивільного кодексу України 1963 року.

Статтею 128 ЦК України в ред. 1963 року встановлено, що право власності (право оперативного управління) у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Передачею визнається вручення речей набувачеві, а так само здача транспортній організації для відправки набувачеві і здача на пошту для пересилки набувачеві речей, відчужених без зобов`язання доставки. До передачі речей прирівнюється передача коносаменту або іншого розпорядчого документа на речі.

Відповідно до ст. 243 ЦК України в ред. 1963 року за договором дарування одна сторона передає безоплатно другій стороні майно у власність. Договір дарування вважається укладеним з моменту передачі майна обдарованому.

Отже, позивач за договором дарування від 07.03.2002 року отримала у власність будинок, в складі якого є надвірна будівля сарай літ. «В».

На час набуття позивачем права власності на зазначене майно, право власності на суміжну до сараю надвірну будівлю, а саме гараж літ. «Д», що розташований на сусідній земельній ділянці, було набуто іншою особою у встановленому законом порядку.

Такі висновки суду ґрунтуються на наступному.

Статтею 241 ЦК України визначено, що за договором міни між сторонами провадиться обмін одного майна на інше. Кожний з тих, хто бере участь у міні, вважається продавцем того майна, яке він дає в обмін, і покупцем майна, яке він одержує. Зазначена норма, у сукупності з ст. 128 ЦК України в ред. 1963 року спростовує доводи позивача, що на час набуття позивачем права власності остання отримала у дар і ту частину споруди, що на теперішній час визначена під літ. «Д» як гараж, розташований за адресою АДРЕСА_3 . Крім того, на час укладення договору дарування від 07.03.2002 року між позивачем та відповідачем не існувало ніяких правовідносин, оскільки відповідач набула права власності на нерухоме майно тільки у 2008 році і за іншими правилами, що регулюються ЦК України 2004 року.

Договір міни від 26 лютого 1993 року, на підставі якого виникло право власності у ОСОБА_8 (дарителя за договором дарування від 11.02.208 року) на будинок АДРЕСА_3 в склад якого входить спірна надвірна будівля гараж літ. «Д», не був предметом дослідження в судовому засіданні, оскільки копія правочину сторонами не надана, зміст правочину не є предметом оспорювання між сторонами, доводів про незаконність такого договору сторонами не надавалось, а тому вирішення питання про незаконність такого правочину явно виходить за рамки позовних вимог і суд при вирішення спору виходить із презумпції правомірності такого правочину.

Отже, наданими доказами не підтверджено доводів позивача про те, що за договором дарування вона отримала у власність споруду, яка на теперішній час визначена під літ. «Д» як гараж, розташований за адресою АДРЕСА_3 , оскільки на час укладання такої угоди дарителі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 не мали в складі свого будинку такої надвірної будівлі, а надвірна будівля сарай та той час визначалась як прибудова до гаражу, розташованого на судній земельній ділянці, який в подальшому отримав позначення на планах під літ. «Д».

Щодо доводів про захист порушеного права позивача на нерухоме майно, суд виходить із положень ЦК України 2004 року, оскільки спір між сторонами виник і переданий на розгляд суду 11.02.2020 року.

Позивач обрала засіб захисту порушеного права шляхом визнання права власності.

Статтею 321 ЦК України 2004 року визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Стаття 328 ЦК України 2004 року встановлює, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.

Право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Переданням майна вважається вручення його набувачеві або перевізникові, організації зв`язку тощо для відправлення, пересилання набувачеві майна, відчуженого без зобов`язання доставки. До передання майна прирівнюється вручення коносамента або іншого товарно-розпорядчого документа на майно. Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. Такі положення закону містить ст. 334 ЦК України 2004 року. Зазначена норма закону свідчить про правомірність набуття відповідачем права власності на нерухоме майно, що розташоване за адресою АДРЕСА_3 , в складі якого міститься спірна надвірна будівля гараж літ. «Д».

За таких обставин обраний засіб захисту позивачем своїх, на її думку порушених прав, шляхом визнання права власності є помилковим і безпідставним з декількох підстав.

Таких засіб захисту передбачений ст. 391 ЦК України 2004 року, якою визначено, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Позивач не довела у судовому засіданні того факту, що набула у встановленому законом порядку право власності на надвірну будівлю гараж літ. «Д», яка включена до складу нерухомого майна, що розташоване за адресою АДРЕСА_3 , а тому і не має права вимагати визнання за нею права власності на майно, що набуто у встановленому законом порядку іншою особою. Якщо позивач вважає такий об?єкт частиною свого об?єкту нерухомого майна, відчуженого у незаконний спосіб, то в такому випадку, позивач може звертатися із позовом про визнання частково недійсним договору, на підставі якого таке майно набуто іншою особою, але такого позову не подано до суду. Крім того, в даному випадку спір полягає в тому, що сама позивач не визнає факту законності набуття відповідачем права власності на спірне майно за договором дарування. Поряд з цим, позивач і фактично не визнає факту належності права власності на спірне майно і у колишнього власника цього майна ОСОБА_8 , яка подарувала це майно у 2008 році відповідачу. Але до цієї особи ніяких позовних вимог не заявлено. Отже, застосування до правовідносин, що виникли між сторонами у спорі положень ст. 391 ЦК України в якості засобу і підстав для захисту прав позивача є безпідставним. Доводи відповідача про набуття права власності на спірне майно у встановлений законом спосіб не спростовані позивачем та не підтверджуються наданими доказами, а питання недійсності правочину явно виходить за рамки позовних вимог і не заявлено жодним учасником справи.

ВИСНОВКИ СУДУ

Наданими доказами, дослідженими у судовому засдіанні, вирішуючи спір в рамках заявлених позовних вимог суд встановив, що спірним майном є надвірна будівля - гараж літ. «Д», що є в складі нерухомого майна, розташованого за адресою: АДРЕСА_3 , яку позивач вважає частиною своєї будівлі, а саме сараю літ «В», що входить в склад надвірних будівель будинку АДРЕСА_1 .

Зазначений об?єкт набутий відповідачем ОСОБА_2 на підставі нотаріально посвідченого договору дарування від 11.02.2008 року і на теперішній час незаконність набуття права власності судом не встановлена, правочин не оспорений а його недійсність не є предметом спору.

Надвірна будівля сарай літ. «В» що є в складі нерухомого майна, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 не є спірним майном, оскільки належить позивачу на підставі договору дарування від 07.03.2002 року, відповідачем, або іншими особами таке право не оспорюється, доказів порушення такого права не надано і додатковому захисту таке право позивача не потребуює.

Підстав набуття позивачем у встановленому законом порядку права власності на надвірну будівлю гараж літ. «Д», що є в складі нерухомого майна, розташованого за адресою: АДРЕСА_3 ні на підставі договору дарування від 07.03.2002 року, або з інших підстав, передбачених законом, судом не встановлено, тому підстави захисту прав власності позивача на спірне майно в порядку, передбаченому ст. 391 ЦК України відсутні і суд повністю відмовляє в задоволенні позову.

Судові витрати в порядку п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України покладаються на позивача.

Керуючись ст. ст. 12,13,81,141,263-265 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 повністю відмовити.

Судові витрати, понесені ОСОБА_1 віднести за її рахунок.

На рішення суду може бути подано апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення суду, а якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відомості, що не підлягають проголошенню:

Позивач ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання АДРЕСА_2

Відповідач ОСОБА_2 , РНОКПП не відомий, зареєстроване місце проживання АДРЕСА_2

Третя особа - Комунальне підприємство «Харківське районне бюро технічної інвентаризації», , юридична адреса: Харківська область, Харківський район, смт. Покотилівка, вул. Дачна, 16; адреса для листування: Харківська область, Харківський район, смт Пісочин, вул. Надії, 15

Повний текст складений 09.02.2021 року.

Головуючий суддя: Назаренко О.В.