ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2481/21 Справа № 201/335/19 Суддя у 1-й інстанції - Федоріщева С.С Суддя у 2-й інстанції - Городнича В. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 серпня 2021 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого - Городничої В.С.,

суддів: Лаченкової О.В., Петешенкової М.Ю.,

за участю секретаря - Солодової І.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 14 вересня 2020 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про встановлення факту проживання однією сім`єю, визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та його розподіл, -

ВСТАНОВИЛА:

В січні 2019 року ОСОБА_2 звернувся до суду із вказаним позовом, в обґрунтування якого посилався на те, що починаючи з 2004 року і по 24 жовтня 2012 року позивач і відповідач проживали однією сім`єю без шлюбу.

За цей період часу у них народилось двоє доньок: ОСОБА_3 і ОСОБА_4 та за спільні кошти було придбано кв. АДРЕСА_1 , однак 31 травня 2010 року квартира була зареєстрована на відповідача (дошлюбне прізвище - ОСОБА_5 ).

24 жовтня 2012 року між ними було зареєстровано шлюб в Жовтневому відділі державної реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції у Дніпропетровській області, який рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 19 листопада 2018 року - розірвано (справа № 201/8642/18). 20 грудня 2018 року рішення суду про розірвання шлюбу між сторонами набрало законної сили.

За період перебування у шлюбі, відповідач, за спільні кошти подружжя, на підставі договорів купівлі-продажу, придбала наступне нерухоме майно:

03 серпня 2016 року - земельну ділянку, кадастровий № :01:072:0042, площею 0, 0407 Га, цільове призначення: для колективного садівництва, розташовану за адресою: АДРЕСА_2 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 14) (далі - земельна ділянка);

03 серпня 2016 року - садовий будинок, загальної площі (кв.м): 63.1, Опис: садовий будинок А загальною площею 63,10 кв.м, вбиральня Б, сарай В, сарай Г, сарай Д, альтанка Е, навіс Ж, навіс З, колонка К, зливна яма З.я, огорожа № 1-4, замощення І, розташований за адресою: АДРЕСА_2 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 14) (далі - садовий будинок). Вартість садового будинку з врахуванням земельної ділянки становить 269 563 грн.;

04 серпня 2014 року - квартиру АДРЕСА_3 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 01) (далі - квартира). Вартість квартири становить 350 131 грн.

Незважаючи на те, що відповідач є титульним власником земельної ділянки, садового будинку та квартири, вказані об`єкти нерухомого майна набуті колишнім подружжям за час шлюбу і, згідно приписів ст. 60, ч. 1 ст. 61, ч. 1 ст. 68 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України, належать позивачу та відповідачу на праві спільної сумісної власності.

Однак, як перебуваючи у шлюбі, відповідач не бажала розділити майно за взаємною згодою в порядку, передбаченому ч. 2 ст. 69 СК України, так і вже не перебуваючи у шлюбі, ОСОБА_1 також не бажає поділити майно за домовленістю в порядку, передбаченому ч. 4 ст. 372 ЦК України.

У зв`язку з чим, позивач, з урахуванням уточнень, просив суд визнати земельну ділянку, кадастровий № :01:072:0042, площею 0, 0407 Га, цільове призначення: для колективного садівництва, розташовану за адресою: АДРЕСА_2 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 14), садовий будинок, загальної площі (кв.м): 63.1, розташований за адресою: АДРЕСА_2 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 14), квартиру АДРЕСА_3 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 01) об`єктами права спільної сумісної власності колишнього подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

В порядку поділу спільного майна колишнього подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 :

- визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частку земельної ділянки, кадастровий № :01:072:0042, площею 0, 0407 Га, цільове призначення: для колективного садівництва, розташованої за адресою: АДРЕСА_2 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 14);

- визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частку садового будинку, загальної площі (кв.м): 63.1, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 14);

- визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_3 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 01);

- встановити факт проживання однією сім`єю ОСОБА_2 та ОСОБА_6 без шлюбу в період часу з 2004 року і по 24 жовтня 2012 року;

- визнати квартиру АДРЕСА_1 (реєстраційний номер майна: 23205398) об`єктом права спільної сумісної власності ОСОБА_2 та ОСОБА_6 ;

- визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 (реєстраційний номер майна: 23205398).

Також просив стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати на загальну суму 6746 грн. 53 коп., які складаються із сум сплачених судових зборів на загальну суму в розмірі 5346 грн. 53 коп. та витрат, пов`язаних з підготовкою справи до її розгляду, в розмірі 1400 грн.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 14 вересня 2020 року позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про встановлення факту проживання однією сім`єю, визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та його розподіл - задоволено.

Встановлено факт проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_6 у період з 2004 року і по ІНФОРМАЦІЯ_1 однією сім`єю без реєстрації шлюбу.

Визнано об`єктами права спільної сумісної власності колишнього подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 :

1) земельну ділянку, кадастровий № :01:072:0042, площею 0, 0407 Га, цільове призначення: для колективного садівництва, розташовану за адресою: АДРЕСА_2 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 14);

2) садовий будинок, загальної площі (кв.м): 63.1, Опис: садовий будинок А загальною площею 63,10 кв.м, вбиральня Б, сарай В, сарай Г, сарай Д, альтанка Е, навіс Ж, навіс З, колонка К, зливна яма З.я, огорожа № 1-4, замощення І, розташований за адресою: АДРЕСА_2 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 14);

3) квартиру АДРЕСА_3 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 01),

4) квартиру АДРЕСА_1 (реєстраційний номер майна: 23205398).

В порядку поділу спільного майна колишнього подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 :

1. визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частку земельної ділянки, кадастровий № :01:072:0042, площею 0, 0407 Га, цільове призначення: для колективного садівництва, розташованої за адресою: АДРЕСА_2 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 14);

2. визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частку садового будинку, загальної площі (кв.м): 63.1, Опис: садовий будинок А загальною площею 63,10 кв.м, вбиральня Б, сарай В, сарай Г, сарай Д, альтанка Е, навіс Ж, навіс З, колонка К, зливна яма З.я, огорожа № 1-4, замощення І, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 14);

3. визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_3 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 01);

4. визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 (реєстраційний номер майна: 23205398).

Вирішено питання розподілу судових витрат.

Не погодившись з таким рішенням, ОСОБА_1 подала до суду апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просила його скасувати і ухвалити нове судове рішення.

Представник позивача - ОСОБА_7 , відповідно до ст. 360 ЦПК України, подав відзив, в якому просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду - без змін, посилаючись на незаконність та необґрунтованість доводів скарги.

Згідно з ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду - без змін, з огляду на таке.

Судом встановлено, 24 жовтня 2012 року позивач та відповідач зареєстрували шлюб в Жовтневому відділі державної реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції у Дніпропетровській області, що підтверджується засвідченими належним чином копіями документів, приєднаними в якості додатків 3-5 до позову.

19 листопада 2018 року рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська шлюб між позивачем та відповідачем розірвано (справа № 201/8642/18). 20 грудня 2018 року рішення суду про розірвання шлюбу між сторонами набрало законної сили.

За період перебування у шлюбі, відповідач, за спільні кошти подружжя, на підставі договорів купівлі-продажу, придбала наступне нерухоме майно:

03 серпня 2016 року - земельну ділянку, кадастровий № :01:072:0042, площею 0, 0407 Га, цільове призначення: для колективного садівництва, розташовану за адресою: АДРЕСА_2 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 14) (далі - земельна ділянка), що підтверджується засвідченою належним чином копією документу, приєднаного в якості додатку 6 до позову;

03 серпня 2016 року - садовий будинок, загальної площі (кв.м): 63.1, Опис: садовий будинок А загальною площею 63,10 кв.м, вбиральня Б, сарай В, сарай Г, сарай Д, альтанка Е, навіс Ж, навіс З, колонка К, зливна яма З.я, огорожа № 1-4, замощення І, розташований за адресою: АДРЕСА_2 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 14) (далі - садовий будинок), що підтверджується засвідченою належним чином копією документу, приєднаного в якості додатку 6 до позову.

Вартість садового будинку з врахуванням земельної ділянки становить 269 563 грн., що підтверджується засвідченою належним чином копією документу, приєднаного в якості додатку 7 до позову;

04 серпня 2014 року - квартиру АДРЕСА_3 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 01) (далі - квартира), що підтверджується засвідченою належним чином копією документу, приєднаного в якості додатку 6 до позову.

Вартість квартири становить 350 131 грн., що підтверджується засвідченою належним чином копією документу, приєднаного в якості додатку 8 до позову.

Вартість робіт з оцінки садового будинку з врахуванням земельної ділянки та квартири обійшлася позивачу в 1400 грн., що підтверджується засвідченою належним чином копією документу, приєднаного в якості додатку 9 до позову.

Вирішуючи спір по суті, суд першої інстанції виходив з того, що позовні вимоги позивача є доведеними та обґрунтованими, тоді як відповідач доказів на спростування позиції позивача суду не надав, тому дійшов до висновку про задоволення позовних вимог.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

У частині першій статті 61 СК України передбачено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (частина перша статті 69 СК України).

Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто, статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками, як час набуття майна та кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Разом з тим, аналіз статті 60 СК України свідчить, що законом встановлено презумпцію спільності майна подружжя, набутого ними у період шлюбу.

Так, зазначена презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тоді, тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Отже, на майно, набуте за час шлюбу, діє презумпція виникнення права спільної сумісної власності подружжя, а визнання такого майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка потребує доведення.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності та підлягає поділу у рівних частках, оскільки, відповідачем обставин, необхідних для спростування такої презумпції, не було доведено.

В своїй апеляційній скарзі ОСОБА_1 також посилається на те, що суд першої інстанції за неповного дослідження та встановлення всіх обставин справи і на підставі неналежних доказів, дійшов помилкового висновку, зокрема, щодо визнання факту проживання позивача з відповідачем однією сім`єю без реєстрації шлюбу до часу придбання нею квартири АДРЕСА_1 (реєстраційний номер майна: 23205398).

Проте, колегія суддів відхиляє такі доводи апелянта, з наступних підстав.

За приписами ч. 2 ст. 3 СК України, сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Пунктом 6 рішення Конституційного Суду від 03 червня 1999 року №5-рп/99 установлено, що до членів сім`ї належать особи, які постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, а й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т.п.

Відповідно до вимог статті 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

З урахуванням зазначеного, вирішуючи спір про визнання права спільної сумісної власності, необхідно установити як обсяг спільного нажитого майна, так і з`ясувати час та джерела його придбання, а вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти: спільного проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки (статті 3, 74 СК України).

Аналіз вказаних норм дає підстави для висновку, що ст. 74 СК України, поширюється на правовідносини між чоловіком і жінкою, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, і для визнання майна, придбаного під час фактичних шлюбних відносинах, спільною сумісною власністю необхідні докази: ведення спільного господарства, наявності в сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання іншого майна в інтересах сім`ї.

Визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сім`єю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов`язків.

Згідно із ч. 4 ст. 368 ЦК України майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Враховуючи викладене, особам, які проживають однією сім`єю без реєстрації шлюбу, на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте ними за час спільного проживання або набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти.

Так, судом першої інстанції було встановлено, що починаючи з 2004 року і по 24 жовтня 2012 року позивач і відповідач проживали однією сім`єю без шлюбу:

-в період з 2004 року до 30 травня 2010 року за адресою: АДРЕСА_4 ;

-в період з 30 травня 2010 року по 24 жовтня 2012 року за адресою: АДРЕСА_5 (далі - факт проживання однією сім`єю).

Факт проживання однією сім`єю підтверджується документами, приєднаними в якості додатків 2-7, у тому числі, спільними фотографіями за весь час проживання однією сім`єю без шлюбу.

Факт проживання однією сім`єю без шлюбу також підтверджений показаннями свідків.

За період проживання однією сім`єю без шлюбу, позивач і відповідач за спільні кошти придбали квартиру АДРЕСА_6 ), однак 31 травня 2010 року квартира АДРЕСА_7 була зареєстрована на відповідача (дошлюбне прізвище - ОСОБА_5 ), що підтверджується засвідченою належним чином копією документу, приєднаного в якості додатку 8 до позову.

Вартість квартири АДРЕСА_7 становить 449 612 грн., що підтверджується засвідченою належним чином копією документу, приєднаного в якості додатку 9 до позову, тобто, Ѕ вартості квартири АДРЕСА_7 відповідно становить 224 806 грн.

Встановивши вказані обставини справи, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що представлені позивачем суду докази є достатніми для визнання факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу, в розумінні статті 74 СК України, у період з 2004 року і по 24 жовтня 2012 року.

За загальним правилом, закріпленим у статті 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності, частки співвласників є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або договором.

За таких обставин, придбана ОСОБА_1 квартира АДРЕСА_1 (реєстраційний номер майна: 23205398), є спільною сумісною власністю позивача та ОСОБА_2 , які на дату укладення договору купівлі-продажу вказаної квартири, фактично проживали однією сім`єю як чоловік і дружина без реєстрації шлюбу, тому їх частки є рівними.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції мотивовано дійшов висновку, що позовні вимоги про встановлення факту проживання однією сім`єю та визнання права власності на 1/2 частину майна, набутого за час спільного проживання, підлягає до задоволення, із зазначенням про встановлення факту проживання однією сім`єю на час придбання спільного майна.

Інші доводи апеляційної скарги щодо порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильного застосування норм матеріального права, зводяться до незгоди з висновками суду, особистого тлумачення норм матеріального і процесуального права, не впливають на фактичні обставини справи, які встановлені судом відповідно до чинного законодавства, та не спростовують законність оскаржуваного судового рішення.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи, висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх.

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів, розглянувши справу в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги на момент винесення судового рішення, вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального та процесуального права при вирішенні даної справи не допустив, ним правильно визначено характер спірних правовідносин та встановлено дійсні обставини справи, рішення суду відповідає фактичним обставинам справи, а наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують, тому підстави для скасування оскаржуваного судового рішення відсутні.

Згідно із ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, апеляційний суд залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін.

Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 22 січня 2021 року ОСОБА_1 відстрочено сплату судового збору за подачу апеляційної скарги на рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 14 вересня 2020 року, але не більше як до ухвалення судового рішення у справі.

Таким чином, відповідно до ст. 4 Закону України «Про судовий збір», з ОСОБА_1 на користь держави необхідно стягнути суму відстроченого судового збору за подачу апеляційної скарги на рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 14 вересня 2020 року у сумі 8 019 грн. 80 коп.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 14 вересня 2020 року - залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір у сумі 8 019 грн. 80 коп.

Поновити дію рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 14 вересня 2020 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про встановлення факту проживання однією сім`єю, визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та його розподіл.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: В.С. Городнича

Судді: О.В. Лаченкова

М.Ю. Петешенкова