Справа № 307/3646/19
П О С Т А Н О В А

Іменем України

05 липня 2021 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі:

судді-доповідачки Готри Т. Ю.,

суддів Собослоя Г. Г., Мацунича М. В.,

за участю секретарки судового засідання Мацоли О.-Д.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Тячівського районного суду Закарпатської області від 17 серпня 2020 року, ухвалене суддею Бобрушком В.І., повний текст рішення складено 25.08.2020,

в с т а н о в и в:

У листопаді 2019 року ОСОБА_1 , в інтересах якого діє представник-адвокат Шпуганич В.П., звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики.

Позов обґрунтував тим, що 3 січня 2013 року в селищі Буштино відповідач ОСОБА_2 позичив у ОСОБА_1 4 500 євро, про що у присутності двох свідків було складено відповідну розписку. За умовами позики вона є безвідсотковою.

Зазначав, що відповідач повернув позивачу лише 600 євро й останній платіж було здійснено 1 грудня 2018 року. Станом на дату звернення з цим позовом до суду заборгованість позичальника становить 4007,70 євро, з яких: 3 900 євро - основна заборгованість по позиці; 107,70 євро - 3% річних за прострочення виконання грошового зобов`язання за період з 01.12.2018 по 01.11.2019.

Посилаючись на наведені обставини просив стягнути зі ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 4 007,70 євро заборгованості за розпискою, а також вирішити питання про судові витрати.

Рішенням Тячівського районного суду Закарпатської області від 17 серпня 2020 року позов ОСОБА_1 задоволено. Стягнуто зі ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 4 007,70 євро за договором позики від 03.01.2014, а також 1 100 грн сплаченого судового збору.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції відповідач ОСОБА_2 подав на нього апеляційну скаргу внаслідок порушення місцевим судом норм матеріального і процесуального права та не відповідності висновків суду фактичним обставинам справи.

Скарга мотивована тим, що факту передачі коштів по розписці не було, оскільки мала місце крадіжка належних позивачу коштів, а розрахунки були проведені до 2015 року на 49 500 гривень.

Указував на пропуск позивачем строку позовної давності, який суд першої інстанції безпідставно не застосував. Зазначав, що судом помилково взято до уваги письмові заяви свідків, які в судовому засіданні не допитувалися, а їх свідчення різняться в даті (08.12.2018) з приводу начебто передачі коштів, хоча в позовній заяві вказано про таку дату - 01.12.2018. Відтак заяви свідків не є належними письмовими доказами у справі та свідченнями свідків не може підтверджуватися факт передачі грошей.

Також посилався, що кінцевий термін повернення позики становив 3 січня 2015 року і з цього часу позивач на протязі чотирьох з половиною років фінансових претензій до нього не пред`являв.

З огляду на викладене просив оскаржене рішення місцевого суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити, а також вирішити питання про судові витрати.

Правом подати відзив на апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2 позивач ОСОБА_1 не скористався.

У судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_2 - адвокат Ковач В.С. апеляційну скаргу підтримав та просив її задовольнити з підстав наведених у ній.

Представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Шпуганич В.П. у судовому засіданні щодо задоволення апеляційної скарги заперечив, уважав її безпідставною та просив оскаржене рішення місцевого суду залишити без змін.

Заслухавши суддю-доповідачку, пояснення представників сторін, перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали справи, колегія суддів уважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Відповідно до частин 1, 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Судом установлено, що відповідно до оригіналу наявної в матеріалах справи розписки від 03.01.2014, складеної в присутності свідків ОСОБА_3 і ОСОБА_4 , ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_1 безвідсотково у борг гроші в розмірі 4 500 євро, що в еквівалентно 49 500 грн, які зобов`язався повернути у строк до 03.01.2015.

Із нотаріально посвідчених заяв ОСОБА_3 і ОСОБА_5 від 08.08.2020 вбачається, що вони підтверджують той факт, що 14 червня 2016 року та 8 грудня 2018 року бачили розрахунки ОСОБА_2 перед ОСОБА_1 двічі по 10 000 гривень (а.с.96,97). Ці самі обставини зазначені свідки безпосередньо підтвердили і в судовому засіданні Закарпатського апеляційного суду під час розгляду справи, а з приводу розбіжностей у датах 1 грудня 2018 року та 8 грудня 2018 року пояснили це спливом значного часу та ствердили при цьому, що, окрім 14.06.2016, саме в грудні 2018 року ОСОБА_2 у їх присутності передавав ОСОБА_1 кошти.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Статтею 525 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Як кореспондує ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики унаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України регламентовано, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин уважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин уважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання у борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Особа, яка має боргову розписку вважається позикодавцем при відсутності належних і допустимих доказів, визначених частиною другою статті 76 ЦПК України, що спростовують зміст боргового документа або є докази неправомірного заволодіння такою розпискою особою, яка нею володіє (рішення правоохоронних органів тощо).

Подібні висновки містяться, зокрема, і в постановах Верховного Суду від 27 травня 2020 року у справі № 583/97/19, від 19 травня 2021 року у справі № 128/891/2-ц, які відповідно до положень ч. 4 ст. 263 ЦПК України суд ураховує при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.

З огляду на викладене, колегія суддів уважає, що місцевий суд на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, дійшов правильного висновку про наявність між сторонами правовідносин, які випливають із договору позики, оскільки наявна у позивача розписка підтверджує як факт укладення договору позики, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми. При цьому відповідач не заперечував, що боргова розписка власноручно складена ним, а доказів того, що позивач неправомірно заволодів цією розпискою суду не надано.

Положеннями ст. 545 ЦК України визначено, що прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові.

У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора.

Статтею 204 ЦК України регламентовано, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (презумпція правомірності правочину).

Колегія суддів констатує, що у матеріалах справи відсутні будь-які докази того, що відповідачем оспорювався цей договір позики.

Отже, установивши, що зобов`язання ОСОБА_2 про повернення ОСОБА_1 суми боргу підтверджуються наявною в останнього письмовою розпискою, умови якої щодо повернення коштів, отриманих у позику, позичальник не виконав, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про стягнення з відповідача на користь позивача залишку суми боргу, обумовлену договором позики.

Щодо доводів апеляційної скарги про неможливість підтвердження показаннями свідків факту передачі коштів, то апеляційний суд констатує, що відповідно до вимог ст. 1051 ЦК України рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані в меншій кількості, ніж встановлено договором. Водночас обмежень або застережень із приводу свідчень свідків про повернення позичальником коштів позикодавцю, параграф 1 глави 71 ЦК України не містить.

Статтею ст. 257 ЦК України передбачено, що загальна позовна давність установлюється тривалістю у три роки.

Положеннями частин 1, 3 ст. 264 ЦК України врегульовано, що перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

За таких обставин, колегія суддів уважає безпідставними доводи апеляційної скарги про пропуск позивачем ОСОБА_1 строку позовної давності, оскільки такий переривався внаслідок часткового погашення відповідачем ОСОБА_2 боргу в червні 2016 року та в грудні 2018 року.

Відповідно до частини 3 ст. 12, частин 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, окрім випадків установлених Законом, а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Отже, апеляційний суд доходить висновку, що позивач довів належними, допустимими, достовірними і достатніми доказами свої вимоги, які знайшли своє підтвердження під час апеляційного розгляду справи.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний із належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Недоліки вирішення місцевим судом даного спору носять характер формальних міркувань та не впливають на правильність і справедливість ухваленого судом першої інстанції рішення.

Доводи апеляційної скарги, колегія суддів уважає безпідставними, оскільки вони не ґрунтується на положеннях закону і фактичних обставинах справи та не спростовують правильність висновків суду першої інстанції, а тому апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскаржене рішення місцевого суду є законним та обґрунтованим і підстав для його зміни чи скасування, апеляційний суд не вбачає.

На підставі ст. 141 ЦПК України судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги слід покласти на відповідача ОСОБА_2 .

Керуючись статтями 374, 375, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Тячівського районного суду Закарпатської області від 17 серпня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду на протязі тридцяти днів із дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 12 липня 2021 року.

Суддя-доповідачка Судді