Номер провадження: 22-ц/813/1772/21
Головуючий у першій інстанції Бескровний Я. В.
Доповідач Драгомерецький М. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24.11.2021 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Драгомерецького М.М.,

суддів: Громіка Р.Д., Дришлюка І.А.,

при секретарі: Павлючук Ю.В.,

переглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 07 серпня 2018 року по справі за позовом ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до Одеської міської ради про визнання права власності у порядку спадкування, -

в с т а н о в и в:

15 грудня 2017 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернулися до суду із позовними вимогами до Одеської міської ради про визнання права власності у порядку спадкування, в якому посилаючись на статтю 1218 ЦК України просили визнати за ними право власності за ОСОБА_1 на 2/3 частки, а за ОСОБА_2 на 1/3 частку, житлового будинку за адресою АДРЕСА_1 , загальною площею 150 кв.м.

Позов обґрунтовано тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_3 , після смерті якого відкрилася спадщина на вказаний будинок, який належав йому на підстав рішення Київського районного суду м. Одеси від 11 жовтня 2010 року по справі №2-5325/2010. Спадкоємці першої черги, дочка ОСОБА_2 , дружина спадкодавця ОСОБА_1 та його син ОСОБА_4 подали до нотаріальної контори заяви про прийняття спадщини. Однак останній 13 лютого 2013 року подав заяву про відмову від своєї частки на користь ОСОБА_1 .

Однак, постановами державного нотаріуса Третьої одеської нотаріальної контори Баранової Олени Володимирівни від 27 листопада 2015 року та від 08 червня 2017 року позивачам відмовлено у вчиненні нотаріальних дій, оскільки будинок за номером АДРЕСА_1 не зареєстровано у державному реєстрі прав власності на нерухоме майно.

В судовому засіданні ОСОБА_5 в інтересах позивачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 позов підтримала, просила його задовольнити.

Відповідач, Одеська міська рада, свого представника до суду не направила, повідомлялася належним чином про час та місце розгляду справи.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 07 серпня 2018 року у задоволенні позову ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до Одеської міської ради про визнання права власності у порядку спадкування відмовлено.

В апеляційній скарзі позивачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 просять рішення суду першої інстанції скасувати й ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права.

До судового засідання в суд апеляційної інстанції позивач ОСОБА_2 та представник відповідача Одеської міської ради не з`явились, але про розгляд справи вони сповіщались належним чином та завчасно. Крім того, інтереси ОСОБА_2 представляє її адвокат Синько О.А..

Відповідно до ст. ст. 13, 43 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми процесуальними правами на власний розсуд. Особи, які беруть участь у справі, зобов`язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права та виконувати процесуальні обов`язки.

Тому згідно правил ч. 2 ст. 372 ЦПК України колегія суддів прийшла до висновку, що вказані обставини не перешкоджають розглядові справи у відсутність належно сповіщених сторін.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню за таких підстав.

У частинах 1 та 2 статті 367 ЦПК України зазначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Статтею 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

У статті 11 ЦПК України зазначено, що суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

За загальними правилами статей 15, 16 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або іншим способом, що встановлений договором або законом.

Згідно зі статтями 1216 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

За змістом статей 1220, 1221 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу). Місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця.

Спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини (стаття 1222 ЦК України).

Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини (стаття 1223 ЦК України).

У статтях 1268, 1269 ЦК України зазначено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Малолітня, неповнолітня, недієздатна особа, а також особа, цивільна дієздатність якої обмежена, вважаються такими, що прийняли спадщину, крім випадків, встановлених частинами другою четвертою статті 1273 цього Кодексу.

Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто.

Згідно із роз`ясненнями, викладеними в абзаці другому та третьому пункту 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування», «свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають.

У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження».

Судом першої інстанції встановлено, що рішенням Київського районного суду м. Одеси від 11.10.2010р. у справі №2-5325/2010 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_6 , Одеської міської ради про визнання права вланості, позов задоволено, Судом визнано право власності за ОСОБА_3 на житловий будинок АДРЕСА_1 , загальною площею 150,2 кв.м. (а.с. 10).

З вказаного судового рішення вбачається, що земельна ділянка за адресою АДРЕСА_2 була виділена ОСОБА_7 у 1958р. Останній помер ІНФОРМАЦІЯ_2 .. Після його смерті спадщину у вигляді 77/100 частин домоволодіння під АДРЕСА_2 етній прийняли ОСОБА_3 та ОСОБА_6 . ОСОБА_3 з дозволу батьків на земельній ділянці АДРЕСА_2 побудував житловий будинок, загальною площею 150,2 кв.м..

ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_3 помер, про що 18 січня 2013 року складено відповідний актовий запис №729 (а.с. 6).

До Третьої державної нотаріальної контори спадкоємцями першої черги ОСОБА_2 , ОСОБА_1 та ОСОБА_4 подано заяви про прийняття спадщини, після смерті ОСОБА_3 . В подальшому ОСОБА_4 подав заяву про відмову від прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 (а.с. 15).

Постановами державного нотаріуса Третьої одеської державної нотаріальної контори Баранової Олени Володимирівни від 27.11.2015р. та від 08.06.2017р.. позивачам відмовлено у вчиненні нотаріальної дії видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на частки будинку АДРЕСА_1 у зв`язку з тим, що вказаний будинок не зареєстрований у відповідних органах реєстрації нерухомого майна (а.с. 12.14).

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що сторона позивача не надала суду доказів того, що земельна ділянка Одеською міською радою виділялася під вже збудований будинок за адресою АДРЕСА_1 , що новостворений будинок АДРЕСА_1 приймався в експлуатацію відповідно до вимог діючого законодавства та проводилася його державна реєстрація та під нього Одеською міською радою виділялася земельна ділянка, адреса « АДРЕСА_1 » не була зарезервована відповідно до Положення «Про Адресний реєстр міста Одеси», а тому суд вважає, що у даному випадку не підлягає застосуванню стаття 1218 ЦК України.

Таким чином, ОСОБА_3 за життя не набув права власності на будинок АДРЕСА_1 , оскільки право власності на зазначений будинок не було зареєстровано, а отже і позивачі не мають право спадкувати частину даного будинку, що також зазначено в постанові про відмову у вчиненні нотаріальних дій від 27.11.2015р..

Проте, з таким висновком суду першої інстанції погодитись неможливо, виходячи з наступного.

Згідно із частинами 1-4 статті 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Необхідність визнання обов`язковості практики Європейського Суду з прав людини, що законодавчо ґрунтується на нормах пункту першого Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції від 17 липня 1997 року», згідно якого Україна повністю визнає на своїй території дію статті 46 Конвенції щодо визнання обов`язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Європейського суду з прав людини в усіх питаннях, що стосується тлумачення і застосування Конвенції, а також статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року №3477-IV, у якій зазначено, що суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Так, вирішуючи питання стосовно застосування частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд бере до уваги, що в рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Чуйкіна проти України» від 13 січня 2011 року (остаточне 13 квітня 2011 року) за заявою №28924/04 у параграфі 50 зазначено, наступне «…суд нагадує, що процесуальні гарантії, викладені у статті 6 Конвенції, забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обов`язків. Таким чином стаття 6 Конвенції втілює «право на суд», в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів (див. рішення від 21 лютого 1975 року у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom), пп. 2836, Series A №18). Крім того, порушення судового провадження саме по собі не задовольняє усіх вимог пункту 1 статті 6 Конвенції. Ціль Конвенції гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а й право отримати «вирішення» спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні. Для пункту 1 статті 6 Конвенції було б неможливо детально описувати процесуальні гарантії, які надаються сторонам у судовому процесі провадженні, яке є справедливим, публічним та швидким, не гарантувавши сторонам того, що їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені (див. рішення у справах «Мултіплекс проти Хорватії» (Multiplex v. Croatia), заява №58112/00, п. 45, від 10 липня 2003 року, та «Кутіч проти Хорватії» (Kutic v. Croatia), заява №48778/99, п. 25, ECHR 2002-II).

У пункті 23 Рішення Європейського суду з прав людини від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України» (заява №63566/00 від 25 жовтня 2000 року, «Суд нагадує, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (див. «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Toriya v. Spaine), рішення від 09.12.94р., Серія A, N 303-A, параграф 29).

Аналогічний висновок, висловлений Європейським судом з прав людини у п. 18 Рішення від 07 жовтня 2010 року (остаточне 21.02.2011р.) у справі «Богатова проти України» (заява №5232/04 від 27 січня 2004 року).

Більш детальніше щодо застосування складової частини принципу справедливого судочинства обґрунтованості судового рішення Європейський суд з прав людини висловився у п. 58 Рішення від 10 лютого 2010 року (остаточне 10.05.2011р.) у справі «Серявін та інш. проти України» (заява №4904/04 від 23 грудня 2003 року), а саме «Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), N 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Частиною 1 статті 2 ЦПК України визначено, що завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частиною 1 та 2 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

За змістом статей 12 та 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У статті 76 ЦПК України зазначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Статтями 77-80 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Як зазначено у частині 1 статті 95 ЦПК України, письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Однак, в порушення положень статей 12, 81, 263, 264 ЦПК України суд першої інстанції не перевірив належним чином обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, та не надав правильної оцінки наявним у справі доказам.

Колегія суддів вважає, що у даному випадку докази були досліджені судом першої інстанції з порушенням норм процесуального права, тому апеляційний суд має законні підстави для встановлення обставин, що мають значення для справи, та дослідження й оцінки наявних у справі доказів.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного суду.

Верховний суд у постанові від 02 жовтня 2019 року у справі №522/16724/16 (провадження №61-28810св18) зробив наступний правовий висновок: «обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

За своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Отже, тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача».

Проте, судом першої інстанції помилково не враховано, що позивачами, дружиною спадкодавця та його дочкою, в судовому засіданні доведено належним чином підстави позову, а саме, те, що після смерті ОСОБА_3 відкрилась спадщина на житловий будинок АДРЕСА_1 , позивачі є спадкоємцями померлого за законом першої черги й ОСОБА_1 , як дружина померлого, успадкувала 2/3 частини будинку за адресою: АДРЕСА_1 , а ОСОБА_2 , як дочка померлого, 1/3 частину вказаного будинку.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 11 жовтня 2010 року у справі №2-5325/2010 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_6 , Одеської міської ради про визнання права власності, що набрало законної сили 22 жовтня 2010 року, визнано право власності за ОСОБА_3 на житловий будинок під літ. «Б1», загальною площею 150,2 кв.м., що складається: на першому поверсі з: 5-2- коридор, площею 9,5 кв.м., 5-3-підсобна, площею 8,9 кв.м., 5-4-житлова кімната, площею 13,0 кв.м., 5-5-кухня, площею 18,7 кв.м., 5-6-ванна, площею 5,0 кв.м., 5-7-туалет, 1,6 кв.м., 6-1- туалет, площею 1,6 кв.м.; на другому поверсі з: 5-8-хол, площею 31,6 кв.м., 5-9-вітальня, площею 18,9 кв.м., 5-10-житлова кімната, площею 9,0 кв.м., 12-житлова кімната, площею 16,1 кв.м. та прибудова під літ. «б» 5-1, площею 2,8 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 10).

Вказаним судовим рішенням встановлено, що відповідно до акту зазначення меж від 01 червня 1958 року ОСОБА_7 під індивідуальне будівництво була виділена земельна ділянка у розмірі 1 500 кв.м. в районі 5 ст. Люстдорфської дороги.

ОСОБА_7 помер ІНФОРМАЦІЯ_4 та після його смерті позивач, який є сином померлого і відповідачка, яка є дружиною померлого прийняли спадщину у рівних частках, яка складається з 77/100 частин домоволодіння, що знаходиться у АДРЕСА_2 та складається в цілому з двох кам`яних житлових будівель, загальна житлова площа яких становить 90,90 кв.м. та надвірних споруд: Б літня кухня, В льох, Г вбиральня, Е сарай, Ж гараж, ІУ- мостіння, №2,3 огорожа, розташованих на земельній ділянці площею 1 450 кв.м.

З метою поліпшення житлових умов та з дозволу батьків позивач на вищезазначеній земельній ділянці побудував житловий будинок, загальною площею 150,2 кв.м., який відповідно до висновку судової будівельно-технічної експертизи відповідає будівельним нормам та стандартам, вимогам техніки безпеки, санітарним нормам, правилам пожежної безпеки (нормам БНіП) та не порушує права інших осіб.

Згідно Декларації про готовність об`єкта до експлуатації, зареєстрованої в Інспекції ДАБК в Одеській області від 14 травня 2012 року №ОД8, за замовленням ОСОБА_3 , об`єкт нерухомого майна за лат. «Б1» за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 150, 2 кв.м., вважався закінченим будівництвом готовим до експлуатації ( а.с. 117-123).

Отже, спірний житловий будинок прийнято до експлуатації у встановленому законом порядку й у відповідності до частини 2 статті 331 ЦК України вважається, що у забудовника виникло право власності на вказаний об`єкт нерухомого майна.

Дійсно, право власності ОСОБА_3 на спірний житловий будинок АДРЕСА_1 не зареєстровано в органах державної реєстрації прав на нерухоме майно.

Проте, при розгляді аналогічної справи Верховний Суд у постанові від 10 квітня 2019 року у справі №522/4689/16 (провадження №61-40462св18) дійшов правового висновку, а саме, «Згідно статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Відповідно до частини п`ятою статті 11 ЦК України цивільні права можуть виникати з рішення суду.

Згідно із положеннями частини другої статті 328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до статті 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його права власності.

У відповідності до статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 1 липня 2004 року № 1952-IVдержавна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Відповідно до положень Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» рішення суду, що набрало законної сили, щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно є правовстановлюючим документом, на підставі якого проводиться державна реєстрація прав на об`єкти нерухомого майна.....

З урахуванням вищенаведеного, відсутність у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відомостей про проведення державної реєстрації права власності спадкодавця, підтверджене рішенням суду, що набрало законної сили 29 грудня 2003 року, не може підставою для висновку про відсутність самого права та неможливість переходу вказаного права у порядку спадкування за законом.

Відмовляючи у задоволенні позову, місцевий суд неправильно застосував вищенаведені норми матеріального права, не встановив обставин, від яких залежить правильне вирішення спору».

У постанові від 14 серпня 2019 року у справі №523/3522/16 (провадження №61-21211св18) Верховний Суд також дійшов правового висновку, який стосується даної справи, а саме,

«Відповідно до частини першої статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Відповідно до частини п`ятої статті 1268 ЦК України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Згідно частини третьої статті 1296 ЦК України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.

Тлумачення вказаних норм свідчить, що законодавець розмежовує поняття «виникнення права на спадщину» та «виникнення права власності на нерухоме майно, що входить до складу спадщини», і пов`язує із виникненням цих майнових прав різні правові наслідки. Виникнення у спадкоємця права на спадщину, яке пов`язується з її прийняттям, як майнового права зумовлює входження права на неї до складу спадщини після смерті спадкоємця, який не одержав свідоцтва про право на спадщину та не здійснив державну реєстрацію права.

При відмові у задоволенні позову суди не врахували, що відсутність реєстрації права власності на спірну квартиру за ОСОБА_5 , а також відсутність у ОСОБА_4 свідоцтва про право власності на спадкове майно після смерті НОМЕР_1 , не є перешкодою для реалізації ОСОБА_1 права на прийняття спадщини після смерті ІНФОРМАЦІЯ_5 . Оскільки виникнення у спадкоємця права на спадщину, яке пов`язується з її прийняттям, як майнового права зумовлює входження права на неї до складу спадщини після смерті спадкоємця, який не одержав свідоцтва про право на спадщину та не здійснив державну реєстрацію права».

З матеріалів справи убачається, що ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , перебував у шлюбі з позивачкою ОСОБА_1 з 26 серпня 1989 року (а.с. 7), позивачка ОСОБА_2 є дочкою ОСОБА_3 (а.с. 8), тобто вони є спадкоємцями померлого ОСОБА_3 за законом першої черги.

«У частині першій статті 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Аналіз вищевказаних положень закону свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними за час шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує (постанова Верховного Суду від 13 травня 2020 року у справі №522/13179/17 (провадження №61-38352св 8).

Згідно зі статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

У рішенні від 04 грудня 1995 року у справі «Белле проти Франції» (Bellet v. France) ЄСПЛ зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.

Основною складовою права на суд є право доступу до суду в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутися до суду для вирішення певного питання і що з боку держави не повинні чинитися правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права.

У своїй практиці ЄСПЛ неодноразово наголошував на тому, що право на доступ до суду, закріплене у статті 6 розділу І Конвенції, не є абсолютним: воно може бути піддане допустимим обмеженням, оскільки вимагає за своєю природою державного регулювання. Держави-учасниці користуються у цьому питанні певною свободою розсуду. Однак суд повинен прийняти в останній інстанції рішення про дотримання вимог Конвенції; він повинен переконатись у тому, що право доступу до суду не обмежується таким чином чи такою мірою, що сама суть права буде зведена нанівець. Крім того, подібне обмеження не буде відповідати статті 6 розділу І Конвенції, якщо воно не переслідує легітимної мети та не існує розумної пропорційності між використаними засобами й поставленою метою (див. рішення від 12 липня 2001 року у справі «Принц Ліхтенштейну Ганс-Адамс ІІ проти Німеччини»).

В рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Плахтєєв та Плахтєєва проти України» від 12 березня 2009 року (остаточне 12 червня 2009 року) за заявою №20347/03 у §35 зазначено, що, «…. якщо доступ до суду обмежено внаслідок дії закону або фактично, Суд має з`ясувати, чи не порушило встановлене обмеження саму суть цього права і, зокрема, чи мало воно законну мету, і чи існувало відповідне пропорційне співвідношення між застосованими засобами і поставленою метою (див. рішення у справі «Ашинґдейн проти Сполученого Королівства» (Ashingdane v. the United Kingdom) від 28 травня 1985 року, серія А, №93, сс. 2425, п. 57)».

Виходячи з висновків Європейського суду з прав людини, викладених у рішенні у справі «Бочаров проти України» від 17 березня 2011 року (остаточне 17 червня 2011 року), в пункті 45 якого зазначено, що «суд при оцінці доказів керується критерієм «поза розумним сумнівом» (див. рішення від 18 січня 1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого королівства»). Проте таке доведення може впливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між особою висновків або подібних неспростовних презумпцій щодо фактів (див. рішення у справі «Салман проти Туреччини»)

Аналізуючи зазначені норми процесуального та матеріального права, роз`яснення Верховного Суду України, правові висновки Верховного Суду, застосовуючи Європейську конвенцію з прав людини та практику Європейського суду з прав людини, з`ясовуючи вказані обставини справи, що мають суттєве значення для правильного вирішення справи, та оцінюючи належність, допустимість, достовірність наявних у справі доказів, на предмет пропорційності співвідношення між застосованими засобами і поставленою метою у контексті конституційного принципу верховенства права та права на справедливий розгляд, та керуючись критерієм «поза розумним сумнівом», колегія суддів дійшла висновку про те, що відсутність реєстрації права власності на спірний житловий будинок не є перешкодою для реалізації позивачами права на прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3 , оскільки виникнення у спадкоємця права на спадщину, яке пов`язується з її прийняттям, як майнового права зумовлює входження права на неї до складу спадщини після смерті спадкодавця, який не здійснив державну реєстрацію права. Право власності на спірний житловий будинок набуто у встановленому законом порядку під час шлюбу подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , тому враховуючи презумпцію спільності права власності подружжя, спірний житловий будинок був спільним сумісним майном подружжя й у випадку поділу цього майна кожному з подружжя належало по 1/2 частки майна, тому після смерті чоловіка позивачки ОСОБА_1 , спадщина відкрилась лише на його 1/2 частину. Отже, у такому випадку позивачка ОСОБА_1 , як дружина померлого, успадкувала 2/3 частини будинку за адресою: АДРЕСА_1 , а ОСОБА_2 , як дочка померлого, 1/3 частину цього будинку. Оскільки державним нотаріусом відмовлено позивачам в оформленні спадщини після смерті ОСОБА_3 , то їх право підлягає захисту судом шляхом визнання за позивачкою ОСОБА_1 права власності на 2/3 частки житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 150, 2 кв.м., та прибудову, площею 2,8 кв.м. в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 , а за позивачкою ОСОБА_2 права власності на 1/3 частки житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 150, 2 кв.м., та прибудову, площею 2,8 кв.м. в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Отже, позовні вимоги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 є законними, обґрунтованими та підлягають задоволенню в повному обсязі.

Порушення судом норм процесуального права, а саме, статей 12, 81, 263, 264 ЦПК України, а також норм матеріального права, а саме, статей 1216 1218, 1268, 1269 ЦК України, у відповідності до пункту 4 частини 1 статті 376 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду першої інстанції й ухвалення нового судового рішення про задоволення позову в повному обсязі.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, п. 4 ч. 1 ст. 376, ст. ст. 381-384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 задовольнити, рішення Київського районного суду м. Одеси від 07 серпня 2018 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позов ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до Одеської міської ради про визнання права власності у порядку спадкування, задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 , право власності на 2/3 частки житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площе. 150, 2 кв.м., та прибудову, площею 2,8 кв.м., в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Визнати за ОСОБА_2 , РНОКПП: НОМЕР_3 , право власності на 1/3 частки житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площе. 150, 2 кв.м., та прибудову, площею 2,8 кв.м. в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення до суду касаційної інстанції.

Повний текст судового рішення складено: 09 грудня 2021 року.

Судді Одеського апеляційного суду: М.М. Драгомерецький

А.І. Дришлюк

Р.Д. Громік