печерський районний суд міста києва
Справа № 757/7373/20-ц
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 лютого 2021 року Печерський районний суд міста Києва

у складі: головуючого судді - Писанця В.А.,

при секретарі судових засідань - Єряшевій А.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у місті Києві скаргу ОСОБА_1 на дії приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Телявського А.М. щодо реалізації арештованого нерухомого майна боржника у виконавчому провадженні № 60952120, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернулася до суду зі скаргою, відповідно до якої просила суд: зупинити стягнення на підставі виконавчого листа № 2-2020/11, виданого 23 липня 2012 року Печерським районним судом міста Києва; визнати незаконними дії приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Телявського А.М. в частині вчиненні дій щодо реєстрації нерухомого майна, яке підпадає під дію Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті»; визнати протиправною постанову приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Телявського А.М. від 27 січня 2020 року про опис та арешт майна (коштів) боржника у виконавчому провадженні № 60952120.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що на виконанні в приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Телявського А.М. знаходиться виконавчий лист № 2-2020/11, виданий 23 липня 2012 року Печерським районним судом міста Києва, на підставі якого було відкрито виконавче провадження за № 60952120. Постановою від 27 січня 2020 року у виконавчому вказаному провадженні приватним виконавцем описано та арештовано майно боржника. Скаржник посилається на неправомірність дій приватного виконавця з підстав, зокрема: ненадання боржником згоди на реалізацію предмета іпотеки; того, що боржник є власником квартири і іншого нерухомого майна, яке б належало останньому на праві власності не має; того, що боржник використовує квартиру, як місце постійного проживання.

Стягувач, боржник і приватний виконавець в судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, що в розумінні ч. 2 ст. 450 ЦПК України не перешкоджають її розгляду, а тому вивчивши скаргу, дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку про те, що скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

На виконанні в приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Телявського А.М. знаходиться виконавчий лист № 2-2020/11, виданий 23 липня 2012 року Печерським районним судом міста Києва, на підставі якого було відкрито виконавче провадження за № 60952120. Постановою від 27 січня 2020 року у виконавчому вказаному провадженні приватним виконавцем описано та арештовано майно боржника.

Стосовно доводів скаржника про те, що він немає будь якого іншого нерухомого майна, яке б належало боржнику на праві власності, спростовується доказами наданими разом із скаргою.

Так, згідно інформаційної довідки № 199965255 від 12 лютого 2020 року, боржник є власником декількох земельних ділянок, житловим будинком у Київський області загальною площею 72,6 кв.м. та садовим будинком в м. Києві.

До того ж відомо, що зареєстрованим місцем проживання ОСОБА_1 - є АДРЕСА_1 , встановлено рішенням Печерського районного суду м. Києва від 12 жовтня 2011 року.

Таким чином, посилання скаржника на дію Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» є безпідставними і непідтвердженими наявними в матеріалах справи доказами.

Окрім того, згідно ч. 1 ст. 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Отже, положеннями ст. 447 ЦПК України чітко передбачено, чиї дії може бути оскаржено та коли, а саме дії конкретного державного/приватного виконавця, вчинені під час виконання судового рішення, діями або бездіяльністю якого порушені права особи, яка звертається із скаргою, або дії іншої посадової особи органу ДВС, однак скарга подана Боржником не містить доводів про те, які саме її права, як сторони виконавчого провадженні, порушені оскаржуваними постановами, у даному випадку Скаржник обґрунтовує свою скаргу лише наявністю арешту на належному їй майні.

За приписами ч.ч. 2, 3 ст. 451 ЦПК України у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника). Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

Зміст наведених норм вказує на те, що право на подання скарги на дії, рішення державного виконавця та можливість її задоволення пов`язуються законодавцем саме з наявністю факту порушення прав та законних інтересів заявника. При цьому заявник повинен обґрунтувати наявність, а суд встановити наявність або відсутність порушення прав та охоронюваних законом інтересів скаржника. Розгляд скарги здійснюється виключно з підстав, які наведені самим заявником у скарзі.

Під порушеним правом слід розуміти такий стан суб`єктивного права, при якому воно зазнавало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок якого суб`єктивне право уповноваженої особи зазнало зменшення або припинилося. Порушення права пов`язане з позбавленням його носія можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

Аналогічної висновку дійшов Верховний Суд у своїй постанові від 29 липня 2020 року у справі № 295/5761/16-ц (провадження № 61-37291св18).

По своїй суті ініціювання справи щодо судового контролю за виконанням судових рішень не для захисту прав та інтересів сторони виконавчого провадження - є неприпустимим. Саме по собі порушення норм законодавства ще не є достатньою підставою для задоволення скарги в порядку судового контролю; необхідно також довести та встановити порушення прав саме скаржника як сторони виконавчого провадження (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 квітня 2020 року у справі № 641/7824/18 (провадження № 61-10355св19).

Стосовно неналежного доведення боржнику постанови про опис та арешт майна боржника.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 Закону України «Про виконавче провадження» примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Обов`язки і права виконавців визначені ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження», якою крім іншого передбачено, що виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено і ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Наведені норми свідчать про те, що виконавець зобов`язаний забезпечити реальне виконання виконавчого документа шляхом своєчасного і в повному обсязі вчинення, виконавчих дій.

За положеннями ч. 1 ст. 28 Закону України «Про виконавче провадження» копії постанов виконавця та інші документи виконавчого провадження доводяться виконавцем до відома сторін та інших учасників виконавчого провадження, надсилаються адресатам простим поштовим відправленням або доставляються кур`єром, крім постанов про відкриття виконавчого провадження, про повернення виконавчого документа стягувачу, повідомлення стягувачу про повернення виконавчого документа без прийняття до виконання, постанов, передбачених п.п. 1-4 ч. 9 ст. 71 цього Закону, які надсилаються рекомендованим поштовим відправленням. Боржник вважається повідомленим про початок примусового виконання рішень, якщо йому надіслано постанову про відкриття виконавчого провадження за адресою, зазначеною у виконавчому документі.

Документи виконавчого провадження надсилаються стягувачу та боржнику за їхніми адресами, зазначеними у виконавчому документі.

Фактичне не отримання такої кореспонденції, на що вказує заявник, не впливає на хід виконавчого провадження в подальшому та не є підставою скасування постанови про опис та арешт майна боржника.

Статтею 18 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право: накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в установленому законодавством порядку.

Порядок звернення стягнення на кошти та інше майно боржника визначено ст. 48 Закону України «Про виконавче провадження».

Так, відповідно до ст. 48 Закону України «Про виконавче провадження», звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні (списанні коштів з рахунків) та примусовій реалізації.

Згідно ч. 5 ст. 48 Закону України «Про виконавче провадження», у разі відсутності у боржника коштів та інших цінностей, достатніх для задоволення вимог стягувача, стягнення невідкладно звертається також на належне боржнику інше майно. Звернення стягнення на майно боржника не зупиняє звернення стягнення на кошти боржника. Боржник має право запропонувати види майна чи предмети, які необхідно реалізувати в першу чергу. Черговість стягнення на кошти та інше майно боржника остаточно визначається виконавцем.

Таким чином, приватний виконавець вправі самостійно визначати черговість стягнення майна боржника.

Згідно ст. 56 Закону України «Про виконавче провадження», арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника. Постанова про арешт майна (коштів) боржника виноситься виконавцем під час відкриття виконавчого провадження та не пізніше наступного робочого дня після виявлення майна. Виконавець за потреби може обмежити право користування майном, здійснити опечатування або вилучення його у боржника та передати на зберігання іншим особам, про що він виносить постанову або зазначає обмеження в постанові про арешт. Вид, обсяг і строк обмеження встановлюються виконавцем у кожному конкретному випадку з урахуванням властивостей майна, його значення для власника чи володільця, необхідності використання та інших обставин.

Постанова про опис та арешт майна боржника від 27 січня 2020 року містить всі необхідні відомості у розумінні ст. 56 Закону України «Про виконавче провадження».

Враховуючи вищевикладене, постанова про опис та арешт майна боржника від 27 січня 2020 року відповідають вимогам, визначеним Законом України «Про виконавче провадження» та Інструкції з організації примусового виконання рішень, оскільки містить всі необхідні відомості.

Боржником жодним чином, в порушення ст.ст. 2, 5, 12, 13, 89 ЦПК України, не зазначено, які саме дії приватного виконавця, що виражаються відповідно до Закону України «Про виконавче провадження» в постановах, актах, поданнях, заявках є незаконними, оскільки поняття: «дії щодо передачі на примусову реалізацію майна» є узагальнюючим.

Відповідно до ч. 3 ст. 451 ЦПК України якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і права чи свободи заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

Керуючись ст.ст. 12, 81, 258-261, 353-355, 451 ЦПК України, -

У Х В А Л И В :

Відмовити ОСОБА_1 у задоволенні її скарги на дії приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Телявського А.М. щодо реалізації арештованого нерухомого майна боржника у виконавчому провадженні № 60952120.

Апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції подається протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення безпосередньо до Київського апеляційного суду.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Суддя В. А. Писанець