КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

справа № 367/640/17

провадження № 22-ц/824/10282/2021

01 вересня 2021 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача Кирилюк Г.М.,

суддів: Рейнарт І. М., Семенюк Т. А.

при секретарі Гайворонському В. М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Овчаренка Віталія Юрійовича на ухвалу Ірпінського міського суду Київської області від 13 травня 2021 року у складі судді Шестопалової Я. В.,

встановив:

31.01.2017 ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів.

Позов мотивований тим, що 27 січня 2014 року між нею та ОСОБА_2 був укладений договір безпроцентної позики, за умовами якого відповідач передав їй у борг 144 420 грн до 01 квітня 2014 року, що підтверджується розпискою.

02 квітня 2014 року ОСОБА_2 склав дві розписки про те, що отримав від її чоловіка ОСОБА_3 , який діяв від її імені, відповідно 76 708 грн та 68 420 грн.

В подальшому ОСОБА_2 було подано позов про стягнення з неї грошових коштів.

Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 09 вересня 2014 року (справа №367/4428/14-ц), залишеним без змін судами апеляційної та касаційної інстанції, встановлено, що кошти ОСОБА_2 за договором позики від 27 січня 2014 року було повернуто лише частково, на суму 76 708 грн. Розписку від 02 квітня 2014 року про те, що в рахунок погашення боргу за земельну ділянку в розмірі 3,53 сот. ОСОБА_2 отримав 68 420 грн, судом не було взято до уваги.

Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 21 жовтня 2015 року (справа №367/3632/15-ц) з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 стягнуто грошові кошти, набуті без достатньої правової підстави, в сумі 68 420 грн.

Рішенням Апеляційного суду Київської області від 17 грудня 2015 року, залишеним без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 08 серпня 2016 року, рішення Ірпінського міського суду Київської області від 21 жовтня 2015 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено. При цьому суд апеляційної інстанції зазначив, що ОСОБА_2 набув кошти за розпискою в рахунок погашення боргу за договором купівлі-продажу земельної ділянки, який був оформлений у вигляді боргової розписки ОСОБА_4 , тобто за існування достатніх правових підстав, які в установленому порядку не скасовані, не змінені та не припинені, тобто в даному випадку відсутні зобов`язання з безпідставного набуття чи збереження майна іншої особи.

Станом на дату подання цієї позовної заяви між нею та ОСОБА_2 відсутній укладений договір купівлі-продажу земельної ділянки розміром 3,53 сотки, а так само відсутні будь-які інші договори, предметом яких є земельна ділянка розміром 3,53 сотки.

Оскільки договору, який би за своєю формою та змістом відповідач вимогам закону, між сторонам укладено не було, то передана ОСОБА_2 грошова сума є авансом, який підлягає поверненню.

Враховуючи викладене, просила суд стягнути з ОСОБА_2 на її користь грошові кошти в сумі 68 420 грн.

Ухвалою Ірпінського міського суду Київської області від 13 травня 2021 року провадження в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів закрито.

У червні 2021 року ОСОБА_1 в особі представника - адвоката Овчаренка В. Ю. подала апеляційну скаргу, в якій просила суд скасувати ухвалу суду першої інстанції та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Апеляційна скарга мотивована тим, що підстави позовних вимог в даній справі та в справі №367/3632/15 є різними.

В даній справі в обґрунтування підстав позовних вимог ОСОБА_1 посилається на припинення існування тієї обставини, на яку посилався апеляційний суд Київської області в своєму рішенні від 17 грудня 2015 року в справі №367/3632/15 в якості законної підстави одержання та збереження грошових коштів. Наразі між сторонами не існує будь-яких зобов`язань, пов`язаних з земельною ділянкою в розмірі 3,53 сотки, на які ОСОБА_2 посилався у своїй розписці. ОСОБА_2 не ініціювалось питання про визнання дійсним правочину, пов`язаного з земельною ділянкою, укладеного у простій письмовій формі шляхом складення ОСОБА_2 розписки від 02 квітня 2014 року.

Правом надання відзиву на апеляційну скаргу відповідач не скористався.

В судовому засіданні представник ОСОБА_1 - адвокат Овчаренко В. Ю. апеляційну скаргу підтримав та просив її задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином шляхом особистого отримання 05.08.2021 судової повістки-повідомлення за місцем свого проживання : АДРЕСА_1 (а.с.91 т.2).

23.08.2021 ОСОБА_2 звернувся до суду з заявою про відкладення розгляду справи з підстав неможливості з`явитися в судове засідання, оскільки перебуває в Європі, без вакцинації з Євросоюзу випускають лише на 24 години, дата його вакцинації припадає на 20 листопада 2021 року.

З огляду на те, що наведені в заяві ОСОБА_2 причини неможливості явки в судове засідання визнано необґрунтованими, а його неявку в судове засідання - неявкою без поважних причин, суд дійшов висновку про можливість розгляду справи у відсутність відповідача.

Переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, у червні 2015 року ОСОБА_1 зверталася до суду з позовом до ОСОБА_2 , в якому просила стягнути з останнього на свою користь грошові кошти в сумі 68 420 грн, як безпідставно набуті, та 16 809,76 грн - проценти за користування цими грошима.

Посилалась на ті підстави, що 27 січня 2014 року між нею та ОСОБА_2 був укладений договір безпроцентної позики, за умовами якого відповідач передав їй у борг 144 420 грн до 1 квітня 2014 року.

27 січня 2014 року між ОСОБА_5 , від імені якої на підставі довіреності діяв ОСОБА_2 ( продавець), та ОСОБА_1 (покупець) було укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки, згідно з яким продавець продав, а покупець купив земельну ділянку площею 0,0354 га, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 . Продаж земельної ділянки вчинено за 22 127 грн, які представник продавця отримав повністю від покупця до підписання даного договору.

02 квітня 2014 року ОСОБА_2 склав розписку про те, що він отримав 76 708 грн в рахунок погашення боргу за договором позики від 27 січня 2014 року.

Одночасно, 02 квітня 2014 року ОСОБА_2 склав розписку про отримання 68 420 грн : "в рахунок розрахунку за земельну ділянку в розмірі 3,53 сот.".

Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 09 вересня 2014 року (справа № 367/4428/14-ц), яке набрало законної сили, позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики задоволено часткового. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором позики від 27 січня 2014 року в розмірі 67 712 грн, компенсацію у зв`язку з інфляцією в розмірі 4 892,46 грн, 3% річних в розмірі 578,80 грн. В решті позову відмовлено.

Вказаним судовим рішенням встановлено, що борг за договором позики виконаний частково, а саме в сумі 76 708 грн; 68 420 грн, переданих 02 квітня 2014 року, не були враховані як такі, що передані на виконання позикових зобов`язань.

З огляду на те, що між нею та ОСОБА_2 були відсутні будь-які зобов`язання зі сплати за земельну ділянку в розмірі 3,53 сот., 02 квітня 2014 року ОСОБА_2 набув грошові кошти в сумі 68 420 грн не в порядку виконання договірного зобов`язання, а поза підставами, передбаченими договором купівлі-продажу земельної ділянки, внаслідок їх сплати понад вартість земельної ділянки, просила стягнути з відповідача на свою користь грошові кошти в сумі 68 420 грн, набуті без достатньої правової підстави (а.с.48 -50 т.2).

Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 21 жовтня 2015 року (справа №367/4428/14-ц) позов задоволено часткового. Стягнено з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошові кошти, набуті без достатньої правової підстави, в сумі 68 420 грн. У іншій части позовних вимог відмовлено (а.с.5-6 т.1).

Рішенням Апеляційного суду Київської області від 17 грудня 2015 року рішення Ірпінського міського суду Київської області від 21 жовтня 2015 року скасовано та ухвалено нове рішення, який у задоволенні позову відмовлено. При цьому суд апеляційної інстанції виходив з того, що відповідач набув 68 420 грн за розпискою від 02 квітня 2014 року в рахунок погашення боргу за договором купівлі-продажу земельної ділянки, який був оформлений сторонами у вигляді боргової розписки, тобто за існування достатніх правових підстав, які в установленому законом порядку не скасовані, не визнані недійсними, не змінені та не припинені (а.с.8-11 т.1).

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 08 серпня 2016 року рішення Апеляційного суду Київської області від 17 грудня 2015 року залишено без змін.

Звертаючись до суду з даними позовом, ОСОБА_1 посилалась на те, що між нею та ОСОБА_2 договір купівлі-продажу земельної ділянки розміром 3,53 сотки, або будь-який інший договір, предметом якого є земельна ділянка розміром 3,53 сотки, укладено не було, передана ОСОБА_2 грошова сума в сумі 68 420 грн є авансом, який підлягає поверненню.

Закриваючи провадження в даній справі, суд першої інстанції виходив з того, що в цивільному провадженні №367/3632/15 ухвалено судове рішення з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, що набрало законної сили.

Вказаний висновок суду першої інстанції є передчасним з огляду на таке.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили за тими самими вимогами.

Тлумачення пункту 3 частини першої статті 255 ЦПК України свідчить, що підставою для прийняття судового рішення про закриття провадження у справі є наявність іншого рішення суду, яке набрало законної сили та яке ухвалено між тими самими сторонами, про той самий предмет та з тих самих підстав.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частини четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі № 320/9224/17 (провадження № 14-225цс19) вказано, що: «згідно з пунктом 3 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили за тими самими вимогами. Тобто, згідно з вказаним пунктом підставою для закриття провадження у справі є, зокрема, вирішення спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав шляхом ухвалення рішення, яке набрало законної сили, або постановлення ухвали про закриття провадження у справі».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі № 761/7978/15-ц (провадження № 14-58цс18) зазначено, що: «необхідність застосування пункту 2 частини першої статті 205 ЦПК України зумовлена, по-перше, неприпустимістю розгляду судами тотожних спорів, в яких одночасно тотожні сторони, предмет і підстави позову, та, по-друге, властивістю судового рішення, що набрало законної сили (стаття 223 ЦПК України). За змістом наведеної норми позови вважаються тотожними, якщо в них одночасно співпадають сторони, підстава та предмет спору. Нетотожність хоча б одного з елементів не перешкоджає повторному зверненню до суду заінтересованих осіб за вирішенням спору».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17 (провадження № 12-161гс19) вказано, що "підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 червня 2019 року по справі № 924/1473/15 (провадження № 12-15гс19) зазначено, що: «підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу. Тобто зміна предмета позову означає зміну вимоги, з якою позивач звернувся до відповідача, а зміна підстав позову - це зміна обставин, на яких ґрунтується вимога позивача. Одночасна зміна і предмета, і підстав позову не допускається. Разом з тим не вважаються зміною підстав позову доповнення його новими обставинами при збереженні в ньому первісних обставин та зміна посилання на норми матеріального чи процесуального права».

У справі, що переглядається, суд першої інстанції не врахував, що підставою позовних вимог, заявлених ОСОБА_1 у 2015 році, було отримання ОСОБА_2 від неї грошових коштів в сумі 68 420 грн внаслідок їх сплати понад вартість земельної ділянки за договором купівлі-продажу земельної ділянки від 27 січня 2014 року, укладеного між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 , тобто набутих без достатньої правової підстави (а.с.48 -50 т.2).

В даній справі позовні вимоги про стягнення грошових коштів в сумі 68 420 грн обґрунтовано тими підставами, що між сторонами договір купівлі-продажу земельної ділянки укладено не було, а тому передані ОСОБА_2 грошові кошти за розпискою від 02 квітня 2014 року є авансом, який підлягає поверненню.

Суд першої інстанції закриваючи провадження у справі не уточнив підстави позову в даній справі, не мотивував свій висновок в частині тотожності позовів з огляду на зазначення позивачем іншої правової підстави для задоволення позову ( ст. 570 ЦК України), яка є відмінною від підстав позову в справі №367/3632/15.

Згідно з ч.1 ст.379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

Оскільки порушення судом першої інстанції норм процесуального права призвело до постановлення помилкової ухвали, остання відповідно до статті 379 ЦПК України підлягає скасуванню з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 367, 374, 379, 381-383 ЦПК України суд

постановив:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Овчаренка Віталія Юрійовича задовольнити.

Ухвалу Ірпінського міського суду Київської області від 13 травня 2021 року скасувати.

Справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст постанови складено 02 вересня 2021 року.

Суддя-доповідач: Г. М. Кирилюк

Судді: І. М. Рейнарт

Т. А. Семенюк