СВЯТОШИНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М. КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇН

ун. № 759/197/19

пр. № 2/759/250/21

11 березня 2021 року Святошинський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді - Журибеди О.М.,

при секретарі - Мурга Т.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Родовід Банк» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації Караченцева Артема Юрійовича, третя особа: Всеукраїнська громадська організація «Фінансова грамота України», про визнання недійсними кредитного договору та додаткової угоди,

Встановив:

Позивач в січні 2019 року звернувся до суду з позовною заявою про визнання недійсними кредитного договору та додаткової угоди посилаючись на те, що 05.12.2007 року між ним та ВАТ «Родовід Банк», правонаступником якого є ПАТ «Родовід Банк», було укладено Кредитний договір № 77.2/СЖ-400.07.2, та 13.10.2008 року Додаткову угоду до кредитного договору. Згідно даних договорів банк відкрив відновлювальну кредитну лінію на споживчі ціли у розмірі 60000,00 доларів США, зі строком погашення кредиту - 05.12.2010 року, та процентною ставкою 15 % річних а відповідно до додаткової угоди процентну ставку було збільшено до 17 % річних. 05.12.2007 року між ОСОБА_2 та банком було укладено договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Лакустою С.І., відповідно до умов якого з метою забезпечення виконання усіх грошових зобов`язань позичальника за кредитним договором, іпотекодавцем було передано в іпотеку банку квартиру АДРЕСА_1 . В силу вимог ст. 15 Закону України «Про захист прав споживача», який діяв на момент укладення договору, споживач має право на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про продукцію. Надання інформації врегульовано і Постановою Правління НБУ від 10.05.2007 року № 168 «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту». Дане підтверджується і Рішенням Конституційного Суду України у справі 1-26/2011 від 10.11.2011 року № 15-рп/2011, а також іншими міжнародними актами. Стаття 19 Закону України «Про захист прав споживачів» забороняє нечесну підприємницьку діяльність. Однак, банк, всупереч заборони вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув, пред`явив позов про стягнення з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором. Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 17.02.2017 року позов було задоволено, стягнуто солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором № 77.2/СЖ-400.07.2, та 13.10.2008 року в сумі 100657,47 грн. та судовий збір в сумі 754,93 грн. Крім того, зазначив, що рішенням Правління НБУ від 19.12.2017 року № 811-рш ліцензія ПАТ «Родовід Банк» відкликана, розпочато ліквідацію банку. Так, на думку позивача, при укладенні та виконанні кредитного договору, до змісту якого банком заздалегідь свідомо включено умови, які визнано несправедливими в судовому порядку, що, в свою чергу, є прямим порушенням вимог ч. 1 ст. 203 ЦК України, банком використано відносно неї нечесну підприємницьку практику, що є підставою для недійсності кредитного договору відповідно до вимог ст. ст. 203, 215, 627 ЦК України та ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів».

В судове засідання позивач та його представник не з`явились, про день, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином.

Представник відповідача в судове засідання не з`явився, направив до суду відзив яким просив відмовити в задоволенні позову посилаючись на обставини викладені у відзиві та просив суд застосувати строк позовної давності.

Третя особа ВГО «Фінансова грамота України», будучи належним чином повідомленою про дату, час та місце розгляду справи, у судове засідання не з`явився, з будь-яким клопотанням до суду не звертався.

Дослідивши матеріали справи, вважає встановленими наступні обставини по справі.

05.12.2007 року між ОСОБА_1 та ВАТ «Родовід Банк», правонаступником якого є ПАТ «Родовід Банк», було укладено Кредитний договір № 77.2/СЖ-400.07.2, та 13.10.2008 року Додаткову угоду до кредитного договору. Згідно даних договорів банк відкрив відновлювальну кредитну лінію на споживчі ціли у розмірі 60000,00 доларів США, зі строком погашення кредиту - 05.12.2010 року, та процентною ставкою 15 % річних а відповідно до додаткової угоди процентну ставку було збільшено до 17 % річних (а.с. 27-34).

05.12.2007 року між ОСОБА_2 та ВАТ «Родовід Банк», правонаступником якого є ПАТ «Родовід Банк» було укладено договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Лакустою С.І., відповідно до умов якого з метою забезпечення виконання усіх грошових зобов`язань позичальника за кредитним договором, іпотекодавцем було передано в іпотеку банку квартиру АДРЕСА_1 .

Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 17.02.2017 року по справі № 367/6605/16-ц було задоволено позов яким стягнуто солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором № 77.2/СЖ-400.07.2, та 13.10.2008 року в сумі 100657,47 грн. та судовий збір в сумі 754,93 грн. (а.с. 64-66).

У відповідності зі статтею 12 ЦК України особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд.

Відповідно до статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ст.ст. 13, 14 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. Цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї. Виконання цивільних обов`язків забезпечується засобами заохочення та відповідальністю, які встановлені договором або актом цивільного законодавства. Особа може бути звільнена від цивільного обов`язку або його виконання у випадках, встановлених договором або актами цивільного законодавства.

Відповідно до ч.1 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов`язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмір та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов`язується повернути їх разом з нарахованими відсотками.

Тобто обов`язок позичальника щодо обов`язкового цільового використання отриманого позичальником кредиту та відповідальність позичальника за порушення цього обов`язку встановлено як умовами договору, так і вимогами чинного законодавства.

В силу положень закону України «Про захист прав споживачів» послугою є діяльність виконавця з надання споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб, а споживач - це фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

Частиною першою статті 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно з частиною першою статті 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (частина перша статті 628 ЦК України).

Відповідно до частин першої, другої статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно з пунктом 1 частини другою статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, є договори та інші правочини.

Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 202 ЦК України).

Відповідно до статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Частинами першою, третьою статті 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Предметом позову є визнання недійним договору кредиту.

Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору.

Рішенням Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 у справі щодо офіційного тлумачення положень пунктів 22, 23 статті 1, статті 11, частини восьмої статті 18, частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України (справа про захист прав споживачів кредитних послуг) підтверджено, що положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору

Викладене узгоджується з правовим висновком Верховного Суду України, наведеним у постанові від 02 грудня 2015 року у справі № 6-1341цс15.

За положеннями підпункту «д» абзацу 1 частини другої, абзацу 2 частини другої, підпунктів 1, 2, 5, абзацу 3 частини четвертої, підпункту 2 частини п`ятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції чинній на момент укладення оспорюваного кредитного договору) перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов`язаний повідомити споживача у письмовій формі про орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов`язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо). У разі ненадання зазначеної інформації суб`єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 цього Закону. У договорі про надання споживчого кредиту, крім іншого, також зазначаються: сума кредиту, детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача та річна відсоткова ставка за кредитом.

Стаття 19 Закону України «Про захист прав споживачів» визначає заборону нечесної підприємницької практики.

Поняття "нечесна підприємницька практика" означає будь-яку підприємницьку діяльність або бездіяльність, що суперечить правилам, торговим чи іншим чесним звичаям та впливає або може вплинути на економічну поведінку споживача щодо продукції.

Нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає: 1) вчинення дій, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції; 2) будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. 2. Якщо підприємницька практика спонукає або може спонукати споживача дати згоду на здійснення правочину, на який в іншому випадку він не погодився б, така практика вводить в оману стосовно: 1) основних характеристик продукції, таких як: її наявність, переваги, небезпека, склад, методи використання, гарантійне обслуговування, метод і дата виготовлення або надання, поставка, кількість, специфікація, географічне або інше походження, очікувані результати споживання чи результати та основні характеристики тестів або перевірок товару; 2) будь-яких застережень щодо прямої чи опосередкованої підтримки виробником продавця або продукції; 3) ціни або способу розрахунку ціни чи наявності знижок або інших цінових переваг; 4) потреби у послугах, заміні складових чи ремонті; 5) характеру, атрибутів та прав продавця або його агента, зокрема інформації про його особу та активи, кваліфікацію, статус, наявність ліцензії, афілійованість та права інтелектуальної або промислової власності, його відзнаки та нагороди; 6) права споживача або небезпеки, що йому загрожує. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.

Забороняються як такі, що вводять в оману: 1) пропонування для реалізації продукції за визначеною ціною, якщо існують підстави вважати, що продавець або виконавець не зможе надати таку продукцію за такою ціною або у таких обсягах, що можна передбачити з огляду на пропоновану ціну та характеристики продукції; 2) пропонування з метою реалізації однієї продукції до реалізації іншої; 3) відмова від пред`явлення споживачу товару, що пропонується, та прийняття замовлення або ненадання товару протягом розумного строку чи демонстрування дефектного зразка товару; 4) недостовірне повідомлення про наявність обмеженої кількості товарів або з метою спонукання споживачів до прийняття швидкого рішення позбавлення їх достатнього періоду часу для прийняття свідомого рішення; 5) пропонування до вільної реалізації продукції, яка вилучена з обігу або щодо обігу якої існують обмеження; 6) недостовірне твердження, що існуватиме загроза особистій безпеці споживача або його сім`ї, якщо він не придбає чи не замовить продукцію; 7) утворення, експлуатація або сприяння розвитку пірамідальних схем, коли споживач сплачує за можливість одержання компенсації, яка надається за рахунок залучення інших споживачів до такої схеми, а не за рахунок продажу або споживання продукції; 8) використання повідомлення про розпродаж у зв`язку із припиненням суб`єкта господарювання, його структурного підрозділу або припинення відповідного виду господарської діяльності, тоді як це не відповідає дійсності. Перелік форм підприємницької практики, що вводить в оману, не є вичерпним.

Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними. Суб`єкти господарювання, їх працівники несуть відповідальність за нечесну підприємницьку практику згідно із законодавством.

Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях.

Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

В постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) зазначено, що «із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику.

Відповідно до ст.99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня.

Законним платіжним засобом, обов`язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня (ст..192 ЦК України).

Законом України «Про Національний банк України» встановлено, що гривня, як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України, приймається усіма фізичними і юридичними особами без будь-яких обмежень на всій території України за всіма видами платежів, а також для зарахування на рахунки, вклади, акредитиви тадля переказів.

За умовами Кредитного договору позивач, як споживач послуг Банку, отримала кредит з метою придбання товару (нерухомого майна), який не може бути використаний без здійснення відповідного продажу отриманої валюти та придбання національної валюти, яка є єдиним засобом платежу, і право на такі кредитні кошти вона отримає лише після придбання товару.

Умови Кредитного договору, який підготовлений працівниками Банку і зміни до якого позичальник позбавлений внести, зобов`язують споживача розраховуватись на території України за придбаний товар безпосередньо отриманою в кредит іноземною валютою, в той є час жоден з позичальників не має права на використання іноземної валюти на території України.

Відповідно до ч.2 ст. 3 Директиви Ради Європи від 05.04.1993 р. умова договору не визнається узгодженою в індивідуальному порядку у всіх випадках, коли вона була підготовлена заздалегідь, і споживач, таким чином, не мав можливості вплинути на її зміст, зокрема, в контексті попередньо складеного «типового» договору. Той факт, що певні аспекти умови або одна окрема умова була узгоджена в індивідуальному порядку, не виключає застосування цієї статті до іншої частини договору, якщо оцінка договору в цілому показує, що він все одно є попередньо складеним «типовим» договором.

Встановлені судом обставини в їх сукупності можуть свідчити про нечесну підприємницьку діяльність Банку при укладенні оспорюваного договору, який заздалегідь був підготовлений Банком і умови якого ставляють позивача, як споживача послуг, в невигідні умови, які не можливо виконати без вчинення додаткових дій.

Крім того, такі умови Кредитного договору суперечать положенням чинного законодавства.

Враховуючи викладене, оцінюючи всі досліджені судом докази в їх сукупності, суд приходить до висновку про обґрунтованість заявлених позивачем вимог про визнання укладеного договору недійсним, з огляду на що вони підлягають задоволенню.

Однак, не можуть бути задоволені вимоги позивача про визнання дій відповідача нечесною підприємницькою практикою, оскільки такий спосіб захисту не передбачений Законом України «Про захист прав споживача» та не призведе до відновлення прав позивача.

Питання щодо судових витрат суд вирішує на підставі ст.141 ЦПК України.

Керуючись ст.ст.12, 13, 76, 77, 78, 81, 259, 261, 265, 273, 354 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Родовід Банк» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації Караченцева Артема Юрійовича, третя особа: Всеукраїнська громадська організація «Фінансова грамота України» про визнання недійсними кредитного договору та додаткової угоди - задовольнити.

Визнати недійсним з моменту укладення кредитний договір Кредитний договір № 77.2/СЖ-400.07.2, укладений 05.12.2007 року між ОСОБА_1 та Відкритим акціонерним товариством «Родовід Банк», правонаступником якого є ПАТ «Родовід Банк» ( ).

Визнати недійсним з моменту укладення Додаткову угоду до кредитного договору № 77.2/СЖ-400.07.2, укладену 13.10.2008 року між ОСОБА_1 та Відкритим акціонерним товариством «Родовід Банк», правонаступником якого є ПАТ «Родовід Банк» ( ).

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Родовід Банк» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації Караченцева Артема Юрійовича на користь держави судовий збір у розмірі 768 (сімсот шістдесят вісім) гривень 40 копійок.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя О.М. Журибеда