Номер провадження: 22-ц/813/5956/21
Номер справи місцевого суду: 520/5345/18
Головуючий у першій інстанції Луняченко В. О.
Доповідач Драгомерецький М. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24.11.2021 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Драгомерецького М.М.,

суддів: Громіка Р.Д., Дришлюка І.А.,

при секретарі: Павлючук Ю.В.,

за участю: адвокат Гросу В.Є., що діє в інтересах ОСОБА_1 ,

переглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 16 грудня 2020 року за заявою приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Парфьонова Георгія Володимировича про встановлення порядку виконання рішення суду по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,-

в с т а н о в и в:

01 жовтня 2020 року приватний виконавець виконавчого округу Одеської області Парфьонов Георгій Володимирович звернувся до суду із заявою про встановлення порядку виконання рішення Київського районного суду м. Одеси по справі №520/5345/18 від 18.08.2019 року шляхом надання дозволу на реалізацію (продаж) на прилюдних (електронних) торгах нерухомого майна боржника, у межах процедури виконавчого провадження ВП №59869930 у складі зведеного виконавчого провадження АСВП №5987026, а саме: 1/2 частки житлового будинку літ. «А», загальною площею 282,0 кв.м, розташованого на земельній ділянці площею 0,050 га по АДРЕСА_1 , право власності на яке визнано за ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на підставі рішення апеляційного суду Одеської області від 27 квітня 2011 року у справі №22ц-2235/11 та право на користування якої має неповнолітня особа ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , заінтересовані особи: стягувач ОСОБА_3 , боржник ОСОБА_2 .

Заява обґрунтована приватним виконавцем тим, що на примусовому виконанні у приватного виконавця знаходиться зведене виконавче провадження АСВП №59869930 з примусового виконання виконавчого листа №520/5345/18 виданого 14 серпня 2019 року Київським районним судом м. Одеси про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 грошових коштів у розмірі 5 753 000,00 грн. та виконавчого листа №520/5345/18 виданого 14 серпня 2019 року Київським районним судом м. Одеси про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 судових витрат у вигляді судового збору у розмірі 8 800,00 грн., та сплати за витребування доказів у розмірі 352,40 грн., а всього 9 252,40 грн.. В ході примусового виконання коштів, рухомого майна, належного боржникові на праві власності, на яке можливо звернути стягнення для задоволення вимог стягувача виявлено не було. Встановлено, що ОСОБА_2 офіційно не працевлаштована, доходів, в тому числі за цивільно-правовими договорами не отримує. 27 квітня 2011 року апеляційним судом Одеської області винесено рішення по справі №22ц-2235/11, відповідно до якого ОСОБА_2 виділено 1/2 частину житлового будинку літ «А», загальною площею 282,0 кв.м., розташованого на земельній ділянці площею 0,050 по АДРЕСА_1 та визнано право власності на частку у вищезазначеному будинку, яке належним чином зареєстровано ОСОБА_2 не було. Відповідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта вбачається що ОСОБА_2 безпідставно звернулась із заявою про припинення права власності на 1/2 частку вищевказаного нерухомого майна. Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 28.10.2019 року задоволено подання приватного виконавця про звернення стягнення на дане нерухоме майно, право власності на яке не було зареєстроване у встановленому порядку. Однак під час виконання рішення суду було встановлено що за даною адресою зареєстрований неповнолітня дитина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який фактично за даною адресою не мешкає. Відповідно до листа Служби у справах дітей Одеської міської ради зі №6670 від 30.07.2019 року відповідна перевірка для надання дозволу на вчинення правочину відносно нерухомого майна, право користування яким має дитина можлива протягом місяця при наявності певного переліку документів, у тому числі заяви батьків (опікунів). Зазначені обставини фактично унеможливлюють виконання рішення суду в частині отримання відповідного дозволу, а тому приватний виконавець звернувся за вирішенням цього питання до суду.

Від представника заінтересованої особи, боржника ОСОБА_2 ОСОБА_5 , подано відзив на заяву, в якому зазначено про категоричну не згоду із зазначеною заявою враховуючу, що раніше ухвалою суду 30.07.2020 року судом вже відмовлялось у задоволені тотожної заяви приватного виконавця, а тому повторне звернення по питанню яке вже вирішено судом є зловживанням процесуальними правами та провадження по розгляду такої заяви підлягає закриттю.

Від представника заінтересованої особи, стягувача ОСОБА_3 ОСОБА_6 , подані письмові пояснення, згідно яких представник стягувача наполягала на задоволенні заяви приватного виконавця, враховуючи навмисні дії боржника по невиконанню рішення суду, яке набрало законної сили.

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 16 грудня 2020 року заяву приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Парфьонова Г.В. про встановлення порядку виконання рішення Київського районного суду м. Одеси по справі №520/5345/18 від 18.08.2019 року задоволено.

Суд надав дозвіл на реалізацію (продаж) на прилюдних (електронних) торгах нерухомого майна боржника, у межах процедури виконавчого провадження ВП №59869930 у складі зведеного виконавчого провадження АСВП №5987026, а саме: 1/2 частки житлового будинку літ. «А», загальною площею 282,0 кв.м, розташованого на земельній ділянці площею 0,050 га по АДРЕСА_1 , право власності на яке визнано за ОСОБА_2 ( РНОКПП НОМЕР_1 ) на підставі рішення апеляційного суду Одеської області від 27.04.2011 року у справі №22ц-2235/11 та право на користування якої має неповнолітня особа ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

В апеляційній скарзі боржник ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_5 просять ухвалу суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні заяви приватного виконавця, посилаючись на порушення судом норм процесуального права.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи наведені у апеляційній скарзі та відзиві приватного виконавця Парфьонова Георгія Володимировича на апеляційну скаргу, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, оскільки ухвалу суду першої інстанції постановлена з дотриманням норм процесуального та матеріального права.

У частинах 1 та 2 статті 367 ЦПК України зазначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Статтею 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

У статті 11 ЦПК України зазначено, що суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Відповідно статті 1 Закону України «Про виконавче провадження», виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно із частиною першою статті 5 вказаного закону примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Відповідно до частини 1 та пункту 1 частини 2 статті 18 Закону України «Про виконавче провадження», виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

У частині 3 статті 33 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що за наявності обставин, що ускладнюють виконання судового рішення або роблять його неможливим, сторони, а також виконавець за заявою сторін або державний виконавець з власної ініціативи у випадку, передбаченому Законом України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень", мають право звернутися до суду, який розглядав справу як суд першої інстанції, із заявою про встановлення або зміну способу і порядку виконання рішення.

Згідно із пунктом 1 розділу II Порядку реалізації арештованого майна, затвердженого наказом Мін`юсту від 29.06.2016 №2831/5, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 30.09.2016 за №1301/29431, реалізація майна здійснюється після визначення його вартості (оцінки) відповідно до статті 57 Закону України «Про виконавче провадження».

У пункті 3 розділу II Порядку визначено, що виконавець у строк не пізніше 5 робочих днів після ознайомлення сторін із результатами визначення вартості чи оцінки арештованого майна готує проект заявки на реалізацію арештованого майна, який містить інформацію, передбачену абз.3-16 пункту 2 цього розділу.

У підпункту 3 пункту 3 розділу II Порядку, яким визначено перелік документів (в електронній або паперовий формі), які подаються разом із заявкою на реалізацію арештованого майна, установлено, що в разі передачі на реалізацію нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, потрібна копія дозволу органів опіки та піклування або відповідне рішення суду.

Частинами 1-3 статті 435 ЦПК України передбачено, що за заявою сторони суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, може відстрочити або розстрочити виконання рішення, а за заявою стягувача чи виконавця (у випадках, встановлених законом), - встановити чи змінити спосіб або порядок його виконання.

Заява про встановлення або зміну способу або порядку виконання, відстрочення або розстрочення виконання судового рішення розглядається у десятиденний строк з дня її надходження у судовому засіданні з повідомленням учасників справи.

Підставою для встановлення або зміни способу або порядку виконання, відстрочення або розстрочення виконання судового рішення є обставини, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим.

Відповідно до статті 18 ЦПК України, в редакції чинної на час звернення приватного виконавця до суду з заявою, судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, -і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Згідно із частиною 2 статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Відповідно до статті 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» держава охороняє й захищає права та інтереси дітей під час учинення правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустиме зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час учинення будь-яких правочинів щодо жилих приміщень. Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей відповідно до закону.

Для вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону. Посадові особи органів опіки та піклування несуть персональну відповідальність за захист прав та інтересів дітей при наданні дозволу на вчинення правочинів щодо нерухомого майна, яке належить дітям.

Судом першої інстанції встановлено, що рішенням Київського районного суду м. Одеси від 02.11.2018 року задоволені позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості та стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 грошові кошти у розмірі 5 753 000 ( п`ять мільйонів сімсот п`ятдесят три тисячі ) гривень 00 копійок; стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 судові витрати у вигляді судового збору у розмірі 8 800 грн., та сплати за витребування доказів у розмірі 352,40 грн., а всього 9 252 (дев`ять тисяч двісті п`ятдесят дві) гривні 40 гривень.

Постановою Одеського апеляційного суду від 20.06.2019 року рішення Київського районного суду м. Одеси від 02.11.2018 року змінено в частині мотивування, в іншій частині залишено без змін. Рішення суду набрало законної сили.

На примусове виконання даного судового рішення Київський районний суд м. Одеси 14.08.2019 року видав виконавчий лист, який на теперішній час знаходиться на примусовому виконанні у приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Парфьонова Г.В.. Станом на теперішній час, рішення суду боржником не виконано.

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 28.10.2018 року було задоволене подання приватного виконавця та звернуто стягнення на нерухоме майно боржника ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , ІПН НОМЕР_2 , АДРЕСА_1 ), яке не зареєстровано в установленому законом порядку, а саме: 1/2 частку домоволодіння, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 .

Під час розгляду подання судом було встановлено, що 27 квітня 2011 року апеляційним судом Одеської області винесено рішення по справі №22ц-2235/11, відповідно до якого ОСОБА_2 виділено 1/2 частину житлового будинку літ «А», загальною площею 282,0 кв.м, розташованого на земельній ділянці площею 0,050 по АДРЕСА_1 та визнано право власності на частку у вищезазначеному будинку, яке належним чином зареєстровано ОСОБА_2 не було. Відповідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта встановлено що ОСОБА_2 звернулась із заявою про припинення права власності на 1/2 частку вищевказаного нерухомого майна.

Ураховуючи вимоги Закону України «Про виконавче провадження», Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей», а також положення Порядку №512/5, державний або приватний виконавець зобов`язаний в разі передачі на реалізацію нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, отримати попередню згоду органу опіки та піклування або відповідне рішення суду, про яке, зокрема, зазначає в заяві на реалізацію арештованого майна.

В даному випадку суд, розглядаючи питання про необхідність виконання рішення суду шляхом звернення стягнення на майно боржника, право на користування ким є у неповнолітньої дитини, правильно враховує баланс інтересів між правом стягувача на виконання рішення суду, яке набрало законної сили, як складову «права на справедливий суд», а також право неповнолітньої дитина на користування зазначеним майном як втручання у «право на житло».

Пунктом 1 статті 6 Європейської Конвенції з прав людини кожному гарантовано право на звернення до суду з позовом стосовно його прав та обов`язків цивільного характеру.

Стаття 8 Європейської Конвенції з прав людини передбачає, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.

Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших».

У п. 40 рішення Суду від 02.12.2010 року по справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» зазначено, що згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (див., серед багатьох інших джерел, рішення у справі «Прокопович проти Росії» (Prokopovich v. Russia), заява №58255/00, п. 36.

При розгляді питання щодо наявності законного втручання у право неповнолітнього ОСОБА_4 на користування майном, на яке звернуто стягнення у порядку виконання рішення суду судом правильне враховується, що, разі передачі на реалізацію нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, потрібна копія дозволу органів опіки та піклування або відповідне рішення суду.

Таким чином законодавець передбачив можливість здійснення реалізації нерухомого майна, право на користування якого має дитини не лише при наявності дозволу органів опіки та піклування а і при наявності відповідного рішення суду, яким надано дозвіл. Законодавець читко визначив що зазначені дозволи є альтернативними, так як визначено співпоставлення дозвіл органу опіки та піклування або рішення суду.

При вирішення питання доцільності втручання суд обґрунтовано прийняв до уваги обставини, які були встановлені рішенням суду, яке набрало законної сили, а тому згідно вимог ч. 4 ст. 82 ЦПК таки обставини не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи.

Так у рішенні Київського районного суду м. Одеси від 02.11.2018 року зазначено що, у червні 2010 року ОСОБА_3 домовилась із ОСОБА_7 про укладання договору купівлі-продажу житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , на підтвердження чого у липні того ж року передала ОСОБА_7 в якості завдатку грошові кошти в сумі 220 000 дол. США. ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_3 помер так і не уклавши з позивачкою договору купівлі продажу зазначеного будинку, та не повернувши кошти. Єдиним спадкоємцем майна, що належало померлому, згідно із заповітом від 14.07.2008 року, стала його донька ОСОБА_2 .. До спадкової маси увійшло майно у вигляді 1/2 частини житлового будинку літ. А загальною площею 282,0 кв.м за адресою: АДРЕСА_1 . Інша 1/2 частина будинку рішенням Апеляційного суду Одеської області від 27.04.2011 року визнано власністю дружини ОСОБА_8 14.04.2011 року відповідачка ( ОСОБА_2 ) власноруч написала розписку, про те, що вона визнає борг свого батька в розмірі еквівалентному 220 000 дол. США та прийняла на себе зобов`язання повернути борг позивачці у повному обсязі після вступу (оформлення) спадщини після смерті батька ОСОБА_9 або за рахунок належного їй на праві приватної власності майна.

Під час розгляду цивільної справи №2-4592/11 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , ОСОБА_8 , яка діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_10 про звернення стягнення на майно спадкодавця ОСОБА_2 подана нотаріально посвідчену заява від 02.06.2011 року про визнання боргових зобов`язань батька і визнання вимог ОСОБА_3 про звернення стягнення на майно спадкодавця. Крім того згідно нотаріально посвідченої заяви від 06.03.2014 року ОСОБА_2 вказала про те що вона не заперечує проти визнання за ОСОБА_3 права власності на 1/2 частку житлового будинку АДРЕСА_1 .

Однак, в подальшому відповідно до нотаріально посвідченої заяви від 23.10.2015 року ОСОБА_2 відкликала свої заяви від 02.06.2011 року та 06.03.2014 року про визнання вимог ОСОБА_3 ..

Задовольняючи заяву приватного виконавця Парфьонова Г.В., суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що з 14.04.2011 року боржнику ОСОБА_2 було достеменно відомо про наявність вимог ОСОБА_3 які стосувались нерухомого майна. Однак отримавши право власності на зазначену частину будинку ОСОБА_2 почала виконувати дії, які право вказують на намагання уникнути звернення стягнення на майно скасувавши власну реєстрацію права власності та зареєструвавши за даною адресою неповнолітнього сина, який до цього часу був зареєстрований за місцем проживання батька.

У даному випадку з боку заявника та стягувача надані докази які підтверджують факт не проживання як самого боржника так і неповнолітньої дитини у спірному об`єкті нерухомості.

З боку представника боржника двічі подавались відзив в якому жодного спростування зазначеним обставинам та доказі на спростування не подані та про їх існування не зазначено.

За таких обставин, звернення стягнення на зазначене нерухоме майно не завдасть шкоди неповнолітньої особи, яка хоча і має право користування даним майном однак дане право не використовує, у зазначеному об`єкті нерухомості не проживає, а тому право стягувача на виконання рішення суду вважається судом більш переважним ніж право на користування, як складова права на житло.

Судом не прийнято як обґрунтоване і посилання представника боржника про зловживання приватним виконавцем свого права на звернення до суду із тотожними заявами про встановлення порядку виконання рішення суду, тому що діючим законодавством не передбачено обмеження виконавцю для звернень до суду у випадку необхідності вирішення питань, пов`язаних із виконанням рішення суду.

Посилання боржника ОСОБА_2 та її представника ОСОБА_5 в апеляційній сказі на те, що ухвала суду першої інстанції є незаконною та обґрунтованою, оскільки законних підстав для задоволення заяви приватного виконавця про встановлення порядку виконання судового рішення у даному випадку немає, не приймаються до уваги за таких підстав.

Частиною 1 та 2 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

За змістом статей 12 та 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Гарантуючи судовий захист з боку держави, Конституція України одночасно визнає право кожного будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань (частина 5 статті 55 Конституції України). І це конституційне право не може бути скасоване або обмежене (частина 2 статті 22, стаття 64 Конституції України).

Положення пункту 9 частини третьої статті 129 Конституції України визначає одну з основних засад судочинства обов`язковість рішень суду.

Статтею 129-1 Конституції України проголошено, що суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Згідно із положеннями статті 8 Конституції України визначено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права, а норми Конституції України є нормами прямої дії.

Виходячи з принципу верховенства права, положень статей 21, 22 Конституції України щодо непорушності конституційних прав особи, положень ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 04.ХІ.50), яка гарантує права особи на доступ до суду і справедливий розгляд його справи судом, та положень статей 3, 15 ЦК України, статей 1, 3, 4 ЦПК України щодо права особи на судовий захист цивільного права та інтересу слід дійти висновку про пріоритетність права особи на судовий захист цивільних прав і інтересів, у тому числі шляхом виконання рішень суду.

Невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом. Конституційний Суд України в абзаці одинадцятому підпункту 3.3 пункту 3 мотивувальної частини Рішення від 11 березня 2011 року №2-рп/2011, посилаючись на позицію Європейського суду з прав людини, зазначив, що право на справедливий судовий розгляд може бути обмежене державою, якщо це обмеження не завдає шкоди самій суті права (абзац 2 п. 3 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 25 квітня 2012 року №11-рп/2012, абзац 3 п.2 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 13 грудня 2012 року №18-рп/2012 року).

У пункті 1 постанови №6 Пленуму «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» від 07 лютого 2014 року Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ зазначав, що відповідно до частини п`ятої статті 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. У пункті 9 частини третьої статті 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду.

Судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, і за її межами.

Отже, виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Відповідно до положень частини 1 статті 2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Отже, судові процедури повинні бути справедливими, тому особа безпідставно не може бути позбавлена права на виконання рішення суду, що є складовою частиною здійснення правосуддя, оскільки це буде порушенням права, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, на справедливий суд.

Згідно із частиною четвертою статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного суду.

Верховний суд у постанові від 02 жовтня 2019 року у справі №522/16724/16 (провадження №61-28810св18) зробив наступний правовий висновок: «обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

За своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Отже, тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача».

Проте, ні боржником, ні її представником не надано ні суду першої інстанції, ні суду апеляційної інстанції будь-яких безспірних доказів на підтвердження заперечень проти задоволення заяви приватного виконавця про встановлення порядку виконання судового рішення.

На теперішній час заборгованість ОСОБА_2 перед стягувачем ОСОБА_3 не погашена, отже виконавчі документи підлягають подальшому примусовому виконанню.

Аналіз положень Закону України «Про виконавче провадження» та процесуальних норм дає підстави для висновку, що законодавець збалансував права як особи, що ініціює питання звернення з заяви до суду про встановлення порядку виконання судового рішення, так і особи, щодо якої такі заходи застосовано. При цьому питання про встановлення порядку виконання судового рішення вирішується не інакше як шляхом прийняття вмотивованої ухвали суду з додержанням принципу верховенства права.

Згідно із частиною 4 статті 10 ЦПК України, суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Необхідність визнання обов`язковості практики Європейського Суду з прав людини, що законодавчо ґрунтується на нормах пункту першого Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції від 17 липня 1997 року», згідно якого Україна повністю визнає на своїй території дію статті 46 Конвенції щодо визнання обов`язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Європейського суду з прав людини в усіх питаннях, що стосується тлумачення і застосування Конвенції, а також статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року №3477-IV, у якій зазначено, що суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Частиною 1 статті 6 та статтею 13 Європейської Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь якого висунутого проти нього кримінального судочинства. Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Одним з елементів здійснення принципу справедливого судочинства є принципи «рівності вихідних умов», дотримання балансу сторін при розгляді справи в суді, а також принцип обґрунтованості судового рішення.

Так, у п. 23 Рішення Європейського суду з прав людини від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України» (заява №63566/00 від 25 жовтня 2000 року, «Суд нагадує, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (див. «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Toriya v. Spaine), рішення від 09.12.94р., Серія A, N 303-A, параграф 29).

Аналогічний висновок, висловлений Європейським судом з прав людини у п. 18 Рішення від 07 жовтня 2010 року (остаточне 21.02.2011р.) у справі «Богатова проти України» (заява №5232/04 від 27 січня 2004 року).

Вирішуючи питання стосовно застосування частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд бере до уваги, що в рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Чуйкіна проти України» від 13 січня 2011 року (остаточне 13 квітня 2011 року) за заявою №28924/04 у параграфі 50 зазначено, що «… суд нагадує, що процесуальні гарантії, викладені у статті 6 Конвенції, забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обов`язків. Таким чином стаття 6 Конвенції втілює «право на суд», в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів (див. рішення від 21 лютого 1975 року у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom), пп. 2836, Series A №18). Крім того, порушення судового провадження саме по собі не задовольняє усіх вимог пункту 1 статті 6 Конвенції. Ціль Конвенції гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а й право отримати «вирішення» спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні. Для пункту 1 статті 6 Конвенції було б неможливо детально описувати процесуальні гарантії, які надаються сторонам у судовому процесі провадженні, яке є справедливим, публічним та швидким, не гарантувавши сторонам того, що їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені (див. рішення у справах «Мултіплекс проти Хорватії» (Multiplex v. Croatia), заява №58112/00, п. 45, від 10 липня 2003 року, та «Кутіч проти Хорватії» (Kutic v. Croatia), заява №48778/99, п. 25, ECHR 2002-II).

В рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Плахтєєв та Плахтєєва проти України» від 12 березня 2009 року (остаточне 12 червня 2009 року) за заявою №20347/03 у §35 зазначено, що, «… якщо доступ до суду обмежено внаслідок дії закону або фактично, Суд має з`ясувати, чи не порушило встановлене обмеження саму суть цього права і, зокрема, чи мало воно законну мету, і чи існувало відповідне пропорційне співвідношення між застосованими засобами і поставленою метою (див. рішення у справі «Ашинґдейн проти Сполученого Королівства» (Ashingdane v. the United Kingdom) від 28 травня 1985 року, серія А, №93, сс. 2425, п. 57)».

Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) наголошує на тому, що право на доступ до суду має бути ефективним. Реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі Конвенція), кожна держава-учасниця Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких не допустити судовий процес у безладний рух. Разом із тим не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним (рішення ЄСПЛ у справі «Жоффр де ля Прадель проти Франції» від 16 грудня 1992 року).

Судом першої інстанції достовірно встановлено, що боржник злісно ухиляється від виконання рішення суду протягом тривалого періоду та чинить перешкоди приватному виконавцю у здійсненні виконавчих дій, спрямованих на виконання рішення суду.

Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Аналізуючи зазначені норми права та роз`яснення Пленуму Верховного Суду України та Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, правової висновок Верховного Суду, застосовуючи практику Європейського суду з прав людини, з`ясовуючи обставини, викладені в поданні приватного виконавця, документи, додані до подання, з урахуванням розумності, обґрунтованості і адекватності вимог приватного виконавця щодо встановлення порядку виконання судового рішення, забезпечення збалансованості інтересів сторін виконавчого провадження, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції пересвідчився в тому, що у даному випадку втручання у право боржника на повагу до його володіння має бути здійснено судом згідно із законом і має бути пропорційним переслідуваній меті, оскільки здійснюється в інтересах дотримання прав та свобод стягувача, рішення на користь якого не знаходить свого виконання протягом значного періоду часу, що суттєво порушує права стягувача на майно. Тому у даному випадку приватним виконавцем доведена належним чином пропорційність надання дозволу на реалізацію з прилюдних (електронних) торгів у межах процедури виконавчого провадження спірного нерухомого майна меті цього обмеження права на повагу до житла неповнолітнього.

Колегія суддів звертає увагу на те, що однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України). Дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними.

Верховний Суд у постанові від 08 липня 2020 року у справі №522/3541/15 (провадження №61-31599св19), дійшов правового висновку про те, що «згідно зі статтею 13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобовязана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства.

У зв`язку з цим, добросовісність при правовому регулюванні цивільних відносин повинна розглядатися як відповідність реальної поведінки учасників таких відносин вимогам загальносоціальних уявлень про честь і совість. Іншими словами, щоб бути добросовісним, дії та вчинки учасників цивільних відносин мають здійснюватися таким чином, щоб вони викликали схвальну оцінку з боку суспільної моралі, зокрема в аспекті відповідності застосованих засобів правового регулювання тим цілям, які перед ним ставляться. І, навпаки, реалізація правового регулювання цивільних відносин буде недобросовісною, якщо соціальна свідомість відкидає її як таку, що не відповідає задекларованій меті.

Цивільний оборот ґрунтується на презумпції добросовісності та чесності учасників цивільних відносин, які вправі розраховувати саме на таку поведінку інших учасників, яка відповідатиме зазначеним критеріям і уявленням про честь та совість.

Відповідно до частини третьої статті 16 ЦК України суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другоїп`ятої статті 13 цього Кодексу.

Аналіз змісту частини другої статті 13 ЦК України дає підстави для висновку, що недобросовісна поведінка особи, яка полягає у вчиненні дій, які можуть у майбутньому порушити права інших осіб, є формою зловживання правом.

Формулювання «зловживання правом» необхідно розуміти як суперечність, оскільки, якщо особа користується власним правом, то його дія дозволена, а якщо вона не дозволена, то саме тому відбувається вихід за межі свого права та дію без права, «injuria». Сутність зловживання правом полягає у вчиненні уповноваженою особою дій, які складають зміст відповідного суб`єктивного цивільного права, недобросовісно, в тому числі всупереч меті такого права».

На переконання суду апеляційної інстанції дії боржника ОСОБА_2 , щодо злісного ухилення від виконання судового рішення, необхідно оцінити як недобросовісні, спрямовані на порушення прав та законних інтересів стягувача ОСОБА_3 й штучного затягування виконання судового рішення, що свідчить про наявність обставин, визначених частиною другою статті 13 ЦК України, неправомірна мета та недобросовісна поведінка позбавляють сторону права посилатися на такі обставини як на підставу та умови надання захисту судом.

Отже, суд першої інстанції всебічно та повно з`ясував обставини, які мають значення для справи, дослідив в судовому засіданні усі докази, які є у справі, з урахуванням їх переконливості, належності і допустимості, дав їм правильну оцінку та вірно виходив з наявності законних підстав про встановлення порядку виконання судового рішення надання дозволу на реалізацію з прилюдних (електронних) торгів у межах процедури виконавчого провадження спірного нерухомого майна.

Інших правових доводів апеляційна скарга не містить.

У п. 54 Рішення у справі Трофимчук проти України (заява №4241/03) від 28 жовтня 2010 року, остаточне 28 січня 2011 року, Європейський суд з прав людини зазначив, що, «беручи до уваги свої висновки за статтею 11 Конвенції (див. вище пункти 42-45), Суд не бачить жодних ознак несправедливості або свавільності у відмові судів детально розглянути доводи заявниці про переслідування її роботодавцем, оскільки суди чітко зазначили, що ці доводи були повністю необґрунтованими. У зв`язку з цим Суд повторює, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (див. рішення у справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява №30544/96, п. 26, ECHR 1999-1)».

Таким чином, наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду і не містять підстав для висновків про порушення або неправильне застосування судом норм права, які привели до неправильного вирішення спірного процесуального питання.

Тому, законних підстав для скасування ухвали суду першої інстанції та постановлення нової ухвали про відмову у задоволення заяви приватного виконавця Парфьонова Г.В. немає.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст. ст. 381-384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,-

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 16 грудня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення до суду касаційної інстанції.

Повний текст судового рішення складено: 09 грудня 2021 року.

Судді Одеського апеляційного суду: М.М. Драгомерецький

А.І. Дришлюк

Р.Д. Громік