ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.08.2021 року м. Одеса

Єдиний унікальний номер справи №523/12810/20

Апеляційне провадження № 22-ц/813/2533/21

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого-Колеснікова Г.Я.(суддя-доповідач),

суддів- Вадовської Л.М., Сєвєрової Є.С.,

за участю секретаря Кузьмук А.В.,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Суворовського районного суду м.Одеси від 21 жовтня 2020 року про забезпечення позову, постановлену під головуванням судді Мурманової І. М.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовної заяви та заяви про забезпечення позову

У серпні 2020 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу та поділ майна подружжя.

В обґрунтування позову ОСОБА_2 послався на те, що з березня 2011 року по березень 2020 року він з ОСОБА_1 фактично проживав однією сім`єю без реєстрації шлюбу. Вони мають спільну дитину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . За час спільного проживання ними було набуте рухоме та нерухоме майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя та підлягає розподілу між ними. Позивач просив суд:

1) Встановити юридичний факт проживання з 01 березня 2011 року по 01 березня 2020 року ОСОБА_4 однією сім`єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_1 .

2) Визнати об`єктами права спільної сумісної власності подружжя нерухоме та рухоме майно:

- трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 ;

- автомобіль Lexus RХ 300, 2003 року випуску, державний номер НОМЕР_1 ;

- автомобіль Toyota Land Cruiser, 2001 року випуску, державний номер НОМЕР_2 ;

- екскаватор RH-5, 1994 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_3 ,

- автомобіль КАМАЗ 5511, вантажний самоскид, 1984 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_4 ;

- автомобіль МАЗ 5334, вантажний автокран, 1991 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_5 ;

- автомобіль ЗИЛ, вантажний автопідйомник, 1990 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_6 ;

- автомобіль КАМАЗ 55111, вантажний самоскид, 1990 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_7 ,

- автомобіль КАМАЗ 5511, вантажний самоскид, 1988 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_8 ;

- екскаватор гусеничний LINK-BELT LS -5800, реєстраційний номер НОМЕР_9 ;

- автобус BOVA, FHD12.290, 1991 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_10 ;

- автомобіль MЗКT 65151, вантажний самоскид, реєстраційний номер НОМЕР_11 .

3) Розподіли спільне сумісне майно подружжя шляхом визнання за ОСОБА_2 права власності на все вище перелічене рухоме майно, крім автомобіля Lexus RХ 300, державний номер НОМЕР_1 .

В позовній заяві ОСОБА_2 також ставив питання про забезпечення позову шляхом накладення арешту на спільне сумісне майно та забороною вчинення будь-яких дій стосовно рухомого майна (а.с. виділених матеріалів 65-69).

Ухвалою Суворовського районного суду м.Одеси від 26 серпня 2020 року відмовлено у задоволенні заяви про забезпечення позову (а.с. виділених матеріалів 71).

У жовтні 2020 року ОСОБА_2 звернувся до суду із заявою про забезпечення позову шляхом накладення арешту на:

- нерухоме майно, а саме: квартиру АДРЕСА_1 ;

- рухоме майно, а саме:

1) автомобіль Lexus RХ 300, 2003 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 ;

2) автомобіль Toyota Land Cruiser, 2001 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 ,

3) екскаватор RH-5, 1994 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_3 ,

4) автомобіль КАМАЗ 5511, вантажний самоскид, 1984 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_4 ;

5) автомобіль МАЗ 5334, вантажний автокран, 1991 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_5 ;

6) автомобіль ЗИЛ, вантажний автопідйомник, 1990 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_6 ;

7) автомобіль КАМАЗ 55111, вантажний самоскид, 1990 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_7 ;

8) автомобіль КАМАЗ 5511, вантажний самоскид, 1988 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_8 ;

9) екскаватор гусеничний LINK-BELT LS -5800, реєстраційний номер НОМЕР_9 ;

10) автобус BOVA, FHD12.290, 1991 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_10 ;

11) автомобіль MЗКT 65151, вантажний самоскид, реєстраційний номер НОМЕР_11 .

Крім того, позивач просив суд забезпечити позов шляхом встановлення заборони іншим особам вчиняти будь-які дії щодо визначеного рухомого майна або здійснювати платежі або передавати майно відповідачеві ОСОБА_1 чи виконувати щодо нього інші зобов`язання, стосовно таких об`єктів спільного майна:

1) автомобіль Toyota Land Cruiser, 2001 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 ,

2) екскаватор RH-5, 1994 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_3 ,

3) автомобіль КАМАЗ 5511, вантажний самоскид, 1984 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_4 ;

4) автомобіль МАЗ 5334, вантажний автокран, 1991 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_5 ;

5) автомобіль ЗИЛ, вантажний автопідйомник, 1990 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_6 ;

6) автобус BOVA, FHD12.290, 1991 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_10 ;

7) автомобіль MЗКT 65151, вантажний самоскид, реєстраційний номер НОМЕР_11 .

В обґрунтування заяви позивач послався на те, що спеціальна будівельна техніка, яка є об`єктом спільної сумісної власності сторін як подружжя, користується він особисто в своїй професійній діяльності та ТОВ «Новіком Інновейшен», яким керує він (позивач). Зазначав, що йому у липні 2020 року стало відомо про скасування ОСОБА_1 довіреностей на право розпорядження спеціальною технікою та намагання відповідача його витребувати у добросовісного користувача, що призведе до негативних наслідків для товариства. Крім того, він фактично позбавлений можливості користуватись власним авто Toyota Land Cruiser, який зареєстрований за ОСОБА_1 . Припускає, що такі дії відповідача є наслідком бажання реалізувати спільне сумісне майно, тим самим зменшити частку в спільному сумісному майні позивача та призвести до неможливості виконання рішення суду. Крім того, зазначав, що за ініціативою відповідачки, яка виразилась у зверненні із заявою про злочин та створення штучних підстав в межах проведення розслідування, щодо спірного майна (спецтехніки) проводяться процесуальні дії слідчим СВ Усатівського ВП Біляївського ВП ГУНП в Одеській області. Послався, що невжиття заходів забезпечення позову може спричинити настання незворотних негативних наслідків та фактичну неможливість виконати рішення суду за вимогами позивача (а.с. виділених матеріалів 1-5).

Зміст оскаржуваного судового рішення

Ухвалою Суворовського районного суду м.Одеси від 21 жовтня 2020 року заява ОСОБА_2 про забезпечення позову задоволена частково.

Накладено арешт на нерухоме майно, а саме: квартиру АДРЕСА_1 , що належить на праві власності ОСОБА_1 .

Накладено арешт на рухоме майно, а саме:

1) автомобіль Toyota Land Cruiser, 2001 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 ;

2) екскаватор RH-5, 1994 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_3 ;

3) автомобіль КАМАЗ 5511, вантажний самоскид, 1984 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_4 ;

4) автомобіль МАЗ 5334, вантажний автокран, 1991 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_5 ;

5) автомобіль ЗИЛ, вантажний автопідйомник, 1990 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_6 ;

6) автомобіль КАМАЗ 55111, вантажний самоскид, 1990 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_7 ;

7) автомобіль КАМАЗ 5511, вантажний самоскид, 1988 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_8 ;

8) екскаватор гусеничний LINK-BELT LS -5800, реєстраційний номер НОМЕР_9 ;

9) автобус BOVA, FHD12.290, 1991 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_10 ;

10) автомобіль MЗКT 65151, вантажний самоскид, реєстраційний номер НОМЕР_11 .

В іншій частині заяву про забезпечення позову залишено без задоволення.

Частково задовольняючі заяву про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив з того, що рухоме та нерухоме майно, яке позивач просить забезпечити шляхом накладення арешту, придбане у період з 2016 по 2020 роки, в той час як предметом позову є встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу в період з березня 2011 року по березень 2020 року та поділ спільного майна, яке придбано за спільні кошти. Забезпечення позову не призведе до погіршення становища відповідача по справі. Суд дійшов висновку, що клопотання в частині накладення арешту на рухоме та нерухоме майно є обґрунтованим, законним та співрозмірним із заявленими позовними вимогами, оскільки між сторонами по справі є спір саме з приводу визначення майна спільним сумісним майном подружжя, невжиття заходів забезпечення позову може зробити неможливим виконання рішення суду у випадку його ухвалення на користь позивача, так як спірні об`єкти рухомого та нерухомого майна до розгляду спору по суті можуть бути відчужені на користь третіх осіб, що порушить право позивача на судовий захист та останньому для відновлення прав необхідно буде докласти значних зусиль та витрат, а забезпечення позову навпаки виступає запорукою виконання можливого рішення суду.

В частині клопотання щодо встановлення заборони іншим особам вчиняти будь-які дії або здійснювати платежі або передавати майно ОСОБА_1 чи виконувати щодо нього інші зобов`язання відмовлено судом, оскільки забезпечення позову шляхом накладення арешту на спірне майно є по суті самостійним видом (способом) забезпечення позову, що відповідає характеру заявлених позовних вимог, а саме забезпечення позову шляхом накладення арешту застосовується до позовів майнового характеру. Крім того, позивачем не надано документів на автомобіль Lexus RХ 300, реєстраційний номер НОМЕР_1 , тому суд позбавлений можливості встановити власника вказаного автомобіля, у зв`язку з чим суд відмовив у задоволення клопотанняв цій частині (а.с.21-22 виділених матеріалів).

Короткий зміст апеляційної скарги

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм процесуального права, просила скасувати ухвалу Суворовського районного суду м.Одеси від 21 жовтня 2020 року в частині накладення арешту на рухоме та нерухоме майно.

В обґрунтування скарги ОСОБА_1 зазначила, що:

- позивач надав суду недостовірні дані, які прийняті судом без перевірки. Так, відповідно до витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань від 26 листопаду 2020 року на дату підписання та подання заяви про забезпечення позову ОСОБА_2 не володіє часткою ТOB «НОВІКОМ ІННОВЕЙШЕН» у розмірі 100 відсотків. З витягу від 26 листопада 2020 року вбачається, що частка позивача у товаристві становить 50%, що дорівнює 200 000 грн. Позивачем не надано, а судом в свою чергу не досліджено доказів визначення вартості частки позивача у статутному капіталі товариства, що унеможливлює твердження суду щодо можливості відшкодування позивачем можливих збитків завданих шляхом забезпечення позову;

- суд помилково зазначив, що відповідачем по справі вже було вжито дій з передачі майна, що є спільною власністю подружжя третім особам, що стало підставою для порушення кримінального провадження, оскільки саме позивачем майно передано третім особам. У зв`язку з тим, що ОСОБА_2 шахрайським шляхом заволодів майном ОСОБА_1 , остання була вимушена звернутися до Усатівського ВП Біляївського ВП ГУНП в Одеській області з заявою про злочин, про що 22 липня 2020 року слідчим внесено відомості до ЄРДР за №0000361 та розпочато досудове розслідування. Ухвалою Біляївського районного суду Одеської області №496/3039/20 від 07 вересня 2020 року було накладено арешт на транспортні засоби в рамках кримінальної справи. Тому твердження суду першої інстанції, що відповідачем по справі вже було вжито дій з передачі майна третім особам не підтверджуються жодними доказами;

- накладаючи арешт на рухоме і нерухоме майно відповідача, суд не з`ясував яке саме майно належить на праві власності відповідачу, його орієнтовна вартість та чи не порушено правило про співмірність;

-накладення арешту на все майно є не співмірним заявленим позовним вимогам та таким, що не враховує інтереси скаржника;

- суд дійшов помилкового висновку про необхідність накладення арешту на майно, яке належить не сторонам у справі, а іншій особі;

- ухвала суду не вмотивована, не з`ясовано факт існування обставин стосовно того, що невжиття заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду (а.с.23-27 виділених матеріалів).

Правом відзиву на апеляційну скаргу позивач не скористався.

Позиція апеляційного суду

Заслухавши суддю-доповідача, представника ОСОБА_5 в інтересах відповідачки ОСОБА_1 та представника ОСОБА_6 в інтересах позивача ОСОБА_2 , дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Ухвала Суворовського районного суду м.Одеси від 21 жовтня 2020 року фактично оскаржена відповідачем в частині задоволення заяви про забезпечення позову та накладення арешту на рухоме і нерухоме майно відповідача, а в частині відмови у задоволенні заяви не оскаржується. З огляду на вимоги ч.1 ст.367 ЦПК України апеляційним судом не переглядається законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні заяви про забезпечення позову.

Задовольняючи частково заяву ОСОБА_2 про забезпечення позову, суд першої інстанції дійшов висновку про доцільність вжиття заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на вказане нерухоме та рухоме майно, оскільки існує обґрунтоване припущення невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на таке.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених ст.150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Отже, забезпечення позову по суті це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб з метою забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі з метою запобігання потенційним труднощам у подальшому виконанні такого рішення.

Згідно із п.1 ч.1 ст.150 ЦПК України позов забезпечується накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб. Заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами (ч.3 ст. 150 ЦПК).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 вказано, що співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову.

Крім того, відповідно до правової позиції, викладеної у рішенні Конституційного Суду України від 31 травня 2011 у справі № 4-рп/2011 щодо офіційного тлумачення положень ч.1 ст.376 у взаємозв`язку зі ст.ст.151,152,153 ЦПК України: «З метою гарантування виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог у процесуальних законах України передбачено інститут забезпечення позову» (абз.5 п.4 мотивувальної частини цього рішення).

Вказаний інститут є елементом права на судовий захист і спрямований на те, щоб не допустити незворотності певних наслідків відповідних дій щодо відновлення порушеного права. Він віднесений до механізму захисту прав і свобод людини, зокрема в судовому порядку, і є гарантією їх захисту та відновлення, а отже, елементом правосуддя. Забезпечення позову стосується всіх стадій судового провадження (підготовка, призначення, розгляд справи, виконання рішення) і є складовою комплексу заходів, спрямованих на охорону публічно-правового та матеріально-правового інтересу в господарському судочинстві, а також однією з гарантій реального виконання можливого позитивного для людини рішення, оскільки надає можливість суду до ухвалення рішення в справі вжити заходів до забезпечення реалізації позовних вимог.

Виходячи з системного тлумачення зазначених положень, вбачається, що застосування заходів забезпечення позову необхідне через існування очевидної небезпеки заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивачів до ухвалення рішення в даній справі, а захист цих прав, свобод та інтересів стане неможливим без вжиття таких заходів, або для їх відновлення необхідно буде докласти значних зусиль та витрат.

З виділених матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу у певний період, визнання майна спільною сумісною власністю та поділ спільного майна подружжя, в якому, зокрема просив визнати спільним майном, власником якого є саме відповідачка, посилаючись на те, що це майно є спільною сумісною власністю подружжя та відповідачка може розпорядитися спірним майном до ухвалення рішення у даній справі по суті (а.с.65-69 виділених матеріалів).

Отже, предметом позовних вимог є встановлення факту проживання однією сім`єю як чоловіка та дружини без реєстрації шлюбу в період з березня 2011 року по березень 2020 року, визначення майна спільної сумісної власністі та поділ спільного майна, яке було придбано сторонами за спільні кошти.

Щодо спірного майна, яке є предметом позову та на яке накладено арешт

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 28 липня 2020 року квартира АДРЕСА_1 належить ОСОБА_1 на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від 06 липня 2016 року (а.с.виділених матеріалів 6).

Також ОСОБА_1 є власником рухомого майна:

1) автомобіля Toyota Land Cruiser, реєстраційний номер НОМЕР_2 , дата реєстрації 26 січня 2016 року (а.с.виділених матеріалів 26);

2) екскаватора RH-5, реєстраційний номер НОМЕР_3 , дата видачі свідоцтва про реєстрацію 14 листопада 2017 року (а.с.виділених матеріалів 8);

3) автомобіля КАМАЗ 5511, реєстраційний номер НОМЕР_4 , дата реєстрації 26 квітня 2018 року (а.с.виділених матеріалів 9);

4) автомобіля МАЗ 5334, реєстраційний номер НОМЕР_5 , дата реєстрації 27 квітня 2018 року (а.с.виділених матеріалів 10);

5) автомобіля ЗИЛ, реєстраційний номер НОМЕР_6 , дата реєстрації 27 квітня 2018 року (а.с.виділених матеріалів 11);

6) автомобіля КАМАЗ 55111, реєстраційний номер НОМЕР_7 , дата реєстрації 27 квітня 2018 року (а.с.виділених матеріалів 12);

7) автомобіля КАМАЗ 5511, реєстраційний номер НОМЕР_8 , дата реєстрації 26 квітня 2018 року (а.с.виділених матеріалів 13);

8) екскаватора гусеничного LINK-BELT LS -5800, реєстраційний номер НОМЕР_9 , дата видачі свідоцтва про реєстрацію 31 травня 2018 року (а.с.виділених матеріалів 14);

9) автобуса BOVA, FHD12.290, реєстраційний номер НОМЕР_10 , дата реєстрації 26 квітня 2018 року (а.с.виділених матеріалів 16);

10) автомобіля MЗКT 65151, реєстраційний номер НОМЕР_11 , дата реєстрації 26 квітня 2018 року (а.с.виділених матеріалів 20).

Право власності ОСОБА_1 на вказане рухоме майно підтверджено копіями свідоцтв про реєстрацію транспортного засобу (а.с.виділених матеріалів 7-15,20).

Між сторонами виник спір щодо визнання об`єктами права спільної сумісної власності подружжя вищезазначеного нерухомого та рухомого майна та його розподіл. Відтак, вимоги позивача мають майнових характер.

Негативним наслідком неналежного забезпечення позову при поділі майна є можливість реалізації спірного нерухомого та рухомого майна під час вирішення спору, що призведе до затягування розгляду справи, оскільки виникає необхідність залучати до участі у справі нових власників та пред`являти додаткові позовні вимоги.

Вищезазначене спірне майно придбано в період з 2016 по 2018 роки, що входить до спірного періоду, та зареєстровано на праві власності одноособово за відповідачкою, яка у разі відсутності забезпечення позову, матиме можливість розпорядитись цим майном шляхом відчуження третім особам до винесення судового рішення у цій справі, що в свою чергу, у разі задоволення позову утруднить чи зробить неможливим його виконання. При цьому, оскільки сторони не перебували у зареєстрованому шлюбі, у відповідачки до вирішення цього спору наявна законна можливість відчужити спірне майно без згоди ОСОБА_2 .

Враховуючи наведене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, що є підставою для застосування заходів забезпечення позову.

Вжиття заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на спірну квартиру та рухоме майно є достатнім, розумним, співмірним та адекватним заходом і не порушує збалансованості інтересів сторін, створить належні умови для виконання в подальшому можливого рішення суду у справі, а також ефективного захисту і поновлення порушених прав заявника.

З огляду на те, щопредметом спору є вищезазначене нерухоме та рухоме майно, вбачається, що обраний судом першої інстанції вид забезпечення позову накладення арешту на майно, що належить відповідачу на праві власності, є співмірним із заявленими позовними вимогами, тому доводи апеляційної скарги в цій частині є необґрунтованими.

Слід зазначити, що заходи забезпечення позову мають тимчасовий характер, а томуобраний позивачем вид забезпечення позову не призведе до невиправданого обмеження майнових прав відповідача, оскільки арештоване майно фактично перебуває у володінні власника, а обмежується лише можливість розпоряджатися ним до ухвалення рішення у справі. Тобто ОСОБА_1 лише тимчасово позбавлена можливості відчуження спірного нерухомого та рухомого майна, при цьому вона не обмежена в реалізації своїх прав як власника на володіння і користування цим майном. Тому доводи апеляційної скарги щодо не врахування її інтересів під час винесення оскаржуваної ухвали суду не знайшли свого підтвердження в суді апеляційної інстанції.

З огляду на наведене висновки суду першої інстанції щодо співмірності застосованого заходу забезпечення позову узгоджуються з правовими висновками, викладеними в постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18.

Враховуючи вищевикладене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду в разі задоволення позову.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про необхідність накладення арешту на майно, яке належить не сторонам у справі, а іншій особі не підтверджені жодним доказом.

Доводи апеляційної скарги щодо не доведення вжиття відповідачкою дій з передачі майна третім особам не приймаються судом до уваги, з огляду на таке.

Відсутність доказів на підтвердження наміру сторони відчужити спірну власність, не є підставою для відмови у забезпеченні позову,оскільки забезпечення позову у цьому спорі, який має майновий характер, спрямоване на виконання можливого рішення суду про задоволення позову. Зазначене узгоджується з позицією Верховного Суду, викладеною у постановах від 06 травня 2020 року у справі №754/6415/18, від 23 грудня 2020 року у справі №756/2609/20.

Посилання в апеляційній скарзі щодо тверджень суду відносно того, що відповідачем по справі вже було вжито дій з передачі майна, що є спільною власністю подружжя третім особам, що стало підставою для порушення кримінального провадження, не заслуговують на увагу, оскільки суд таких висновків в мотивувальній частині оскаржуваного судового рішення не робив. В абзаці 7 описової частини судового рішення дійсно міститься зазначений вислів, але він відноситься не до тверджень суду, як вказує апелянтка, а до опису судом обґрунтування заяви про забезпечення позову (а.с.виділених матеріалів 21).

Доводи апеляційної скарги щодо надання позивачем суду недостовірних даних щодо розміру та вартості частки, якою володіє позивач у ТОВ «Новіком Інновейшен», які прийняті судом без перевірки, та ненадання позивачем підтвердження про отримання ним дивідендів, не мають правового значення, оскільки судом в оскаржуваній ухвалі не вирішувалось питання про зустрічне забезпечення позову.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд першої інстанції співвідносив негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. При цьому, суд дійшов висновку про можливість відшкодування позивачем можливих збитків, завданих забезпеченням позову відповідачу.

З огляду на обраний вид забезпечення позову, який не впливає на матеріальний стан відповідача як власника майна та не призводить до понесення додаткових витрат унаслідок його застосування, з урахуванням відсутності доказів завдання відповідачу збитків унаслідок накладення арешту на майно, доводи скарги щодо порушення норм процесуального права в частині зустрічного забезпечення на правильність висновків суду першої інстанції щодо наявності підстав для вжиття заходів забезпечення позову не впливають.

Апелянт не надав суду належних доказів на підтвердження наявності передбачених ч.3 ст.154 ЦПК України обставин, за яких суд зобов`язаний застосувати зустрічне забезпечення позову. Клопотання про зустрічне забезпечення може бути подане та вирішене судом після застосування судом заходів забезпечення позову.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому колегія суддів їх відхилила.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

З урахуванням підстав та змісту позову, надавши оцінку відповідності виду забезпечення позову, який просив застосувати позивач, позовним вимогам, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність передбачених законом підстав для застосування заходів забезпечення позову.

За таких обставин, при постановленні оскаржуваної ухвали судом першої інстанції дотримано норми процесуального права, що у відповідності до вимог ст.375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін.

Керуючись ст.ст.368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Суворовського районного суду м.Одеси від 21 жовтня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанова може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 27 серпня 2021 року.

Головуючий:

Судді :