15 лютого 2021 року м.Суми
Справа №591/9/20
Провадження № 22-ц/816/190/21
судді Сумського апеляційного суду Ткачук С.С. щодо постанови колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ Сумського апеляційного суду від 12 лютого 2021 року за результатами перегляду справи за апеляційною скаргою Головного управління Національної поліції в Сумській області на рішення Зарічного районного суду м. Суми від 24 листопада 2020 року за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Сумській області про відшкодування понесених збитків у зв`язку із необхідністю захисту порушеного права, -
У січні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просить стягнути з Головного управління Національної поліції в Сумській області ( далі управління поліції) кошти в сумі 4200 грн в рахунок відшкодування понесених ним збитків у зв`язку з необхідністю захисту порушених відповідачем права.
Свої вимоги мотивує тим, що в провадженні Сумського окружного адміністративного суду перебувала справа №480/1783/19 за його позовною заявою до Головного управління Національної поліції в Сумській області про визнання протиправним та скасування наказу, яку рішенням суду від 25 липня 2019 року було задоволено, залишеним без змін постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 22 жовтня 2019 року. Однак, так як він не є фахівцем в галузі права, то був вимушений з метою захисту свого права у вказаній справі звернутись за правовою допомогою до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 , якому за надані послуги було сплачено 4200,00 грн.
Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 24.11.2020 року позов задоволено.

Стягнуто на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Національної поліції в Сумській області 4200 грн в рахунок відшкодування збитків, понесених у зв`язку із захистом порушених прав та 768,40 грн. 40 коп. в рахунок повернення судових витрат.

Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Національної поліції в Сумській області на користь держави 768,40 грн судового збору.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, Головне управління Національної поліції в Сумській області подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

При цьому вказує, що справа підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства, оскільки витрати на правничу допомогу були понесені позивачем під час розгляду адміністративної справи. Крім того, відсутній склад правопорушення для відшкодування шкоди, так як відповідачем не вчинялось жодних дій, що могли призвести до заподіяння такої шкоди. Вказує, що, ухвалюючи рішення, суд першої інстанції не врахував положення п. 4 ст. 134 та п. 7 ст. 139 КАС України.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просить апеляційну скаргу відхилити, а рішення суду залишити без змін. Вказує, що справа підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, що підтверджується правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, а за ст. 132 КАС України підлягають відшкодування витрати на правову допомогу, а ОСОБА_2 на той час не був адвокатом, тому спірні витрати є збитками в розумінні ст. 22 ЦК України.

Відповідно до ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Постановою колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ Сумського апеляційного суду від 12.02.2021 року апеляційна скарга управління поліції задоволено, оскаржене рішення суду першої інстанції від 03.12.2020 року скасовано і ухвалено нове про відмову у задоволені позову ОСОБА_1 про відшкодування збитків.

Скасовуючи рішення, колегія суддів апеляційного суду керувалася приписами ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до висновків Великої Палати Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах від 14 квітня 2020 року у справі № 925/1196/18 та від 18 грудня 2019 року у справі № 688/2479/16-ц, процесуальні витрати, понесені у судовому провадженні, не є збитками, що можуть бути стягнуті шляхом подання цивільного позову; такі витрати розподіляються виключно за правилами, встановленими процесуальним законодавством.

Проте, задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції не врахував, що понесені позивачем витрати під час розгляду адміністративної справи № 480/1783/19, не є збитками у розумінні статті 22 ЦК України. Порядок розподілу та відшкодування процесуальних витрат, понесених під час розгляду адміністративної справи, суд вирішує у встановленому процесуальним законом порядку за правилами адміністративного судочинства за результатами розгляду відповідного позову. Правових підстав для ототожнення витрат на правову допомогу і шкоди (збитків) у розумінні положень чинного законодавства немає.

За таких обставин, колегія суддів прийшла до висновку про скасування рішення суду першої інстанції на підставі п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України та ухвалення нового судового рішення про відмову у задоволені позовних вимог ОСОБА_1 .

Проте, з висновком колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ Сумського апеляційного суду не можу погодилася за таких підстав.

Матеріалам справи доведено, що позивачем понесені збитки на сплату юридичних послуг фізичною особою - ФОП ОСОБА_2 згідно укладеного 17.05.2019 року з позивачем договору №б/н про надання юридичних послуг, за умовами якого останній зобов`язується здійснити необхідний комплекс юридичних дій (складання позовної заяви, процесуальних документів, участь в судових засіданнях), пов`язаних з вирішенням судового спору в Сумському окружному адміністративному суді під час його представництва в адміністративному суді за довіреністю.

Спір вирішено на користь позивача ОСОБА_1 і адміністративним судом першої інстанції, яке залишено без змін після апеляційного перегляду справи, вирішено питання про відшкодування витрат по сплаті судового збору за подання позову в сумі 768,40 грн.

Наведеними судовими рішеннями питання стягнення майнової шкоди у відшкодування фактично понесених витрат за надання юридичних послуг фізичною особою ОСОБА_2 не вирішувалося, оскільки позивач під час розгляду адміністративної справи таких вимог не порушував.

Справу розглянуто місцевим адміністративним судом за правилами спрощеного позовного провадження.

Представництво ОСОБА_1 в адміністративному суді за довіреністю здійснював фізична особа - ФОП ОСОБА_2 , з яким ОСОБА_1 уклав оплатний договір (а.с. 8) і 26.07.2019 року між сторонами цього договору складено акт здачі-приймання виконаних робіт за договором про надання юридичних послуг №б/н від 17.05.2019 року загальну на суму 4200,00 грн. Фактичне понесення позивачем витрат на оплату за договором про надання юридичних послуг підтверджується квитанцією №007 від 26.07.2019 року, а саме: складання позовної заяви, клопотання, відповіді на відзив та участь в судовому засіданні. (а.с. 9, 12, 13).

Отже, фактична оплата юридичних послуг відбулась вже після завершення розгляду справи адміністративним судом.

В силу ст. 55 КАС України сторона, третя особа в адміністративній справі, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника.

Статтею 57 цього Кодексу встановлено, що представником у суді може бути адвокат або законний представник. У справах незначної складності та в інших випадках, визначених цим Кодексом, представником може бути фізична особа, яка відповідно до частини другої статті 43 цього Кодексу має адміністративну процесуальну дієздатність.

За змістом ст. 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: витрати на професійну правничу допомогу; сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.

Відповідно до статті 134 цього Кодексу витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката. Для цілей розподілу судових витрат:1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Викладений зміст імперативної правової норми у ст.134 цього Кодексу, вказує, щодо до судових витрат, а саме, витрат, пов`язаних з розглядом справи, віднесені витрати на професійну правничу допомогу, яку здійснює адвокат, до цього складу судових витрат - витрати на юридичні послуги фахівця права в особі фізичної особи підприємця процесуальним законом не віднесені.

Як викладено у ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність - фізична особа, яка здійснює адвокатську діяльність на підставах та в порядку, що передбачені цим Законом; адвокатська діяльність - незалежна професійна діяльність адвоката щодо здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.

Відповідно до частини 5 ст. 21 КАС вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб`єктів публічно-правових відносин, або вимоги про витребування майна, вилученого на підставі рішення суб`єкта владних повноважень, розглядаються адміністративним судом, якщо вони заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір. Інакше такі вимоги вирішуються судами в порядку цивільного або господарського судочинства.

Відповідно до ст. 59 Конституції України кожен має право на професійну правничу допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Отже, правова (правнича, юридична) допомога це професійна діяльність юристів, спрямована на сприяння громадянам та юридичним особам у реалізації норм права з метою покращення їх правового становища.

Право на правову допомогу це гарантована Конституцією України можливість фізичної особи одержати юридичні (правові) послуги, такого висновку прийшов Конституційний суд України в своєму рішенні від 16.11.2000 року № 13-рп/2000 у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_3 щодо офіційного тлумачення положень статті 59 Конституції України, статті 44 Кримінально-процесуального кодексу України, статей 268, 271 Кодексу України про адміністративні правопорушення (справа про право вільного вибору захисника).

У третьому абзаці пункту 5 цього рішення Конституційного суду України наведено, що системний аналіз статті 59 Конституції України, Закону України «Про адвокатуру» дає підстави для висновку, що положення частини другої цієї статті «для надання правової допомоги при вирішенні справ у судах та інших державних органах в Україні діє адвокатура» є однією з конституційних гарантій, яка надає свідку під час допиту в органах дізнання, досудового слідства чи особі у разі дачі пояснень в державних органах право вільно отримувати правову допомогу адвоката. У такий спосіб держава бере на себе обов`язок забезпечувати можливість надання кваліфікованої правової допомоги особам у правовідносинах з державними органами. Зазначене не виключає і права на отримання особою такої допомоги від інших суб`єктів, якщо законами України щодо цього не встановлено обмежень.

Але Законом України «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)» № 1401-VIII від 02.06.2016 року, Конституція України доповнена статтею 131-2, якою визначено наступне: «Для надання професійної правничої допомоги в Україні діє адвокатура. Незалежність адвокатури гарантується. Засади організації і діяльності адвокатури та здійснення адвокатської діяльності в Україні визначаються законом. Виключно адвокат здійснює представництво іншої особи в суді, а також захист від кримінального обвинувачення. Законом можуть бути визначені винятки щодо представництва в суді у трудових спорах, спорах щодо захисту соціальних прав, щодо виборів та референдумів, у малозначних спорах, а також стосовно представництва малолітніх чи неповнолітніх осіб та осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена».

Отже, Основним законом держави передбачено у визначених винятках здійснення представництва в суді для надання професійної правничої допомоги в Україні не тільки адвокатом.

Частинами 1, 7 статті 139 КАС України визначено, що при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа. Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. За відсутності відповідної заяви або неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Проте, оскільки витрати за надання юридичних послуг фахівцем права фізичною особою, не віднесені процесуальним законом адміністративного судочинства до судових витрат, пов`язаних з розглядом справи, такі витрати не можуть бути предметом розподілу судових витрат у адміністративній справі за правилами КАС України, бо не є процесуальними витратами в розумінні статей 134,139 цього Кодексу, притому, що у винятках в справах незначною складності відповідно до ст. 131-2 Конституція України та ст. 57 КАС представником може бути фізична особа (не обов`язково адвокат), яка відповідно до частини другої статті 43 цього Кодексу має адміністративну процесуальну дієздатність.

Стаття 56 Конституції України передбачає, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Згідно ч. 1 ст. 170 ЦК України держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

Частиною 1 ст. 176 цього Кодексу передбачено, що держава не відповідає за зобов`язаннями створених юридичних осіб.

Положеннями ст. 15 ЦК України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу у спосіб, визначений ч. 2 цієї статті, зокрема, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.

Згідно ч. 1ст. 20 ЦК України право на захист особа здійснює на свій розсуд.

В силу ч. 1 ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Пункт 2 ч. 1 цієї статті до збитків також відносить витрати, які зробила особа для відновлення свого порушеного права. Частина 3 ст. 22 цього Кодексу встановлює, що збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

Збитки це об`єктивне зменшення будь-яких майнових благ сторони, що обмежує його інтереси як учасника певних відносин, змушує зробити збитки для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

В силу статті 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Згідно ст. 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Правовою підставою для цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень, є правопорушення, що включає як складові елементи шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини. Належним доказом протиправних(неправомірних) рішень, дій чи бездіяльності є, як правило, відповідне судове рішення (вирок) суду, що набрало законної сили, або відповідне рішення вищестоящих посадових осіб органу державної влади.

Шкодою прийнято розуміти втрати, яких зазнала потерпіла сторона у формі знищення або пошкодження майна внаслідок протиправної поведінки іншої особи. Іншими словами, шкода це зменшення кількості майнового блага (внаслідок знищення майна втрата можливості отримати майно, яке особа неодмінно отримала б за нормального перебігу подій) або погіршення його якості (пошкодження речі, зіпсуття, приведення її у стан, у якому вона не здатна виконувати всі свої функції). Терміни «збитки» та «шкода» слід вирізняти під час їх застосування.

Відповідно до ч.3 ст. 19 Закону України «Про Національну поліції» держава відповідно до закону відшкодовує шкоду, завдану фізичній або юридичній особі рішеннями, дією чи бездіяльністю органу або підрозділу поліції, поліцейським під час здійснення ними своїх повноважень.

Рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 25.07.2019 року було визнано протиправними дії місцевого управління Національної поліції, вчинені не на виконання основних повноважень цього місцевого органу виконавчої влади, покладених Законом України «Про Національну поліцію» - служити суспільству шляхом забезпечення охорони прав і свобод людини, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку, а пов`язані із здійсненням ним організаційної діяльності з питань проходження працівником поліції служби.

Аналіз наведених норм матеріального і процесуального права дає підстави вважати, що за своєю природою витрати особи на сплату передбачених законодавцем судових витрат з метою забезпечення свого права на судовий захист, є грошовими збитками цієї особи (сторони у справі або іншого учасники) у зв`язку із обов`язковою сплатою на користь держави судового збору у порядку визначеному Законом України «Про судовий збір» та понесення витрат на інші судові витрати, пов`язані із розглядом справи в порядку визначеному процесуальними законами відповідно до спеціалізації судочинства. Питання розподілу сплачених судових витрат під час судового захисту, а саме порядок їх відшкодування (повернення) визначений вказаним законом та процесуальним кодексами відповідної спеціалізації судочинства.

Така правова позиція розподілу судових витрат за правилами процесуальних законів в залежності від спеціалізації судочинства викладена у постановах ВП ВС від 14.04.2020 року і від 29.05.2019 року (справи № 925/1196/18, № 480/5045/18)

Апеляційний суд посилаючись у своїй постанові на висновки Великої Палати Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах від 14 квітня 2020 року у справі № 925/1196/18 та від 18 грудня 2019 року у справі № 688/2479/16-ц, де Велика Палата ВС дійсно прийшла до висновку, що процесуальні витрати, понесені у судовому провадженні, не є збитками, що можуть бути стягнуті шляхом подання цивільного позову; такі витрати розподіляються виключно за правилами, встановленими процесуальним законодавством. Але апеляційний суд не звернув уваги, на те, що предметом розгляду у зазначених справа були дійсно понесені особою витрати, визначені процесуальними законами як судові витрати.

Проте, оскільки у даній справі нормами КАС України не передбачено як судові витрати витрати на юридичні послуги, які надає не адвокат, а фізична особа, порядок їх відшкодування не проводиться за правилами розподілу судових витрат на стадії судового розгляду справи, тому такі грошові витрати, що виникли внаслідок здійснення особою свого цивільного права на судовий захист для відновлення порушеного права, в розумінні норм ст. 11 та ч.12 п.1 ст. 22 ЦК України ЦК України є реальними збитками. Їх стягнення на користь особи, яка змушена була їх понести для отримання таких юридичних послуг фахівцем в галузі права з метою ефективного захисту від порушень під час проходження служби, є елементом їх компенсації за рахунок коштів бюджетних асигнувань, передбачених на утримання органу виконавчої влади, яким такі порушення були допущені.

Відшкодування фактично понесених збитків в силу ст. 22 ЦК України не містить приписів їх компенсація само державною, а не створеною державою юридичною особою, якою такі збитки були завдані.

Доведення факту наявності збитків та їх розміру, а також причинно-наслідкового зв`язку між правопорушенням і збитками, завданою майновою шкодою покладено на позивача.

Причинний зв`язок, як обов`язковий елемент відповідальності за заподіяні збитки полягає в тому, що шкода повинна бути об`єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди, отже, доведенню підлягає факт того, що протиправні дії заподіювача є причиною, а збитки є наслідком такої протиправної поведінки.

Враховуючи вищевикладене, вважаю, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення позову ОСОБА_1 про стягнення збитків, понесення та розмір яких позивачем підтверджено належними доказами, у зв`язку з протиправними діями органу державної влади, що підтверджується законним рішенням суду в адміністративній справі, і які неможливо було вирішити в порядку судового розподілу судових витрат в силу діючої імперативної норми ст. 134 КАС України.

Оскільки апеляційна скарга управління поліції була задоволено у повному обсязі і рішення скасовано та ухвалене нове про відмову у задоволені позову, як суддя - доповідач вважаю за необхідне викласти свою думка з доводів апеляційної скарги.

Доводи апеляційної скарги про підсудність питання адміністративному суду колегія суддів відхиляє, оскільки спори з питань відшкодування шкоди без вимоги вирішити публічно-правовий спір підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства (постанова Великої Палати Верховного Суду від 28.02.2018 року в цивільній справі №234/14299/15-ц).

Доводи апеляційної скарги про відшкодування витрат на правову допомогу в порядку розподілу судових витрат за надання правничої допомоги не адвокатом, а фізичною особою при винесенні адміністративним судом свого судового рішення у справі 480/1783/19 не заслуговують на увагу, оскільки за наведеними положеннями статей 132, 134 КАС України такі витрати не є судовими витратами, які підлягають розподілу між сторонами адміністративної справи, а тому їх відшкодування може бути розглянута за правилами цивільного судочинства.

Доводи про неврахування судом першої інстанції положень п. 4 ст. 134 та п. 7 ст. 139 КАС України також є безпідставними, оскільки наведені вище положення вказаних норм процесуального закону не передбачають відшкодування витрат на правничу допомогу, яка здійснена фізичною особою.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції правильно прийшов з того, що грошові витрати позивачем сплачені на правничу допомогу фахівця права з метою ефективного захисту порушеного права з боку органу державної влади - ГУ Національної поліції в Сумській області, є реальними збитками, які останній змушений був зробити для забезпечення себе кваліфікованою правничою допомогою через не обізнаність у сфері юридичного права, з метою відновити порушене право шляхом судового захисту і відповідно до ч.1 ст. 176, ч.1 ст.22 ЦК України має право на їх відшкодування за рахунок бюджетних асигнувань винного органу виконавчої влади ГУ Національної поліції у Сумській області.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Але за наведених обставин, колегія суддів через порушення норм процесуального закону та неправильне застосування норм матеріального права помилково скасувала законне і обґрунтоване рішення суду першої інстанції, який всебічно і повно з`ясував обставини, що мають значення для справи, а доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про порушення судом норм матеріального чи процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Суддя Сумського апеляційного суду С.С. Ткачук