РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 лютого 2021 року

м. Рівне

Справа № 569/12875/20

Провадження № 22-ц/4815/198/21

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючого Ковальчук Н. М.

суддів: Хилевича С. В., Шимківа С. С.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ;

відповідач Приватне акціонерне товариство «Рівнеазот»

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 12 листопада 2020 року в складі судді Ковальова І. М., ухвалене в м. Рівне о 10 годині 20 хвилин, відомості про дату складання повного тексту рішення відсутні,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернулася до Рівненського міського суду Рівненської області з позовом до Приватного акціонерного товариства «Рівнеазот» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Свої вимоги обґрунтовувала тим, що при звільненні з роботи відповідач не провів з нею розрахунку у встановленому законом порядку, чим порушив її трудові права. Зазначала, що працювала на ПрАТ «Рівнеазот», звідки 20 квітня 2019 року звільнилася за власним бажанням у зв`язку з невиконанням власником законодавства про працю (ст. 38 КЗпП України). Належну їй до виплати заробітну плату відповідач сплатив лише 26 грудня 2019 року в сумі 6 923,58 грн. Посилаючись на вимоги статті 117 КЗпП України, просила суд стягнути з відповідача на свою користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 23 квітня 2018 року по 25 грудня 2019 року включно в розмірі 139 124,76 грн.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 12 листопада 2020 року вказаний позов задоволено частково. Стягнуто з ПрАТ «Рівнеазот» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 23 квітня 2018 року по 25 грудня 2019 року включно в розмірі 5 000,00 гривень. Стягнуто з ПрАТ «Рівнеазот» судовий збір в сумі 840,80 грн. в дохід держави.

Рішення суду першої інстанції вмотивовано тим, що проведення з працівником повного розрахунку в день звільнення є передбаченим законом обов`язком працедавця, який відповідачем дотриманий не був, та, крім цього, останнім не було доведено відсутності вини у порушенні строків виплати належних працівникові сум при звільненні. Судом також враховано принцип співмірності та справедливого й розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця, за якого він дійшов до переконання, що заявлена сума позову не відображає дійсного розміру майнових втрат позивача, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні та є неспівмірною із встановленим розміром заробітної плати, з огляду на що позовні вимоги задовольнив частково.

Вважаючи рішення суду незаконним, необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, неповним з`ясуванням фактичних обставин справи, ОСОБА_1 оскаржила його в апеляційному порядку. В поданій апеляційній скарзі зазначає, що питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні врегульоване нормами трудового права як в КЗпП України, так і в Законі України «про оплату праці», і не потребує додаткового застосування норм ЦК України, оскільки правова природа такого відшкодування здійснює функцію гарантування прав найманих працівників, а не санкційну за невиконання стороною своїх зобов`язань. Вказує, що законодавець чітко передбачив право найманого працівника звертатися до суду про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком, а тому міркування суду в оскаржуваному рішенні про те, що строк такого звернення занадто тривалий і поведінка працівника є недобросовісною безпідставні. Звертає увагу, що судом не було враховано, що відсутність фінансово-господарської діяльності або коштів у роботодавця не виключає вини у невиплаті належних звільненому працівнику коштів та не звільняє його від передбаченої ст. 117 КЗпП України відповідальності. Стверджує про необґрунтованість зменшення місцевим судом суми середнього заробітку зі 139 124,76 грн до 5 000,00 грн та просить врахувати, що відповідач у досудовому порядку не виплатив належні кошти (заробітну плату) при звільненні і ці кошти були стягнуті в судовому порядку, а також те, що даний спір є її першим зверненням до відповідача з вимогою про стягнення середнього заробітку. З наведених підстав просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про задоволення позову в повному обсязі.

У поданому на апеляційну скарзі відзиві ПрАТ «Рівнеазот» вважає рішення суду першої інстанції законним, обґрунтованим та просить залишити його без зміни, а апеляційну скаргу без задоволення.

Дослідивши матеріали та обставини справи на предмет повноти їх встановлення, надання їм судом першої інстанції належної юридичної оцінки, вивчивши доводи апеляційної скарги стосовно дотримання норм матеріального і процесуального права судом першої інстанції, апеляційний суд прийшов до висновку про її часткове задоволення.

Згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 перебувала у трудових відносинах з ПрАТ «Рівнеазот».

Наказом №714-ВК від 18 квітня 2018 року позивач була звільнена з роботи 20 квітня 2018 року за статтею 38 КЗпП України за власним бажанням, у зв`язку з невиконанням власником законодавства про працю.

При звільненні з роботи позивачу не був виплачений середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні.

Статтею 47 КЗпП України передбачено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, встановлені ст. 116 КЗпП України.

В свою чергу, ст. 116 КЗпП України встановлює, що при звільненні працівника проводиться виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Як вбачається з матеріалів справи, у день звільнення відповідач не провів з позивачем розрахунок у строки, передбачені ст. 116 КЗпП України. Дані обставини стороною відповідача не заперечуються.

На день звільнення у відповідача перед позивачем існувала заборгованість з виплати заробітної плати в розмірі 6 923,58 грн.

Заборгованість по заробітній платі в сумі 6 923,58 грн була виплачена позивачу 26 грудня 2019 року, що підтверджується випискою БАНК «Кліринговий Дім» від 26.12.2019р. по рахунку ОСОБА_1 (а.с. 10).

Дані обставини щодо існування у відповідача перед позивачем заборгованості по виплаті заробітної плати, її розміру і періоду існування заборгованості сторонами у справі не оспорюються, а тому, в силу положень ч. 1 ст. 82 ЦПК України, не підлягають доказуванню.

Згідно ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначені в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Відповідно п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 р. №100 (Порядок) середньомісячна заробітна плата обчислюється, виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Згідно п. 8 Порядку, середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

В періоді затримки відповідачем розрахунку при звільненні перед позивачем кількість робочих днів становить 419 і включає в себе: 6 робочих днів за квітень 2018 року, 21 робочий день за травень 2018 року, 20 робочих днів за червень 2018 року, 22 робочих дні за липень 2018 року, 22 робочих дні за серпень 2018 року, 20 робочих днів за вересень 2018 року, 22 робочих дні за жовтень 2018 року, 22 робочих дні за листопад 2018 року, 20 робочих днів за грудень 2018 року, 21 робочий день за січень 2019 року, 20 робочих днів за лютий 2019 року, 20 робочих днів за березень 2019 року, 20 робочих днів за квітень 2019 року, 22 робочих дні за травень 2019 року, 18 робочих днів за червень 2019 року, 23 робочих дні за липень 2019 року, 21 робочий день за серпень 2019 року, 21 робочий день за вересень 2019 року, 22 робочих дні за жовтень 2019 року, 21 робочий день в листопаді 2018 року, 17 робочих днів за грудень 2019 року .

Середньоденна заробітна плата позивача становить 332,04 грн., що підтверджується довідкоюПрАТ «Рівнеазот» № 135 від 03.02.2020р., а відтак середній заробіток, який підлягає виплаті за весь час затримки по день фактичної виплати з 23 квітня 2018 року по 25 грудня 2019 року включно становить 139 124,76 гривень 332,04грн х 419днів).

За положеннями ст. 117 КЗпП України, підставою відповідальності власника (підприємства) є склад правопорушення, який включає два юридичних факти порушення власником строків розрахунку при звільненні (ст. 116 КЗпП) та вина власника. Затримка розрахунку з працівником за відсутності спору про розмір належних працівникові сум тягне обов`язок власника провести на користь працівника виплату середнього заробітку за весь час затримки розрахунку. Пред`являючи таку вимогу до власника, працівник не зобов`язаний доводити наявність будь-яких шкідливих наслідків затримки розрахунку при звільненні. Що ж стосується вини, то за аналогією із ст. 614 Цивільного кодексу України обов`язок доведення її відсутності лежить на власникові.

Разом з цим, метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

Однак, встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.

Слід також мати на увазі, що працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця.

Відповідно до частини першої статті 9ЦК України положення ЦК України застосовуються до врегулювання, зокрема, трудових відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавствами. Таким чином, положення ЦК України мають застосовуватися субсидіарно для врегулювання трудових відносин. Такої ж за суттю позиції дотримувався і Верховний Суд України, зокрема, у постанові від 11 листопада 2015 року у справі № 234/7936/14-ц (провадження № 6-2159цс15) та у постанові від 31 травня 2017 року у справі № 759/7662/15-ц (провадження № 6-1185цс16).

Відповідно до пункту 6 частини першої статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність.

Законодавство України не передбачає обов`язок працівника звернутись до роботодавця з вимогою про виплату йому належних платежів при звільненні. Водночас у трудових правовідносинах працівник має діяти добросовісно, реалізуючи його права, що, зокрема, вимагає частина третя статті 13 ЦК України, не допускаючи дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків.

Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця.

Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до частини 1 статті 9 ЦК України така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому статтею 117 КЗпП України.

Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою. Цій меті, насамперед, слугує стягнення збитків. Розмір збитків в момент правопорушення, зазвичай, ще не є відомим, а дійсний розмір збитків у більшості випадків довести або складно, або неможливо взагалі.

З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.

Зокрема, такими правилами є правила про неустойку (статті 549 - 552 ЦК України). Аби неустойка не набула ознак каральної санкції, діє правило частини 3 статті 551ЦК України про те, що суд вправі зменшити розмір неустойки, якщо він є завеликим порівняно зі збитками, які розумно можна було б передбачити. Якщо неустойка стягується понад збитки (частина 1 статті 624 ЦК України), то вона також не є каральною санкцією, а носить саме компенсаційний характер. По-перше, вона стягується не понад дійсні збитки, а лише понад збитки у доведеному розмірі, які, як правило, є меншими за дійсні збитки. По-друге, для запобігання перетворенню неустойки на каральну санкцію суд має застосовувати право на її зменшення. Право суду на зменшення неустойки є проявом принципу пропорційності у цивільному праві.

Аналогічно, звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.

З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві колегія суддів доходить висновку, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України.

У постанові від 26 червня 2019 року Велика Палата Верховного Суду у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18), відступаючи від висновків, наведених у постанові Верховного Суду України від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс16 щодо права суду на зменшення розміру середнього заробітку, зазначила критерії зменшення розміру відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України:

- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника.

- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Як встановлено судом, розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 23 квітня 2018 року по 25 грудня 2019 року включно становить 139 124 грн. 76 коп.

Правильність вказаного розрахунку ПрАТ «Рівнеазот» не оспорює, однак у відзиві на апеляційну скаргу вважає правомірним зменшення судом суми середнього заробітку до 5 000,00 гривень в зв`язку з його очевидною неспівмірністю із встановленим розміром заборгованості та характером цієї заборгованості.

Судом встановлено, що розмір самої заборгованості по заробітній платі, яка не була виплачена позивачу при звільненні становить 6 923,58 грн. та перевищує суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, яку стягнуто судом першої інстанції з відповідача 5 000,00 грн..

Разом з тим, апеляційний суд враховує факт відсутності спору між позивачем та відповідачем про розмір належних до виплати сум на час звільнення та після нього, визнання відповідачем факту невиплати протягом тривалого часу заробітку звільненому працівникові та порушення тим самим його трудових прав і передбачених законом гарантій.

Законодавство України не передбачає обов`язку працівника звернутись до роботодавця з вимогою про виплату йому належних платежів при звільненні, тоді як обов`язок роботодавця здійснити таку виплату та провести з працівником, що звільняється, повний розрахунок, імперативно визначений ст. 47, 116 КЗпП України.

Працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах.Водночас у трудових правовідносинах працівник має діяти добросовісно, реалізуючи свої права, не допускаючи дій, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

При цьому, суд бере до уваги добросовісну поведінку працівника у даних спірних правовідносинах. Як вбачається з матеріалів справи та встановлених судом обставин, позивач, звільнившись з роботи у відповідача в квітні 2018 року вперше звернулася до суду про видачу судових наказів про стягнення нарахованої і невиплаченої заробітної плати у вересні цього ж року. При цьому заборгованість по заробітній платі була їй виплачена лише в грудні 2019 року, тобто після спливу понад 1,6 років з моменту звільнення і понад 1,2 роки з моменту винесення судового наказу про примусове стягнення невиплаченого заробітку, тоді як законом чітко визначено обов`язок роботодавця здійснити розрахунок із працівником невідкладно у день звільнення останнього.

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абз. 10 п. 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003).

З огляду на неспівмірність заявленої до стягнення суми середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості по заробітній платі, яка вже була стягнута, характером цієї заборгованості, тривалим невиконанням судового рішення про її стягнення, процесуальною поведінкою позивача та відповідача, апеляційний суд приходить до висновку про те, що справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме інтересам сторін та обставинам справи, які мають юридичне значення, та вищенаведеним критеріям, буде визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат у сумі 50 000 грн. Зазначена сума не відображає дійсного розміру майнових втрат позивача, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, а є лише орієнтовною оцінкою тих втрат, які розумно можна було би передбачити з урахуванням статистичних усереднених показників.

Процесуальне законодавство передбачає, що обставини цивільних справ з`ясовуються судом на засадах змагальності, в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Щодо обов`язку доказування і подання доказів, то кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень.

На підставі наведеного, апеляційний суд прийшов до висновку про необхідність збільшення суми стягнутого судом першої інстанції з ПрАТ «Рівнеазот» на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 5 000 грн. 00 коп. до 50 000 грн 00 коп., та зміни у зв`язку з цим рішення суду першої інстанції.

Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ст. ст. 367, 376, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 12 листопада 2020 року скасувати.

Позов ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Рівнеазот» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні задовольнити частково.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Рівнеазот»(33017, м. Рівне-17, код ЄДРПОУ 05607824) на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживає АДРЕСА_1 ) розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період 23.04.2018 року по 25.12.2019 року включно в сумі 50 000 (п`ятдесяти тисяч) гривень 00 копійок.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 08 лютого 2021 року.

Головуючий Ковальчук Н. М.

Судді: Хилевич С. В.

Шимків С. С.