Єдиний унікальний номер 737/9680/18-ц
Номер провадження 22-ц/804/1594/21
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 серпня 2021 року м. Маріуполь

Донецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді Мальцевої Є.Є., суддів Лісового О.О., Ткаченко Т.Б.,

секретар судового засідання Лазаренко Д.Т.,

учасники справи:

позивач - Акціонерне товариство «Українська залізниця»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянувши у судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» на рішення Приморського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 02 грудня 2020 року у складі судді Шишиліна О.Г. у цивільній справі за позовом Акціонерного товариства «Українська залізниця» до ОСОБА_1 про стягнення коштів,

В С Т А Н О В И В:

ПАТ «Українська залізниця» звернувся до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення виплаченої одноразової вихідної допомоги в сумі 237276,24 грн. та судових витрат, в обґрунтування якої зазначив, що наказом ПАТ «Українська залізниця» прийнято на роботу ОСОБА_1 , якого наказом від 08.08.2016 року переведено на іншу роботу на посаду директора з правових питань і корпоративного управління. У подальшому наказом відповідача звільнено з даної посади на підставі, визначеній п.5 ч.1 ст.41 КЗпП України, у зв`язку з припиненням повноважень посадових осіб та поміж іншими виплатами сплачено згідно зі ст.44 КЗпП вихідну допомогу у розмірі шестимісячного середнього заробітку, яка склала 237276,24 грн.. Не погоджуючись зі звільненням, відповідач подав до суду позовну заяву про поновлення на роботі. Рішенням Печерського районного суду м.Києва від 30.08.2017 року, позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково, поновлено його на роботі, стягнуто з ПАТ «Українська залізниця» суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу у розмірі 551451 грн. та судовий збір у розмірі 6065,71 грн., рішення в подальшому апеляційним судом залишено без змін. 26.01.2018 року скасовано наказ про звільнення ОСОБА_1 та поновлено його на роботі. 31.01.2018 року Печерським ВДВС м.Києва за платіжним дорученням перераховано відповідачу кошти, стягнені з позивача у сумі 551451 грн.. Відповідно до ст.1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи без достатньої правової підстави (безпідставне набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Враховуючи зазначені обставини, з моменту винесення рішення Печерським районним судом м.Києва, а саме з 01.09.2017 року, відповідач втратив правові підстави для набуття одноразової вихідної допомоги у розмірі 237276,24 грн., виплаченої йому згідно зі ст.44 КЗпП України, у зв`язку з припиненням трудового договору з підстав, зазначених у п.5 ч.1 ст.41 КЗпП України. Тому сума виплаченої одноразової вихідної допомоги, яка була сплачена відповідачу. підлягає поверненню.

Рішенням Приморського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 02 грудня 2020 року в задоволенні позову Акціонерного товариства «Українська залізниця» до ОСОБА_1 про стягнення одноразової вихідної допомоги в сумі 237276,24 грн відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального та матеріального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції, та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги Акціонерного товариства «Українська залізниця» у повному обсязі, судові витрати покласти на відповідача.

Судом першої інстанції неправильно встановлені обставини справи, невірно застосовані норми матеріально права, а саме ст. 21 КЗпП України та ст.ст. 1212, 1215 ЦК України. Суд помилково ототожнив компенсаційну виплату у вигляді винагороди посадовій особі акціонерного товариства, яка виплачується на певних умовах і при певних обставинах, із заробітною платою, яка виплачується працівнику за виконану роботу, що й потягнуло неправильне застосування норм матеріального права.

Таким чином, суд порушив і норми процесуального права, а саме ч.4 статті 263 ЦПК України, оскільки не врахував правову позиції Великої Палати Верховного Суду, яка вказують на те, що вихідна допомога має разовий характер, тому не належить до фонду оплати труда і не може бути заробітною платою. До таких виплат не застосовуються гарантії, встановлені ч.2 статті 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку із порушенням строків їх виплати». Отже, з урахуванням приписів ст.1212 ЦК України отримані відповідачем кошти є безпідставно набутими і підлягають поверненню.

Відповідач ОСОБА_1 скористався своїм правом на подання до суду відзиву на апеляційну скаргу, в якому зазначив, що рішення Приморського районного суду м.Маріуполя Донецької області від 02 грудня 2020 року є законним та обґрунтованим, прийнятим за результатами всебічного та повного з`ясування усіх обставин справи.

З доводами апеляційної скарги про неправильне застосування норм матеріального прав не погоджується, вважає, що позивач всупереч вимогам закону вказує про те, що вихідна допомога при звільненні є грошовою винагородою та компенсаційною виплатою. Дійсно, вихідна допомога є разовою виплатою і не входить до фонду оплати праці, але така виплата прирівнюється до заробітної плати.

Щодо тверджень позивача, про те, що відповідач не мав права на отримання спеціальної виплати у вигляді винагороди при звільненні, то вихідна допомога , отримана відповідачем, яка є спірною сумою, не є винагородою, має інший характер, тому такі доводи апеляційної скарги не мають значення.

Судом повністю дотримані норми процесуального права, оскільки суд не порушував правила статті 263 ЦПК України, а посилання апеляційної скарги на Закон України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку із порушенням строків їх виплати» не має відношення до правовідносин між сторонами.

Крім того, відповідач вказує, що фактично не отримував вихідну допомогу у розмірі 237276,24 грн. Сума, яку йому виплатили у якості вихідної допомоги, дорівнює 191000 грн..

Твердження позивача про те, що після поновлення ОСОБА_1 на роботі відпали підстави для набуття вихідної допомоги, також ні на чому не ґрунтуються.

Вважає, що позивач пропустив строк на апеляційне оскарження рішення суду.

Відповідно до ч.1 ст.368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Виходячи з положень ч.2 ст.372 ЦПК України, колегія суддів визнала неявку відповідача ОСОБА_1 в судове засідання такою, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника Акціонерного товариства «Українська залізниця» адвоката Степову О.В., яка просила задовольнити апеляційну скаргу, пояснення представника відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , яка заперечувала проти доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Згідно ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Перевіряючи справу в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд виходить з наступного.

Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, наказом ПАТ «Українська залізниця» від 15.06.2016 року за №1210/ос відповідача ОСОБА_1 прийнято на роботу з 17.06.2016 року на посаду помічника члена правління відділу забезпечення діяльності членів правління та директорів Департаменту адміністративного забезпечення. (т.1 а.с.30).

08.08.2016 року наказом ПАТ «Українська залізниця» №1609/ос ОСОБА_1 , переведено на іншу роботу на посаду директора з правових питань і корпоративного управління. (т.1 а.с.31).

Наказом по особовому складу за №2367/ос від 12.12.2016 року звільнено ОСОБА_1 з посади директора з правових питань і корпоративного управління ПАТ «Українська залізниця» з 12.12.2016 року у зв`язку з припиненням повноважень посадової особи згідно з пунктом 5 частини першої статті 41 КЗпП України, з забезпеченням видання ОСОБА_1 належно оформленої трудової книжки та проведенням розрахунку відповідно до вимог ст.44 КЗпП України в частині виплати вихідної допомоги у розмірі шестимісячного середнього заробітку та з виплатою компенсації за невикористані дні щорічної відпустки за період роботи з 28.07.2016 року по 12.12.2016 року в кількості 6 календарних днів. (т.1 а.с.32).

З розрахункового листа за 2016 рік на ім`я ОСОБА_1 вбачається, що останньому при звільненні нарахована вихідна допомога при звільненні у розмірі 237276,24 грн. (т.1 а.с.34).

З платіжного доручення №98 від 12.12.2016 року вбачається, що фактично ОСОБА_1 виплачена вихідна допомога при звільненні у сумі 191000 грн.(т.1 а.с.35).

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 30.08.2017 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ПАТ «Українська залізниця» про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, задоволені частково. Поновлено ОСОБА_1 на посаді та стягнуто з ПАТ «Українська залізниця» суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу у розмірі 551451 грн. та судовий збір у розмірі 6065,71 грн., яке ухвалою Апеляційного суду м.Києва від 06.12.2017 року залишено без змін (т.1 а.с.38-45).

Наказом ПАТ «Українська залізниця» від 26.01.2018 року за №127/ос скасовано наказ №2367/ос від 12.12.2016 року про звільнення ОСОБА_1 з посади директора з правових питань і корпоративного управління ПАТ «Українська залізниця», поновлено на посаді та визначено робоче місце.(т.1 а.с.33).

Платіжним дорученням №2506 від 31.01.2018 року Печерським ВДВС м.Києва перераховано ОСОБА_1 кошти у сумі 551451 грн. за виконавчим листом у справі №757/64183/16-ц від 18.12.2017 року (т.1 а.с.36).

Надалі ПАТ «Українська залізниця» надіслав ОСОБА_1 вимогу про повернення грошових коштів в порядку ст.530 ЦК України та останньому було запропоновано повернути у 7-денний строк від дня отримання грошової вимоги кошти у розмірі 237276,24 грн., отримані ним при припинення трудового договору на підставі п.5 ч.1 ст.41 КЗпП України. (т.1 а.с.51-52).

Вирішуючи справу, суд першої інстанції виходив з наступних правових норм.

Відповідно до п.5 ч.1 ст.41 КЗпП України додатковою підставою розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу з окремими категоріями працівників за певних умов, є зокрема припинення повноважень посадових осіб.

З ст.44 КЗпП України вбачається, що при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у п.5 ч.1 ст. 41 КЗпП України, працівникові виплачується вихідна допомога - у розмірі не менше ніж шестимісячний середній заробіток.

Згідно з частиною першою статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно.

Тобто зобов`язання з повернення безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження за рахунок іншої особи; в) вiдсутнiсть правової підстави для набуття або збереження майна.

Відсутність правової підстави - це такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення i його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Набуття чи збереження майна буде безпідставним не тільки за умови відсутності відповідної підстави з самого початку при набутті майна, а й тоді, коли первісно така підстава була, але у подальшому відпала.

Разом з тим у статті 1215 ЦК України передбачено загальне правило, коли набуте особою без достатньої правової підстави майно за рахунок іншої особи не підлягає поверненню.

Згідно з частиною першою зазначеної статті не підлягає поверненню заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача.

При цьому правильність здійснених розрахунків, за якими була проведена виплата, а також добросовісність набувача презюмуються, і відповідно тягар доказування наявності рахункової помилки та недобросовісності набувача покладається на платника відповідних грошових сум.

Доказів про набуття відповідачем 237276,24 грн., у результаті рахункової помилки позивача матеріали справи не містять і на такі обставини сторони не посилаються.

Сам факт оскарження відповідачем у судовому порядку наказу про звільнення з посади згідно з пунктом 5 частини 1 статті 41 КЗпП України не може свідчити про недобросовісність дій особи, оскільки є реалізацією нею конституційного права, передбаченого статтею 55 Конституції України, на захист судом прав і свобод людини і громадянина.

Враховуючи викладене, неможливо не погодитися із висновком суду про те, що виплата вихідної допомоги була проведена позивачем добровільно, на законних підставах, за відсутності рахункової помилки з його боку, недобросовісність з боку відповідача не встановлена, а тому підстави для повернення грошових коштів на підставі вимог статті 1212 ЦК України відсутні, незважаючи на те, що після поновлення ОСОБА_1 на роботі підстава для виплати вихідної допомоги відпала (наказ, на підставі якого було здійснено виплату вихідної допомоги, скасований), в силу вимог статті 1215 ЦК України ці кошти поверненню не підлягають.

Суд при вирішенні спору правильно керувався висновками Верховного Суду у постанові №753/18948/15ц від 01.02.2017р., аналогічні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі N 753/15556/15 (провадження N 14-445цс18).

При цьому посилання в апеляційній скарзі позивача на правові позиції, викладені в постанові Верховного Суду від 18.03.2020 року №711/4010/13-ц, не мають значення для даного спору, оскільки в цій справі йдеться про інші правовідносини, що не є аналогічними тим, що є у справі, що переглядається. Крім того, ця постанова не містить висновку про те, що вихідна допомога не прирівнюється до заробітної плати, як вказує позивач.

Таким чином, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормою матеріального права, яка підлягає застосуванню, повно, всебічно та обґрунтовано встановив обставини справи, надав належну оцінку наявним у справі доказам, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам ст. ст. 263, 264 ЦПК України.

Доводи апеляційної скарги про порушення судом норм матеріального права не знайшли свого підтвердження при апеляційному перегляді справи.

З рішення вбачається, що судом надана мотивована оцінка доказів окремо кожного та у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображені в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

За своєю формою рішення суду відповідає вимогам ст. 264 ЦПК України.

Суд дав вірну оцінку наданим сторонам доказам і обставинам справи, доводи позивача не спростовують висновків суду, крім того, вони були предметом перевірки суду першої інстанції, і колегія суддів вважає, що висновки суду є об`єктивними і мотивованими.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСІІЛ, від 18 липня 2006 року).

Враховуючи наведене, вбачається, що висновки суду узгоджуються із матеріалами справи, і рішення суду першої інстанції постановлено згідно з вимогами чинного законодавства, належно обґрунтовано, тому не може бути скасовано з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, переглядаючи справу відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів не вбачає апеляційних підстав для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції, у зв`язку з чим апеляційна скарга позивача задоволенню не підлягає

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду м.Маріуполя Донецької області від 02 грудня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених ст.389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту.

Повний текст судового рішення складений 31 серпня 2021 року.

Головуючий Є.Є. Мальцева

Судді: О.О. Лісовий

Т.Б. Ткаченко