Придніпровський районний суд м.Черкаси

Справа № 711/5109/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 листопада 2021 року м. Черкаси

Придніпровський районний суд м. Черкаси в складі:

головуючого судді Позарецької С.М.

при секретарі Осадчої А.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Черкаси цивільну справу за позовом Приватного акціонерного товариства «Азот» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -

в с т а н о в и в :

Позивач ПрАТ «Азот» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів. Свої позовні вимоги мотивує тим, що рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 11.06.2018 року у справі № 711/3592/18 позов ОСОБА_1 до ПрАТ «АЗОТ» задоволено. Вирішено стягнути з Приватного акціонерного товариства «АЗОТ» на користь ОСОБА_1 невиплачену заробітну плату в сумі 14 405,05 грн. та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 100 236,07 грн. з відрахуванням при виплаті всіх обов`язкових податків і платежів.Вказане рішення суду набрало законної сили 12.07.2018 року.

Між тим, позивач вказує, що 30.07.2018 року, старшим державним виконавцем Придніпровського відділу ДВС міста Черкаси Головного територіального управління юстиції у Черкаській області було відкрито виконавче провадження № 56879725 про стягнення з ПрАТ «АЗОТ» на користь відповідача невиплаченої заробітної плати в сумі 14 405,05 грн. та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 100 236,07 грн. з відрахуванням при виплаті всіх обов`язкових податків і платежів.

Зазначає, що 20.08.2018 року постановою заступника начальника відділу примусового виконання рішень управління ДВС Головного територіального управління юстиції у Черкаській області виконавче провадження № 56879725 закінчено у зв`язку з фактичним повним виконанням.

Разом з тим, зауважує, що під час виконання вказаного виконавчого провадження, відповідач отримав середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні без відрахування всіх обов`язкових платежів, передбачених законом, тобто у розмірі більшому, ніж встановлено чинним законодавством України та рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 11.06.2018 року у справі №711/3592/18.

Так, частиною 1 статті 117 Кодексу законів про працю України передбачено, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за увесь час затримки по день фактичного розрахунку.

В обґрунтування своїх вимог, також зазначає, що відповідно до ст. 67 Конституції України, кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.Порядок і розміри сплати податку на доходи фізичних осіб і військового збору встановлені Податковим кодексом України (надалі - ПК України).

Згідно п.п. 15.1 ст. 15 ПК України, платниками податків визнаються фізичні особи резиденти і нерезиденти України), юридичні особи (резиденти і нерезиденти України) та їх відокремлені підрозділи, які мають, одержують (передають) об`єкти оподаткування або провадять діяльність (операції), що є об`єктом оподаткування згідно з цим Кодексом або податковими законами, і на яких покладено обов`язок із сплати податків та зборів згідно з цим Кодексом.

Крім того, відповідно до п. 162.1. от. 162 ПК України, платниками податку на доходи фізичних осіб є, зокрема: фізична особа - резидент, яка отримує доходи як з джерела їх походження в Україні, так і іноземні доходи; податковий агент.Статтею 163 ПК України визначені доходи, які є об`єктом оподаткування. Зокрема, об`єктом оподаткування резидента є загальний місячний (річний) оподатковуваний дохід та доходи з джерела їх походження в Україні, які остаточно оподатковуються під час їх нарахування (виплати, надання).

Позивач звертає увагу, що середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні є доходом, який підлягає оподаткуванню.

Крім того, вказує, що підпунктом 14.1.180 п. 14.1. ст. 14 ПК України визначено, що податковий агент щодо податку на доходи фізичних осіб - це юридична особа (її філія, відділення, інший відокремлений підрозділ), самозайнята особа, представництво нерезидента - юридичної особи, інвестор (оператор) за угодою про розподіл продукції, які незалежно від організаційно-правового статусу та способу оподаткування іншими податками та/або форми нарахування (виплати, надання) доходу (у грошовій або негрошовій формі) зобов`язані нараховувати, утримувати та сплачувати податок, передбачений розділом IV цього Кодексу, до бюджету від імені та за рахунок фізичної особи з доходів, що виплачуються такій особі, вести податковий облік, подавати податкову звітність контролюючим органам та нести відповідальність за порушення його норм в порядку, передбаченому статтею 18 та розділом IV цього Кодексу.

Зазначене кореспондується з пп. 168.1.1 п. 168.1 ст. 168 ПК України, яким визначено, що податковий агент, що нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобов`язаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок, використовуючи ставку податку, визначену ст. 167 Кодексу.

Крім того, відповідно до п. 167.1 ст. 167 ПК України, ставка податку становить 18 відсотків бази оподаткування щодо доходів, нарахованих (виплачених, наданих) у тому числі, але не виключно у формі: заробітної плати, інших заохочувальних та компенсаційних виплат або інших виплат і винагород, які нараховуються (виплачуються, надаються) платнику у зв`язку з трудовими відносинами та за цивільно-правовими договорами.

Згідно п. 161 підр. 10 розд. XX ПК України тимчасово, до набрання чинності рішенням Верховної Ради України про завершення реформи Збройних Сил України, встановлено військовий збір. Ставка збору становить 1,5 відсотка від об`єкта оподаткування.Нарахування, утримання та сплата (перерахування) збору до бюджету здійснюються у порядку, встановленому статтею 168 цього Кодексу.

Між тим, інформує, що згідно з пп. 36.1., 36.4. ст. 36 ПК України, податковим обов`язком визнається обов`язок платника податку обчислити, задекларувати та/або сплатити суму податку та збору в порядку і строки, визначені цим Кодексом, законами з питань митної справи. Виконання податкового обов`язку може здійснюватися платником податків самостійно або за допомогою свого представника чи податкового агента.

Також, позивач зауважує, що відповідно до п. 38.2. ст. 38 ПК України, сплата податку та збору здійснюється платником податку безпосередньо, а у випадках, передбачених податковим законодавством, - податковим агентом, або представником платника податку. Таким чином, згідно вказаних норм податкового законодавства, в спірних правовідносинах при отриманні доходу у вигляді середнього заробітку у відповідача виник податковий обов`язок, який виконується ним не безпосередньо, а за допомогою податкового агента - в даному випадку позивача.

З врахуванням вищенаведеного, роботодавець (позивач) має виконати функції податкового агента щодо нарахування, утримання та сплати податку на доходи фізичних осіб та військового збору з доходу у вигляді середньої заробітної плати за час затримки розрахунку при звільненні, нарахованої на підставі рішення суду.Зазначений висновок викладено, зокрема, у листі Державної фіскальної служби України від 05.11.2015 р. №23714/6/99-99-17-03-03-15.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у своїй постанові від 18.07.2018 р. у справі № 359/10023/16-ц, в якій зазначив, що системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що суми, які суд визначає до стягнення з роботодавця на користь працівника як середній заробіток за час вимушеного прогулу, обраховуються без віднімання сум податків та зборів. Податки і збори із суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, присудженої за рішенням суду, підлягають нарахуванню роботодавцем при виконанні відповідного судового рішення та, відповідно, відрахуванню із суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу при виплаті працівнику, внаслідок чого виплачена працівнику на підставі судового рішення сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу зменшується на суму податків і зборів.

Схожі правові висновки містяться в постановах Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 10 жовтня 2019 року у справі № 522/13736/15 та у справі № 369/10046/18, а також в постанові Великої Палати Верховного Суду від ЗО січня 2019 року у справі № 910/4518/16 та в постанові Верховного Суду від 27 листопада 2019 року в справі № 401/1813/16-ц.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Позивач звертає увагу суду, що на виконання вищевказаних норм права та відповідно до встановленого податковим законодавством порядку, позивач нарахував та сплатив до бюджету від імені відповідача під час виконання рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 11.06.2018 у справі № 711/3592/18 податок на доходи фізичних осіб в сумі 18 042,49 грн. і військовий збір в сумі 1 503,54 грн. Вказане підтверджується довідкою ПрАТ «АЗОТ» № 738 від 03.08.2021 р. та платіжними дорученнями від 11.10.2018 р. № 36460 і № 36461, що додаються до позовної заяви.

Отже, позивач повністю виконав вимоги податкового законодавства і дотримався правового механізму оподаткування доходу, та, як податковий агент, сплатив податок і збір за відповідача за свій кошт, не маючи можливості відрахувати необхідну суму з належних відповідачу коштів.

Таким чином, вважає, що у позивача виникло право вимагати від відповідача відшкодування понесених на сплату податку і збору витрат, а у відповідача - відповідне зобов`язання відшкодувати позивачу ці витрати.

Між тим, зауважує, що у зв`язку з вказаним вище, 05.06.2020 р. позивач звернувся до відповідача з листами- вимогами перерахувати на рахунок позивача кошти в загальній сумі 19 546,03 грн.Відповідач, зазначені в листах вимоги, залишив без реагування.

Тож, вважає, що в порушення положень Податкового кодексу України, відповідач отримав дохід у вигляді середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, нарахованого за рішеннями суду, в загальній сумі 100 236,07 грн. без відрахування всіх обов`язкових платежів, передбачених законом, як було визначено в рішенні суду, тобто набув частину коштів без достатньої правової підстави, адже вона повинна була бути сплачена його податковим агентом (позивачем) в дохід держави.

Позивач переконаний, що відповідачу відомо, що він отримав середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 100 236,07 грн., без відрахування податків та зборів, однак, на дату подання цього позову, відповідач не виконав законної вимоги позивача повернути зайво отримані кошти, а, отже, не виконав рішення суду від 11.06.2018 року у справі № 711/3592/18, яке набрало законної сили.

Крім того, вказує, що оскільки, в даному випадку відбувся факт отримання коштів відповідачем без достатньої правової підстави, кошти перебувають у власності відповідача, тому ефективним засобом захисту прав позивача є стягнення коштів з відповідача, що призведе до поновлення порушеного права позивача.

Позивач окремо звертає увагу суду, що він вже неодноразово звертався до судів з аналогічними позовами до інших фізичних осіб, які вирішувались на користь позивача. Правомірність стягнення вказаних коштів та правової позиції позивача, підтверджується постановами Черкаського апеляційного суду від 01.10.2020 року у справі № 707/226/20 та від 27.05.2021 року у справі № 711/74/21, якими апеляційні скарги відповідачів залишено без задоволення, а рішення суду першої інстанції про стягнення на користь позивача коштів - без змін.

Зважаючи на викладене вище, позивач просить суд, - стягнути з відповідача на свою користь грошові кошти в сумі 19546грн. 03коп. та судові витрати по сплаті судового збору в сумі 2270,00грн.

Ухвалою суду від 01.10.2021р. відкрито провадження по справі та призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. Проти цього учасники справи не заперечували.

08.11.2021 року, судом отримано відзив на позов. Свою позицію заперечення проти вимог позивача, відповідач мотивує наступним. Вказує, що суд вирішив питання про стягнення з позивача - ПрАТ «АЗОТ» невиплаченої заробітної плати та середнього заробітку, з відрахуванням при виплаті всіх обов`язкових податків і платежів. Тобто, суд вирішив питання про стягнення з позивача на її користь всіх обов`язкових податків і платежів. По даній справі, перекладання позивачем цих платежів з себе на неї вважає неправильним і таким, що суперечить судовому рішенню. Узв`язку з цим вона переконана, що оскільки судовим рішенням дане питання вже вирішено, то фактичне винесення, протилежного судового рішення є неможливим, і на її думку, дана обставина була підставою для відмови суду у відкритті провадження у справі.

Тож, переконана, оскільки суд не зробивши це - зобов`язаний в позовних вимогах позивача відмовити.

Разом з тим, автор відзиву зазначає, що у будь - якому випадку, в позові потрібно відмовити також за пропуском позивачем строку позовної давності. Так, рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 11.06.2018 року у справі № 711/3592/18 позов ОСОБА_1 до ПрАТ «АЗОТ» задоволено. Вирішено стягнути з Приватного акціонерного товариства «АЗОТ» на користь ОСОБА_1 невиплачену заробітну плату в сумі 14 405,05 грн. та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 100 236,07 грн. з відрахуванням при виплаті всіх обов`язкових податків і платежів. Вказане рішення набрало законої сили 12.07.2018 року.

Між тим, посилаючись на вимоги ст.ст.256,266,267 ЦПК України, зауважує, що даний позов був судом зареєстрований 11.08.2021 року. Відповідач вважає, що на задоволення позовних вимог позивач мав право протягом трьох років. Тобто, трирічний строк позовної давності позивачем прострочений, що і є підставою для відмови в позові. Таким чином, зважаючи на викладене вище, просить у даному позові відмовити позивачу, також і у зв`язку зі сплином строку позовної давності, про що ОСОБА_1 08.11.2021 року подано відповідну заяву суду щодо застосування позовної давності.

11.11.2021 року судом отримано відповідь на відзив, свою позицію заперечення проти доводів відповідача, позивач обґрунтував наступним чином.

Так, автор відповіді на відзив вказує, що у відзиві на позовну заяву відповідач зазначає, що у позові потрібно відмовити у зв`язку з тим, що суд вирішив питання про стягнення з позивача - ПрАТ «АЗОТ» невиплаченої заробітної плати та середнього заробітку, з відрахуванням при виплаті всіх обов`язкових податків і платежів. Тобто, суд вирішив питання про стягнення з позивача на користь ОСОБА_1 всіх обов`язкових податків і платежів, а перекладення ПрАТ «АЗОТ» цих платежів на неї вважає неправильним і, таким що суперечить судовому рішенню.

З приводу цього, автор відповіді на відзив вказує, що рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від11.06.2018 року у справі № 711/3592/18 позов ОСОБА_1 до ПрАТ «АЗОТ» задоволено. Вирішено стягнути з Приватного акціонерного товариства «АЗОТ» на користь ОСОБА_1 невиплачену заробітну плату в сумі 14 405,05 гри. та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 100 236,07 грн.

Позивач, звертає увагу, що не розуміючи суті та правового обґрунтування даного судового рішення відповідач - вважає, що судом стягнуто саме на користь ОСОБА_1 обов`язкові податки і платежі. Однак, такі висновки відповідача не відповідають законодавству України з питань оподаткування, а саме, положенням Податкового кодексу України.

Так, відповідно до п. 162.1. ст. 162 ПК України, платниками податкуна доходи фізичних осіб є, зокрема: фізична особа резидент, яка отримує доходи як з джерела їх походження в Україні, так і іноземні доходи; податковий агент. Статтею 163 ПІК України визначені доходи, які є об`єктом оподаткування. Зокрема, обєктом оподаткування резидентає загальний місячний (річний) оподатковуваний дохід та доходи з джерела їх походження в Україні, які остаточно оподатковуються під час їх нарахування (виплати, надання). Таким чином, середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні є доходом, який підлягає оподаткуванню.

Крім того, позивач звертає увагу, що підпунктом 14.1.180 п. 14.1. ст. 14 ПК України визначено, що податковий агент щодо податку на доходи фізичних осіб - це юридична особа (її філія, відділення, інший відокремлений підрозділ), самозайнята особа, представництво нерезидента - юридичної особи, інвестор (оператор) за угодою про розподіл продукції, які незалежно від організаційно-правового статусу та способу оподаткування іншими податками та/або форми нарахування (виплати, надання) доходу (у грошовій або негрошовій формі) зобов`язані нараховувати, утримувати та сплачувати податок, передбачений розділом IV цього Кодексу, до бюджету від імені та за рахунок фізичної особи з доходів, що виплачуються такій особі, вести податковий облік, подавати податкову звітність контролюючим органам та нести відповідальність за порушення його норм в порядку, передбаченому статтею 18 та розділом IV цього Кодексу.

Разом з тим, зауважує, що зазначене кореспондується з пп. 168.1.1 п. 168.1 ст. 168 ПК України, яким визначено, що податковий агент, що нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобов`язаний утримувати податок із суми такогодоходу за його рахунок, використовуючи ставку податку, визначену ст. 167 Кодексу.

Крім того, відповідно до ст. 67 Конституції України кожен зобов`язаний сплачуватиподатки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом. Наголошує, що дана норма Конституції України стосується і відповідача також.

Разом з тим, звертає увагу, що згідно пп. 36.1., 36.4. ст. 36 ПК України, податковим обов`язком визнається обов`язок платника податку обчислити, задекларувати та/або сплатити суму податку та збору в порядку і строки, визначені цим Кодексом, законами з питань митної справи. Виконання податкового обов`язку може здійснюватися платником податків самостійно абоза допомотою свого представника чи податкового агента.

Відповідно до п. 38.2. ст. 38 ПК України, сплата податку та збору здійснюється платником податку безпосередньо, а у випадках, передбачених податковим законодавством, - податковим агентом, або представником платника податку.

Таким чином, позивач зауважує, що згідно вказаних норм податкового законодавства, в даних спірних правовідносинах при отриманні доходу у вигляді середнього заробітку у відповідача виник податковий обов`язок, який виконується ним не безпосередньо, а за допомогою податкового агента - в даному випадку позивача.

Позивач інформує, що як зазначалося у позовній заяві, на виконання вищевказаних норм права та відповідно до встановленого податковим законодавством порядку, позивач нарахував та сплатив до бюджету від імені відповідача податок на доходи фізичних осіб та військовий збір. Отже, позивач повністювиконаввимогиподаткового законодавства і дотримався правового механізму оподаткування доходу, та,як податковий агент, сплатив податок і збір за відповідача за свій кошт, не маючи можливості відрахувати необхідну суму з належних відповідачу коштів.

Між тим, повідомляє, що в порушення положеньПодаткового кодексу України, Відповідач отримав дохід у вигляді середнього заробітку зачас затримки розрахунку при звільненні, нарахованого зарішеннями суду, в загальній сумі100 236,07 гри. без відрахування всіх обов`язкових платежів, передбачених законом, як було визначенов рішенні суду, тобто набув частину коштів без достатньої правової підстави, адже вона повинна була бути сплачена його податковим агентом(позивачем)в дохід держави.

Тож, вважає, що відповідно до ч. 1 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно.

Позивачем наголошено, що позовні вимоги ПрАТ «АЗОТ» у даній справі не направлені на його збагачення чи отримання додаткового матеріального блага або доходу, а направлені лише на те, щоб відшкодувати підприємству ті грошові кошти, які повинні були бути сплачені до Державного бюджету України за рахунок відповідача.

Варто зазначити, що позивач з приводу вимоги відповідача прозастосування наслідків пропуску строків позовної давності визначився з такою позицією. Так, в заяві про застосування строків позовної давності відповідач вказує, що позивачем пропущено строк позовної давності на звернення до суду оскільки із моменту винесення і набрання законної сили рішенням Придніпровського районного суду м.Черкаси від 11.06.2018 року у справі № 711/3592/18 минуло більше 3-х років.

Відповідно до ст. 257 Цивільного кодексу України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно з ч. 1 ст. 261 Цивільного кодексу України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права абопроособу, яка його порушила.

Автор відповіді на відзив звернув увагу, що, як зазначалось в позовній заяві, ПрАТ «АЗОТ» самостійно не перераховувало середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні на рахунок відповідача, а їх було в порядку безспірного списання (без відома останнього) списано з рахунку товариства через органи ДВС та перераховано ОСОБА_1 , тому про порушення своїх прав позивач довідався після отримання від Відділу примусового виконання рішень Управління ДВС Головного територіального управління юстиції у Черкаській області постанови від 20.08.2018 року про закінчення виконавчого провадження, у зв`язку з фактичним повним виконанням виконавчого провадження №56879725. Таким чином, трирічний строк для звернення до суду сплинув 20.08.2021 року, алепозовна заява про стягнення з ОСОБА_1 грошових коштів подана товариством до Придніпровського районного суду м. Черкаси 11.08.2021 року.Тобто, вищевикладене свідчить про те, що ПрАТ «АЗОТ» своєчасно, в строки встановлені процесуальним кодексом, звернулось до суду за захистом своїх прав.

Між тим, автор відповіді на відзив, зауважив, що Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (СОVID-19)» розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України доповнено пунктом 12 такого змісту: «12. Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (СОVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину». З 12.03.2020 Постановою Кабінету Міністрів України № 211 від 11.03.2020 р. р. «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби СОVID-19, спричиненої коронавірусом 8АК8-СоУ-2» на всій території України встановлено карантин. Постановою Кабінету Міністрів України від 16.06.2021 р. № 611 дію карантину на усій території України продовжено до 31.08.2021 р. В подальшому постановою Кабінету Міністрів України від 11.08.2021 р. №855 дію карантину на всій території України продовжено до 01.10.2021 р.; постановою Кабінету Міністрів України від 22.09.2021 р. № 981 дію карантину на всій території України продовжено до 31.12.2021 р.

Тож, строки позовної давності щодо вимог, заявлених позивачем, припали на час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (СОVID-19), а отже такі строки є продовженими в силу прямої норми закону. Отже, позивач переконаний, що ПрАТ «АЗОТ», не пропущений строк позовної давності, і відповідно - відсутні підстави для застосування наслідків пропуску строку позовної давності та відмови в задоволенні позовних вимог з цих підстав.

Тож, зважаючи на викладене вище, просить врахувати доводи, викладені у відповіді на відзив та задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

В судове засідання представник позивача не з`явився судом повідомлявся у встановленому законом порядку про день, час та місце розгляду справи. 02.11.2021 судом отримано його клопотання, в якому він просить задовольнити позовні вимоги, які ним підтримано в повному обсязі, розгляд справи проводити за його відсутності. Таку ж позицію ним викладено у прохальній частині відповіді на відзив (п.2).

Відповідач ОСОБА_1 в судове засідання не з`явилася, про місце, день та час розгляду справи судом повідомлялася у встановленому законом порядку. Про поважність причин неявки суд не інформувала. Подала відзив на позов.

Зважаючи на думку представника позивача, дослідивши матеріали справи та докази в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають до задоволення за таких підстав:

встановлено, що рішенням Придніпровського райсуду м. Черкаси від 11.08.2018р. позовні вимоги ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Азот» про стягнення заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку - задоволено. Вирішено: стягнути з Публічного акціонерного товариства «Азот» (18014, м. Черкаси, вул. Героїв Холодного Яру, 72, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний код НОМЕР_1 ) невиплачену заробітну плату в сумі 14405 грн. 05коп., середній заробіток за час затримки розрахунку в сумі 100236 грн. 07 коп., з відрахуванням при виплаті всіх обов`язкових податків та платежів та витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, в розмірі 1409 грн. 60 коп., а також стягнуто з відповідача на користь держави судовий збір в розмірі 1146грн. 41коп. (справа №711/3592/18). Вказане судове рішення набрало законної сили 12.07.2018 року.

Постановою старшого державного виконавця Придніпровського відділу державної виконавчої служби ГТУЮ у Черкаській області Герасименка М.В., від 30.07.2018 року відкрито виконавче провадження №56879725 з виконання виконавчого листа №711/3592/18 виданого Придніпровським районим судом м.Черкаси 19.07.2018 про стягнення з боржника на користь стягувача заборгованості по заробітній платі в сумі 14405,05 грн., середнього заробітку за час затримки розрахунку в сумі 100236,07грн., з відрахуванням при виплаті всіх обов`язкових податків та платежів, та витрат пов`язаних з правничою допомогою адвоката в розмірі 1409,60грн. Боржником за вказаним виконавчим провадженням є ОСОБА_1 , стягувачем ПАТ «Азот».

Постановою заступника начальника Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби ГТУЮ у Черкаській області Фесенко Я.М. від 20.08.2018р., закінчене виконавче провадження №56879725, у зв`язку з фактичним виконанням у повному обсязі рішення суду за виконавчим документом (п.9 ч.1 ст.39, ст.40 Закону України «Про виконавче провадження»).

Крім того, встановлено, що відповідно до постанови про закінчення виконавчого провадження від 20.08.2018 року ВП №56879725, з рахунку підприємства перераховано на рахунок ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 100236,07грн., а також сплачені, враховуючи розмір 100236,07грн податок на доходи фізичних осіб 18042гн. 49коп. та військовий збір 1503грн. 54коп., а всього 119782грн. 10коп. Отже, до виплати ОСОБА_2 підлягала лише сума 80690гн. 04коп., що підтверджується даними довідки від 13.08.2021р. №738 та платіжних доручень від 11.10.2018р. №36460 та №36461, відповідно.

На письмову вимогу від 05.06.2020р. №501-06/333 щодо відшкодування підприємству шкоди у розмірі 19546грн. 03коп., відповідач ОСОБА_1 не відреагувала.

Як визначено ст. 55 Конституції України та ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України).

Відповідно до положень ст.ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (ч.ч. 3, 4 ст. 77 ЦПК України). Крім того, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 80 ЦПК України).

Цивільне процесуальне законодавство закріплює положення щодо того, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. При цьому жодні докази для суду не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість та достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (ч.ч. 1, 2 ст. 89 ЦПК).

Згідно з принципом диспозитивності (ст. 13 ЦПК України) суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ст. 49 ЦПК України).

Предметом спору в даному випадку є повернення на користь позивача, як податкового агенту, коштів у вигляді не відрахованих із заробітної плати звільненого працівника податку та військового збору у спосіб, визначений ст. 1212 ЦК України.

Обраний позивачем спосіб захисту свого цивільного права не суперечить положенням ст. 16 ЦК України.

Частиною 1 статті 117 Кодексу законів про працю України передбачено, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Статтею 163 Податкового кодексу України визначені доходи, які є об`єктом оподаткування. Зокрема, об`єктом оподаткування резидента є загальний місячний (річний) оподатковуваний дохід та доходи з джерела їх походження в Україні, які остаточно оподатковуються під час їх нарахування (виплати, надання). Таким чином, середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні є доходом, який підлягає оподаткуванню.

Згідно із п.п. 15.1 ст. 15 Податкового кодексу України платниками податків визнаються фізичні особи (резиденти і нерезиденти України), юридичні особи (резиденти і нерезиденти України) та їх відокремлені підрозділи, які мають, одержують (передають) об`єкти оподаткування або провадять діяльність (операції), що є об`єктом оподаткування згідно з цим Кодексом або податковими законами, і на яких покладено обов`язок із сплати податків та зборів згідно з цим Кодексом.

Підпунктом 168.1.1 п.168.1 ст.168 Податкового кодексу України визначено, що податковий агент, що нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобов`язаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок, використовуючи ставку податку, визначену ст. 167 Кодексу.

Відповідно до п. 167.1 ст. 167 Податкового кодексу України ставка податку становить 18 відсотків бази оподаткування щодо доходів, нарахованих (виплачених, наданих) у тому числі, але не виключно у формі: заробітної плати, інших заохочувальних та компенсаційних виплат або інших виплат і винагород, які нараховуються (виплачуються, надаються) платнику у зв`язку з трудовими відносинами та за цивільно- правовими договорами.

Відповідно до п.16-1 підр.10 розд. ХХ ПК України, тимчасово, до набрання чинності рішенням ВР України про завершення реформи Збройних Сил України, встановлено військовий збір. Ставка збору становить 1,5 % від об`єкта оподаткування.

Відповідно до п. 6 роз`яснень постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 р. № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», задовольняючи вимоги про оплату праці суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає і рішенні суду.

Також, слід зазначити, що середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні є і об`єктом щодо сплати військового збору, що становить 1,5 відсотка об`єкта оподаткування.

За даними листа Державної фіскальної служби України від 05.11.2015 р. №23714/6/99-99-17-03-03-15, роботодавець має виконати функції податкового агента щодо нарахування, утримання та сплати податку на доходи фізичних осіб та військового збору з доходу у вигляді середньої заробітної плати за час затримки розрахунку при звільненні, нарахованої на підставі рішення суду.

Державна фіскальна служба України у листі від 09 березня 2016 року № 665/4/99-99-17-03-03-13 зазначила, що відповідно до пп. 14.1.48 ПКУ, заробітна плата це основна та додаткова заробітна плата, інші заохочувальні й компенсаційні виплати, які виплачуються (надаються) платнику податку у зв`язку з відносинами трудового найму згідно із законом.

Оскільки виплата доходу у вигляді суми середньої заробітної плати, нарахованої на підставі рішення суду за час затримки розрахунку під час звільнення працівника, здійснюється звільненому працівнику й не пов`язана з відносинами трудового найму, такий дохід обкладається ПДФО за ставкою 18% і військовим збором за ставкою 1,5%, як інші доходи.

Підприємство, яке виплачує такий дохід, для такого платника податку являється податковим агентом, а тому повинно утримати ПДФО та військовий збір із суми доходу, перерахувати їх до бюджету та відобразити виплату у формі № 1ДФ.

Суми середньої заробітної плати, нарахованої на підставі рішення суду за час затримки розрахунку при звільненні працівника, слід класифікувати як інші доходи, відповідно до п.п. 164.2.20 п. 164.2 ст. 164 Податкового кодексу України, оскільки між роботодавцем і колишнім працівником уже відсутні трудові відносини. При цьому, визначення виду доходу впливає на його відображення у податковому розрахунку 1-ДФ, а інші доходи зазначаються за ознакою «127». Оскільки об`єкти оподаткування військового збору фактично дублюють об`єкти оподаткування податку на доходи фізичних осіб, то із даного доходу утримується також військовий збір, за ставкою 1, 5 %, відповідно до п. 161 Перехідних положень Податкового кодексу України.

Ставка податку на доходи фізичних осіб, згідно із ст. 167 зазначеного Кодексу, на суму середньої заробітної плати, нарахованої на підставі рішення суду за час затримки розрахунку при звільненні працівника становить 18%.

Системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що суми, які суд визначає до стягнення з роботодавця на користь працівника як середній заробіток, обраховуються без віднімання сум податків та зборів. Податки і збори із суми середнього заробітку, присудженої за рішенням суду, підлягають нарахуванню роботодавцем при виконанні відповідного судового рішення та, відповідно, відрахуванню із суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу при виплаті працівнику, внаслідок чого виплачена працівнику на підставі судового рішення сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу зменшується на суму податків і зборів.

Тому, незважаючи на те, що призначена судом сума зменшується на суму податкових відрахувань, цей факт в жодному разі не погіршує становище працівника, адже якби працівник просто отримував зарплату, а вимушено був відсутній на роботі, то таку зарплату він отримував би також з урахуванням утримання обов`язкових податкових платежів.

Схожі висновки містяться в постановах Верховного Суду від 05 серпня 2020року у справі №817/893/17, від 18 липня 2018року у справі №359/10023/16-ц, Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 10 жовтня 2019року у справі №522/13736/15 та у справі №369/10046/18, а також в постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019року у справі №910/4518/16 та в постанові Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі №401/1813/16-ц, від 18 липня 2018року у справі №359/10023/16-ц, від 07 жовтня 2020 року у справі №523/14396/19.

Отже, правовідносини, що виникли між сторонами, врегульовані нормами Глави 83 Цивільного кодексу України про зобов`язання у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави.

Відповідно до ч. 1 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Зобов`язання з безпідставного набуття (придбання) майна виникають за наявності трьох умов: 1) має місце набуття або збереження майна; 2) вказане набуття або збереження майна здійснено за рахунок іншої особи; 3) має місце відсутність правової підстави для набуття або збереження майна за рахунок іншої особи (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених ст. 11 ЦК України).

Стаття 1215 ЦК України встановлює випадки, коли набуте особою без достатньої правової підстави майно за рахунок іншої особи не підлягає поверненню.

Відповідно до ч. 1 ст. 1215 ЦК України не підлягають поверненню безпідставно набуті: заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача.

До правовідносин щодо набуття грошових коштів без достатньої правової підстави, якщо ці кошти є заробітною платою і платежами, що прирівнюються до неї, яка проведена іншою особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача, застосуванню підлягають положення ст. 1215 ЦК України, за якою зазначені грошові кошти поверненню не підлягають.

Подібні висновки щодо застосування ст. 1215 ЦК України викладені у постановах Верховного Суду України від 02 липня 2014 року (справа 6-91цс14), від 22 січня 2014 року (справа 6-151цс13), постановах Верховного Суду від 07 березня 2018 року (справа №517/186/17), від 28 березня 2018 року (справа №173/166/17), від 03 травня 2018 року (справа №473/2859/17).

Виходячи із системного аналізу ст. 1215 ЦК України, безпідставно набуте майно не підлягає поверненню за відсутності рахункової помилки при виплаті коштів, а також добросовісності з боку набувача. Обов`язок довести недобросовісність набувача грошових сум, зазначених у ч. 1 вказаної статті, покладається на сторону, яка вимагає повернення цих коштів.

Отже, закон встановлює два виключення із цього правила: по-перше, якщо виплата вказаних платежів є результатом рахункової помилки з боку особи, яка проводила цю виплату; по-друге, у разі недобросовісності з боку набувача.

Тобто, відсутність розрахункової помилки та добросовісність набувача презюмується, а тягар доказування наявності розрахункової помилки та недобросовісності набувача покладається на платника: за загальним правилом цивільного процесу щодо змагальності сторін.

Однак, згідно ч. 1 ст. 94 КЗпП України, приписи якої кореспондуються із ч. 1 ст. 1 ЗУ «Про оплату праці», заробітна плата це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Згідно із п.п.14.1.48 ПК України заробітна плата - основна та додаткова заробітна плата, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, які виплачуються (надаються) платнику податку у зв`язку з відносинами трудового найму згідно із законом.

У рішенні від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013 у справі № 1-13/2013 Конституційний Суд України зазначив, що поняття «заробітна плата» і «оплата праці», які використано у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків, а також дійшов висновку, що під заробітною платою, що належить працівникові, необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, установлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.

Отже, заробітною платою є винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку роботодавець (власник або уповноважений ним орган підприємства, установи, організації) виплачує працівникові за виконану ним роботу (усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій).

При цьому, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні є спеціальним видом відповідальності роботодавця за порушення трудових прав працівника, не є основною чи додатковою заробітною платою (винагородою, яку роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу), а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою у розумінні ст. 2 ЗУ «Про оплату праці», тому на неї не розповсюджується правило ст. 1215 ЦК України.

Таким чином, за результатами розгляду справи, суд дійшов висновку, що відповідач, отримавши у порядку примусового виконання, за рішенням Придніпровського районного суду м.Черкаси від 11.06.2018р. (справа № 711/3592/18) суму коштів, набув її частину без достатньої правової підстави, адже вона повинна була бути сплачена його податковим агентом в дохід держави, а враховуючи, що позивачем сплачені всі необхідні податки та збори, то вони підлягають стягненню із відповідача на користь позивача. Доводи, на які посилається відповідач у відзиві на позов, є безпідставними.

Крім того, варто зазначити, що у відзиві на позов відповідач вказує на необхідність відмови у позовних вимогах позивача за пропуском ним строку позовної давності, оскільки позивачем пропущено строк позовної давності на звернення до суду, адже із моменту винесення і набрання законної сили рішенням Придніпровського районного суду м.Черкаси від 11.06.2018 року у справі № 711/3592/18 минуло більше 3-х років.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлена тривалістю три роки (ст.257 ЦК). Частинами першою, п`ятою статті 261 ЦК України встановлено, що перебіг починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Позовна давність відповідно до частини першої статті 260 ЦК України обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього Кодексу.

Варто зазначити, що позовна давність є строком для пред`явлення позову безпосередньо особою, право якої порушене. Формулювання загального правила щодо початку перебігу позовної давності пов`язане не тільки з часом безпосередньої обізнаності особи про певні обставини (факти порушення її прав), а й з наявністю об`єктивної можливості знати про ці обставини. Правило ч. 1 ст. 261 ЦК України містить презумпцію обізнаності, в даному випадку юридичної особи, про стан своїх суб`єктивних прав, відтак обов`язок доведення строку, з якого стало (могло стати) відомо про порушення права, покладається на позивача.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК).

Проте, варто зазначити, що ПрАТ «АЗОТ» самостійно не перераховувало середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні на рахунок відповідача, а їх було в порядку безспірного списання (без відома останнього) списано з рахунку товариства через органи ДВС в порядку примусового виконаня судового рішення, та перераховано ОСОБА_1 , тому, про порушення своїх прав позивач довідався після отримання від Відділу примусового виконання рішень Управління ДВС Головного територіального управління юстиції у Черкаській області постанови від 20.08.2018 року про закінчення виконавчого провадження у зв`язку з фактичним виконанням в повному обсязі рішення за виконавчим документом (ВП №56879725).

Між тим, відповідно до постанови ВС від 11.09.2018 по справі №904/191/18, пред`явлення позову до суду це реалізація позивачем права на звернення до суду. Саме з цією процесуальною дією пов`язується початок процесу у справі. Відповідно до вимог процесуального законодавства суддя відкриває провадження у справі не інакше як на підставі заяви, поданої та оформленої в порядку, встановленому процесуальним кодексом. За змістом викладеного, перебіг позовної давності шляхом пред`явлення позову може перериватися в разі звернення позивача до суду, в тому числі й направлення позовної заяви поштою, здійсненого з додержанням вимог процесуального законодавства. Якщо суд у прийнятті позовної заяви відмовив або повернув її, то перебіг позовної давності не переривається. Не перериває перебігу такого строку й подання позову з недодержанням правил підвідомчості, а також з іншим предметом спору та з іншими матеріально-правовими підставами. Також за висновками ВСУ у справі №6-895цс15 від 02.12.2015 вказано, що перебіг позовної давності, шляхом пред`явлення позову може перериватися не в разі будь-якого направлення позову поштою, а здійсненого з додержанням вимог процесуального законодавства.

Тож, трирічний строк позовної давності для звернення до суду з даними позовними вимогами сплинув би 20.08.2021 року.Дана позовна заява про стягнення з ОСОБА_1 грошових коштів подана позивачем до Придніпровського районного суду м.Черкаси 12.08.2021 року, позов прийнято, відкрито провадження у справі відповідно до ухвали від 01.10.2021 року.Тобто, вищевикладене свідчить про те, що ПрАТ «АЗОТ» своєчасно, в строки встановлені чиним процесуальним законодавством, звернулось до суду за захистом своїх прав, у встановленому законом порядку.

Крім того, Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (СОVID-19)», розділ ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України доповнено пунктом 12 такого змісту: «12. Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 49, 83, 84, 170, 178, 179, 180, 181, 185, 210, 222, 253, 275, 284, 325, 354, 357, 360, 371, 390, 393, 395, 398, 407, 424 цього Кодексу, а також інші процесуальні строки щодо зміни предмета або підстави позову, збільшення або зменшення розміру позовних вимог, подання доказів, витребування доказів, забезпечення доказів, а також строки звернення до суду, подання відзиву та відповіді на відзив, заперечення, пояснень третьої особи щодо позову або відзиву, залишення позовної заяви без руху, подання заяви про перегляд заочного рішення, повернення позовної заяви, пред`явлення зустрічного позову, заяви про скасування судового наказу, розгляду справи, апеляційного оскарження, розгляду апеляційної скарги, касаційного оскарження, розгляду касаційної скарги, подання заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами продовжуються на строк дії такого карантину".

Відповідно до постанови КМУ від 22.09.2021 року №981, внесено зміни до постанови Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2020 р. № 1236 Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, дію карантину на всій території України продовжено до 31.12.2021 р.

Тож, зважаючи на викладене вище, судом встановлено відсутність підстав для застосування наслідків пропуску строку позовної давності позивачем та відмови у задоволенні його вимог з цих підстав. На думку суду, доводи відзиву на позов, не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, необхідно із відповідача стягнути на користь позивача сплачений при подачі позову судовий збір в сумі 2270грн. 00коп. (платіжне доручення №136432 від 30.07.2021р.).

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 4, 5, 12, 13, 76-84, 259, 268 ЦПК України, суд, -

в и р і ш и в :

Позовні вимоги задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , код НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) на користь Приватного акціонерного товариства «Азот» (м. Черкаси, вул. (Першотравнева) Героїв Холодного Яру, 72, код 00203826) грошові кошти в розмірі 19546грн. 03коп., судовий збір в розмірі 2270грн. 00коп., а всього 21816грн. 03коп.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення через суд першої інстанції до Черкаського апеляційного суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), суд за заявою учасників справи та осіб, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки (у разі наявності у них права на вчинення відповідних процесуальних дій, передбачених цим Кодексом), поновлює процесуальні строки, встановлені нормами цього Кодексу, якщо визнає причини їх пропуску поважними і такими, що зумовлені обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином. Суд може поновити відповідний строк як до, так і після його закінчення. Суд за заявою особи продовжує процесуальний строк, встановлений судом, якщо неможливість вчинення відповідної процесуальної дії у визначений строк зумовлена обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином.

Повний текст судового рішення складений 22.11.2021р.

Головуючий: С. М. Позарецька