КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/824/104/2021 Доповідач у суді ІІ інстанції Ігнатченко Н.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 лютого 2021 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Ігнатченко Н.В.,

суддів: Голуб С.А., Таргоній Д.О.,

за участю секретаря судового засідання - Войтенко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою акціонерного товариства «Універсал Банк» на ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 20 липня 2020 року у справі за позовом акціонерного товариства «Універсал Банк» до ОСОБА_1 , товариства з обмеженою відповідальністю «Фірма «Альянс Вест Плюс», третя особа - компанія «Роял Савінгс ЛТД» (Royal Savings LTD), про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири, скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень та скасування запису про право власності,

в с т а н о в и в:

Упровадженні Шевченківського районного суду м. Києва перебуває цивільна справа за позовом АТ «Універсал Банк» до ОСОБА_1 , ТОВ «Фірма «Альянс Вест Плюс», третя особа - компанія «Роял Савінгс ЛТД» (Royal Savings LTD), про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири, скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень та скасування запису про право власності.

В липні 2020 позивач звернувся до суду із заявою про забезпечення позову шляхом накладення арешту на квартиру загальною площею 169 кв. м, житловою площею 58,7 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та належить компанії «Роял Савінгс ЛТД» на підставі ухвали суду про затвердження мирової угоди серія та номер 200/13596/14-ц від 12 серпня 2014 року, видавник Бабушкінський районний суд м. Дніпропетровська, номер запису про право власності - 7195332.

На обґрунтування заяви зазначено, що 24 січня 2008 року між банком та ОСОБА_2 укладено кредитний договір № 068-2008-054, відповідно до якого позичальник отримав кредит у розмірі 202 940,00 доларів США строком до 10 січня 2028 року зі сплатою відсотків за користування кредитом. Для забезпечення виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором між ВАТ «Універсал Банк» та ОСОБА_2 було укладено договір іпотеки від 24 січня 2008 року, предметом якого є п`ятикімнатна квартира, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , яка належала іпотекодавцю на праві власності.

14 березня 2008 року між банком та позичальником також було укладено кредитний договір № 068-2008-663, згідно з яким останній отримав кредит у розмірі 393 460,00 швейцарських франків строком до 10 березня 2032 року зі сплатою відсотків за користування кредитом. За умовами пункту 3.2 кредитного договору забезпеченням виконання зобов`язань за договором є іпотека нерухомого майна, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , та АДРЕСА_3 , Вказане підтверджено договорами іпотеки від 24 січня 2008 року та від 14 березня 2008 року відповідно.

Після реєстрації 4 квітня 2014 року права власності в реєстрі речових прав на нерухоме майно на підставі рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 26 грудня 2013 року у справі № 205/9019/13-ц ТОВ «Фірма «Альянс Вест Плюс» відчужило квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , ОСОБА_1 на підставі договору купівлі - продажу, серія та номер 1808, виданого 30 квітня 2014 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Скульською Т.А. Номер запису про право власності - 5529376.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 7 грудня 2018 року з урахування ухвали того ж суду від 31 січня 2019 року скасовано рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 26 грудня 2013 року у справі № 205/9019/13-ц, яке було правовою підставою виникнення права власності ТОВ «Фірма «Альянс Вест Плюс» на спірне майно.

Позивач вказав, що іпотечна квартира вже неодноразово переходила у власність інших осіб, а тому під час розгляду даного позову не виключена можливість повторного відчуження квартири, що може істотно ускладнити чи унеможливити виконання в майбутньому рішення суду, а також забезпечити ефективний захист і поновлення його порушених прав та інтересів.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 20 липня 2020 року у задоволення заяви АТ «Універсал Банк» про забезпечення позову у справі відмовлено.

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що в заяві про забезпечення позову банк просить вжити заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на квартиру АДРЕСА_1 , що не є співмірним із заявленими позовними вимогами про визнання договору купівлі-продажу недійсним, оскільки відсутні будь-які вимоги щодо розпорядження вказаною квартирою, а її нинішній власник - компанія «Роял Савінгс ЛТД» не є відповідачем у справі.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, позивач через представника за довіреністю - адвоката Тарана В.А. звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить його скасувати, з мотивів неповного з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, та порушення норм процесуального права, і ухвалити нове рішення, яким вимоги заяви про забезпечення позову задовольнити.

Як на підставу своїх вимог посилається на те, що оскільки ОСОБА_2 під час заборони відчуження майна та наявності запису про іпотеку, відчужив частину іпотечної квартири ТОВ «Фірма «Альянс Вест Плюс», яке в свою чергу продало вказану частину квартири ОСОБА_1 (договір купівлі - продажу № 1808 від 30 квітня 2014 року), який в свою чергу відчужив її на підставі ухвали суду про затвердження мирової угоди (№ 200/13596/14-ц) компанії «Роял Савінгс ЛТД», що позбавило банк права на задоволення своїх вимог за рахунок зазначеного нерухомого майна, позивач не виключає можливості відчуження вказаної частини квартири компанією «Роял Савінгс ЛТД» третім особам. У разі відмови у забезпеченні позову відповідачі можуть шляхом укладення фіктивних договорів відчужити зазначену квартиру, що призведе до неможливості виконання рішення суду, оскільки зміниться власник майна. Наведені в заяві доводи суд першої інстанції проігнорував та не в повній мірі дослідив обставини справи, внаслідок чого дійшов неправильного висновку про відсутність достатніх підстав вважати, що невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим у подальшому виконання рішення суду.

Відзиви учасників справи на апеляційну скаргу до суду не надходили.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення учасників справи, що з`явилися в судове засідання, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити з таких підстав.

За правилом частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до частини першої статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

На підставі частини другої статті 149 ЦПК України забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). Зазначені обмеження встановлює суд в ухвалі, вони діють до заміни судом виду забезпечення позову або скасування заходів забезпечення позову.

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду, наприклад, реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації.

Згідно із частинами першою статті 150 ЦПК України позов забезпечується, зокрема накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.

При цьому заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами (частина третя статті 150 ЦПК України).

Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, з майновими наслідками заборони відповідачу здійснювати певні дії.

У постанові Верховного Суду від 20 лютого 2019 року у справі № 754/4437/18 (провадження № 61-47464св18) зроблено висновок про те, що при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; ймовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Судом встановлено, що предметом спору за заявленими позовними вимогами АТ «Універсал Банк» є: визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири серія та номер 1808, виданого приватним нотаріусом КМНО Скульською Т.А. 30 квітня 2014 року, укладений між ТОВ «Фірма «Альянс Вест Плюс» та ОСОБА_1 ; скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 12790118 від 30 квітня 2014 року, прийняте приватним нотаріусом КМНО Скульською Т.А.; скасування запису про право власності за номером 5529376 від 30 квітня 2014 року державного реєстратора - приватного нотаріуса КМНО Скульської Т.А. про державну реєстрацію права власності за ОСОБА_1 на об`єкт нерухомого майна - спірну квартиру.

Позовні вимоги мотивовані тим, що ТОВ «Фірма «Альянс Вест Плюс», яке набуло право власності на квартиру АДРЕСА_1 на підставі скасованого в апеляційному порядку рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 26 грудня 2013 року у справі № 205/9019/13-ц, фактично не мало необхідного обсягу повноважень на відчуження спірної квартири ОСОБА_1 , а оспорюваний договорів купівлі-продажу, укладений між цими сторонами, не був спрямований на реальне настання правових наслідків, визначених ним, оскільки в подальшому зазначений об`єкт нерухомості відповідно до ухвали Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 12 серпня 2014 року у справі № 200/13596/14-ц про затвердження мирової угоди перейшов у власність компанія «Роял Савінгс ЛТД». Позивач вказав, що у даному спорі простежується ланцюг протиправних дій юридичних і фізичних осіб, направлених на незаконне відчуження предмета іпотеки з метою уникнення відповідальності справжнього його власника ОСОБА_2 за невиконання зобов`язань за кредитними та іпотечними договорами. Крім того, зазначені дії учасників справи порушують права банку як іпотекодержателя та позбавляють можливості задовольнити свої вимоги за рахунок звернення стягнення на предмет іпотеки.

Відмовляючи у задоволенні заяви банку про забезпечення позову шляхом накладення арешту на нерухоме майно, суд першої інстанції послався на те, що можливе позитивне рішення з приводу заявлених позовних вимог не буде підлягати примусовому виконанню за рахунок спірної квартири і позивачем не заявлено вимог про витребування вказаної квартири, тому відсутні підстави вважати, що дана квартира за можливим рішенням суду у справі буде підлягати передачі позивачу.

Так, цивільний процесуальний закон не зобов`язує суд при розгляді питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для справи, а лише запобігає ситуації, при якій може бути утруднено чи стане неможливим виконання рішення у разі задоволення позову. Види забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду, а таке рішення може бути постановлено тільки відповідно до заявлених позовних вимог.

При цьому забезпечення позову не порушує принципів змагальності і процесуальної рівноправності сторін.

Заходи забезпечення позову мають тимчасовий характер і діють до виконання рішення суду, яким закінчується розгляд справи по суті.

Мета забезпечення позову - це хоча і негайні, проте тимчасові заходи, направлені на недопущення утруднення чи неможливості виконання судового акту, а також перешкоджання спричинення значної шкоди позивачу.

При розгляді заяви про забезпечення позову вирішується лише питання про наявність підстав для вжиття заходів забезпечення позову і не вирішуються матеріально-правові вимоги та наперед результат розгляду справи по суті позову.

Забезпечення позову спрямоване насамперед проти несумлінних дій відповідача, який за час розгляду справи може приховати майно, продати, знищити чи знецінити його.

Важливими умовами для вжиття заходів забезпечення позову є наявність між сторонами дійсного спору та реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду у разі задоволення позову.

Адекватність заходу забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, та інтересів сторін та інших учасників судового процесу.

Указане відповідає роз`ясненням, наданим судам у пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», відповідно до якого, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

При здійсненні судочинства суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року № ETS № 005 (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»).

Відповідно до статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

При цьому ЄСПЛ у рішенні від 29 червня 2006 року у справі «Пантелеєнко проти України» зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

У рішенні від 31 липня 2003 року у справі «Дорани проти Ірландії» ЄСПЛ зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. При чому, як наголошується у рішенні ЄСПЛ, ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними.

При вирішенні справи «Каіч та інші проти Хорватії» (рішення від 17 липня 2008 року) ЄСПЛ вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту, але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Таким чином, держава Україна несе обов`язок перед заінтересованими особами забезпечити ефективний засіб захисту порушених прав, зокрема - через належний спосіб захисту та відновлення порушеного права. Причому обраний судом спосіб захисту порушеного права має бути ефективним та забезпечити реальне відновлення порушеного права.

На це вказується, зокрема, і в пункті 4 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 2 листопада 2004 року № 15-рп/2004 у справі № 1-33/2004, в якому зазначено, що верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, яка здійснюється, зокрема і судом як основним засобом захисту прав, свобод та інтересів у державі.

Крім того, Конституційний Суд України у пункті 9 мотивувальної частини рішення від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 у справі № 1-12/2003 наголошує на тому, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

ЄСПЛ у рішенні від 20 липня 2004 року у справі «Шмалько проти України» вказав, що право на виконання судового рішення є складовою права на судовий захист, передбаченого статтею 6 Конвенції, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина судового розгляду (пункт 43).

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 27 листопада 2019 року у справі № 331/3944/18 (провадження № 61-11311св19).

Як слідує з матеріалів справи, між сторонами існує спір щодо квартири АДРЕСА_1 , яка була обтяжена іпотекою АТ «Універсал Банк» в забезпечення виконання зобов`язань ОСОБА_2 за кредитними договорами, та яка набута (виділена) у власність ТОВ «Фірма «Альянс Вест Плюс» на підставі скасованого судового рішення від 26 грудня 2013 року та відчужена останнім ОСОБА_1 відповідно до оспорюваного позивачем договору купівлі продажу серія та номер 1808, посвідченого приватним нотаріусом КМНО Скульською Т.А. 30 квітня 2014 року. В подальшому право власності на спірну квартиру відповідно до ухвали суду від 12 серпня 2014 року про затвердження мирової угоди перейшло до компанії «Роял Савінгс ЛТД».

Отже, у даній справі дійсно існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову щодо визнання правочину недійcним, внаслідок ухвалення якого майно буде повернуто попередньому власнику, оскільки недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.

З огляду на наведене, обґрунтованими є доводи позивача про те, що іпотечна квартира неодноразово переходила у власність інших осіб, а тому не виключається можливість повторного відчуження квартири, що може істотно ускладнити чи унеможливити виконання в майбутньому рішення суду, а також забезпечити ефективний захист і поновлення його порушених прав та інтересів.

Суду першої інстанції було надано достатньо доказів і наведено значимі факти того, що захист прав, свобод та інтересів позивача у зазначеній справі є неможливим без вжиття заходів забезпечення позову у вигляді накладення арешту на спірне нерухоме майно.

Посилання суду на те, що компанія «Роял Савінгс ЛТД» як власник квартири, на яку позивач просить накласти арешт, не є відповідачем у справі не можуть бути належною підставою для відмови у вжитті заходів забезпечення позову, оскільки позов може бути забезпечений накладенням арешту на майно, що належать відповідачу або знаходяться у нього чи в інших осіб.

Окрім того, відповідно до відомостей, наявних у Єдиному державному реєстрі судових рішень, які перебувають у відкритому доступі, ухвала Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 12 серпня 2014 року у справі № 200/13596/14-ц про затвердження мирової угоди між ОСОБА_1 та компанію «Роял Савінгс ЛТД» скасована в апеляційному порядку постановою Дніпровського апеляційного суду від 27 травня 2020 року за апеляційною скаргою АТ «Універсал Банк», а якщо судовий акт скасовано, то він не породжує жодних правових наслідків з моменту його ухвалення.

Аналогічна позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 10 червня 2015 року у справі № 6-449цс15.

Розглядаючи заяву, суд першої інстанції не здійснив оцінку обґрунтованості доводів позивача щодо необхідності вжиття відповідних заходів, не з`ясував співмірність виду забезпечення позову, який просив застосувати позивач, позовним вимогам, та не оцінив рівноцінність заходів забезпечення позову змісту заявлених позовних вимог.

Таким чином, відмовляючи позивачу у забезпеченні позову в зазначеній справі, суд першої інстанції не врахував наведені обставини справи та не здійснив оцінку наданих позивачем доказів, в порушення вимог статей 149-153 ЦПК України дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для вжиття заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на спірну квартиру, яка номінально належить третій особі, адже між учасниками справи виник майновий спір, а у нинішнього володільця цього об`єкта нерухомості існує реальна можливість вільно розпорядитися ним на власний розсуд, чим може нівелюватися функція судового рішення як механізму дійсного поновлення порушених прав та інтересів особи, яка звернулася до суду за захистом.

Колегія суддів враховує, що питання обгрунтованості позовних вимог перевіряються судом під час розгляду справи по суті і не мають розглядатися при забезпеченні позову, оскільки дана процесуальна дія є оперативним заходом, що вживається для забезпечення виконання рішення суду у разі його потенційного задоволення.

У даному ж випадку такі заходи забезпечення позову є дієвою та оптимальною процесуальною дією, яка не дозволить будь-яким особам на час вирішення спору розпорядитися спірною квартирою, а також допоможе зберегти у незмінному стані як сам об`єкт спірної нерухомості так і коло осіб, що можуть претендувати на нього.

Крім того, наведений захід забезпечення позову відповідає вимогам розумності, обґрунтованості, адекватності вимог позивача щодо забезпечення позову і спроможний забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову. Невжиття таких заходів забезпечення позову призведе до неможливості виконання судового рішення і породження нових спорів, що не відповідає завданню цивільного судочинства. Будь-які права інших осіб, що не є учасниками судового процесу, не порушуються у зв`язку із вжиттям такого заходу.

За таких обставин, оскаржувана ухваласуду першої інстанції щодо відмови у задоволенні заяви про забезпечення позову шляхом накладення арешту на квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та належить компанії «Роял Савінгс ЛТД» не відповідає матеріалам справи та вимогам статей 260, 263 ЦПК України, вона постановлена з неповним з'ясуванням обставин, що мають значення для справи, та з порушенням норм процесуального права, що в силу статті 376 ЦПК України є підставою для її скасування з ухваленням нового судового рішення про задоволення заяви про забезпечення позову у даній справі.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

У відповідності до положень статей 141, 382 ЦПК України питання розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції не вирішується, оскільки питання по суті заявлених вимог не розглядається.

Керуючись статтями 367 - 369, 374, 376, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу акціонерного товариства «Універсал Банк» задовольнити.

Ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 20 липня 2020 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким заяву акціонерного товариства «Універсал Банк» про забезпечення позову задовольнити.

В порядку забезпечення позову акціонерного товариства «Універсал Банк» до ОСОБА_1 , товариства з обмеженою відповідальністю «Фірма «Альянс Вест Плюс», третя особа - компанія «Роял Савінгс ЛТД» (Royal Savings LTD), про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири, скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень та скасування запису про право власності накласти арешт на квартиру загальною площею 169 кв. м, житловою площею 58,7 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та належить компанії «Роял Савінгс ЛТД» (Royal Savings LTD) на підставі ухвали суду про затвердження мирової угоди серія та номер 200/13596/14-ц від 12 серпня 2014 року, видавник Бабушкінський районний суд міста Дніпропетровська, номер запису про право власності - 7195332, до вирішення цивільної справи № 761/29633/19 по суті заявлених позовних вимог.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів до Верховного Суду виключно у випадках, передбачених у частині другій статті 389 ЦПК України.

Головуючий Н.В. Ігнатченко

Судді: С.А. Голуб

Д.О. Таргоній