Дата документу 26.01.2021 Справа № 334/8156/19
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Є.У.№ 334/8156/19 Головуючий у 1 інстанції: Козлова Н.Ю.
№ 22-ц/807/412/21 Суддя-доповідач: Крилова О.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 січня 2021 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Крилової О.В.

суддів: Кухаря С.В.

Полякова О.З.

секретар: Бєлова А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Акцент-Банк» на рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 19 жовтня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до АТ КБ «Приватбанк», АТ «Акцент-Банк» про визнання кредитного договору припиненим в зв`язку з його виконанням та визнання договору факторингу фіктивним,

ВСТАНОВИВ

В листопаді 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до АТ КБ «Приватбанк», АТ «Акцент-Банк» про визнання кредитного договору припиненим в зв`язку з його виконанням та визнання договору факторингу фіктивним.

В обґрунтування позову зазначала, що 03.09.2007 року між нею та ЗАТ КБ «ПРИВАТБАНК» було укладено кредитний договір № ZPS0GL00000085 відповідно до якого «Приватбанк» зобов`язався надати ОСОБА_1 кредит на споживчі цілі у розмірі 31687,50 доларів США на строк до 01.09.2017 року, а Позивачка зобов`язана повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановленому кредитним договором.

10.12.2009 року ПАТ КБ «Приватбанк» направив на адресу Позивачки досудову вимогу за вих. № , відповідно до якої «Приватбанк» на підставі ст. 1050 ЦК України вимагав повернути суму кредиту в повному обсязі, нараховані відсотки, комісії та штрафні санкції в тижневий термін з дати одержання цього повідомлення. Тобто кредитний договір у відповідності до статті 611 ЦК України, який було укладено 03 вересня 2007 року № ZPS0GL00000085 припинив свою дію 10.12.2009 року та у «Приватбанк» були відсутні законні підстави з цього часу нараховувати Позивачці відсотки та комісію відповідно до його умов.

Сума заборгованості за кредитним договором станом на 10.12.2009 рік відповідно до даних, які містяться в розрахунку заборгованості, який зроблено АТ КБ «ПРИВАТБАНК», складається з заборгованості по тілу кредиту 25470,54 доларів США, за відсотками 59,49 доларів США, за комісією відсутня, заборгованість за пенею за порушення строків розрахунків 12, 62 доларів США.

В період з 10.12.2009 року по 06.03.2015 рік Позивачка в добровільному порядку на користь АТ КБ «Приватбанк» по кредитному договору № ZPS0GL00000085 сплатила 32 038,44 доларів США: по тілу кредиту 16 180,04 доларів США, відсотків - 11 665,33 доларів США, а також комісії 4 227,13 доларів США, що підтверджується даними, які містяться в розрахунку заборгованості, який надано АТ КБ «Приватбанком».

Умови кредитного договору про сплату комісії визнано недійсними на підставі рішення, яке ухвалене 20.06.2019 року Ленінським районним судом м. Запоріжжя по справі № 334/4270/16-ц. В зв`язку із цим, грошові кошти, зараховані банком в рахунок погашення комісії, мають бути розподілені в рахунок погашення інших складових кредитної заборгованості. Необхідно зараховувати грошові кошти у сумі 4227,13 доларів США, сплачених, як винагороду за надання фінансового інструмента (комісію за обслуговування кредиту) в рахунок погашення заборгованості по сплаті пені, процентів за користування кредитними коштами та основної суми боргу відповідно до вимог кредитного договору, який припинив свою дію 10.12.2009 року.

Пеня банком була нарахована безпідставно в той час, коли у Позивачки вже була відсутня заборгованість по кредитному договору.

Позивачка зазначає, що сплачена нею за кредитним договором № ZPS0GL00000085 від 03.09.2007 року сума в розмірі 32 085,59 доларів США значно перевищує суму заборгованості, яка склалася станом на 10.12.2009 рік - 25 542,65 доларів США, а саме на 6 495,79 доларів США, тобто Позивачкою зроблена переплата за кредитним договором.

Зобов`язання по кредитному договору припинилися виконанням договору, проведеним належним чином.

Щодо визнання договору факторингу фіктивним Позивачка зазначила, що у учасників договору факторингу, який укладено 01.11.2007 року був відсутній намір створити юридичні наслідки. Надання їй інформації АТ «Акцент Банк» про укладений в 2007 році договір факторингу необхідний АТ КБ «Приватбанк» для того, щоб запобігти для АТ КБ «Приватбанк» несприятливих правових наслідків, які сталися внаслідок направлення їй в 2009 році досудової вимоги про повернення всієї суми за кредитним договором Приватбанку та в зв`язку із цим, змінення Приватбанком строку дії договору. Від того, чи мав Приватбанк правоздатність направляти досудову вимогу в 2009 році залежить її майнове право як споживача та сторони кредитного договору.

Посилаючись на зазначені обставини просила суд, визнати кредитний договір припиненим в зв`язку з його виконанням та визнати договір факторингу фіктивним.

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 19 жовтня 2020 року позовні вимоги задоволено.

Визнано кредитний договір № ZPS0GL00000085, який укладений 03.09.2007 року між ОСОБА_1 та ЗАТ КБ «ПРИВАТБАНК» припиненим в зв`язку із виконанням зобов`язань за ним.

Визнано фіктивним договір факторингу № 1, який укладено 01.11.2007 року між ПАТ КБ Приватбанк та ПАТ «Акцент-Банк», відповідно до умов якого до ПАТ «Акцент - Банк» перейшли у повному обсязі права вимоги до ОСОБА_1 , що випливають з кредитного договору № ZPS0GL00000085 від 01.09.2007 року, а також за договором іпотеки від 01.09.2007 року.

Стягнуто на користь ОСОБА_1 в солідарному порядку з Акціонерного товариства «Приватбанк» та Акціонерного товариства «Акцент-Банк» судові витрати у вигляді сплаченого судового збору в розмірі 840,80 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду, АТ «Акцент-Банк» подало апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким в задоволенні позовних вимог відмовити.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом першої інстанції було встановлено та підтверджено належними доказами, що 03.09.2007 року між ОСОБА_1 та ЗАТ КБ «ПРИВАТБАНК» було укладено кредитний договір № ZPS0GL00000085. Згідно договору Банк зобов`язався надати кредит на споживчі цілі у розмірі 31687,50 доларів США на строк до 01.09.2017 року, а позичальник зобов`язаний повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановленому кредитним договором.

10.12.2009 року ПАТ КБ «Приватбанк» направив на адресу Позивачці досудову вимогу за вих. № , відповідно до якої він на підставі ст. 1050 ЦК України вимагав повернути суму кредиту в повному обсязі, нараховані відсотки, комісії та штрафні санкції в тижневий термін з дати одержання цього повідомлення.

Суд першої інстанції виходив з того, що згідно ст. 611 ЦК України після того, як кредитор направив боржнику вимогу про дострокове погашення кредиту, він змінив терміни повернення кредиту, які були передбачені кредитним договором. Тобто, визначений термін повернення кредиту частинами до 2017 року, був правомірно змінений кредитором на повернення всією сумою в тижневий термін з моменту отримання вимоги. Водночас сам кредитний договір припинив свою дію з дати направлення вимоги про дострокове погашення кредиту. Оскільки кредитний договір припинив свою дію, то у кредитора відсутні підстави для нарахування відсотків після дати направлення вимоги про дострокове припинення кредиту. Вказана правова позиція викладена в постанові ВС/КЦС від 14.12.2018 року за № 564/2100/15-ц, відповідно до якої, кредитний договір припиняє свою дію з дати направлення боржнику вимоги про дострокове погашення всієї суми боргу.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що кредитний договір, який було укладено 03 вересня 2007 року № ZPS0GL00000085 припинив свою дію 10.12.2009 року та у ПАТ КБ «Приватбанк» були відсутні законні підстави з цього часу нараховувати Позивачці відсотки та комісію відповідно до його умов.

Сума заборгованості за кредитним договором станом на 10.12.2009 рік відповідно розрахунку заборгованості, який зроблено ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» 30.06.2016 року, складається з наступного: заборгованість по тілу кредиту 25470,54 доларів США, заборгованість за відсотками 59,49 доларів США, заборгованість за комісією відсутня, заборгованість за пенею за порушення строків розрахунків 12,62 доларів США.

Визнаючи кредитний договір припиненим, суд першої інстанції виходив з того, що позивачкою наданий власний розрахунок, який не спростований відповідачами.

Згідно зазначеного розрахунку, як зазначив суд першої інстанції, суми фактично сплаченої за кредитним договором після 10.12.2009 року, який було надано Позивачкою до позовної заяви та не спростовано відповідачами, з 10.12.2009 року по 06.03.2015 рік Позивачка на користь ПАТ КБ «Приватбанк» по кредитному договору № ZPS0GL00000085 становлять 32 038,44 доларів США: по тілу кредиту 16 180,04 доларів США, відсотків - 11 665,33 доларів США, а також комісії 4 227,13 доларів США.

Умови кредитного договору про сплату комісії визнано недійсними на підставі рішення, яке ухвалене 20.06.2019 року Ленінським районним судом м. Запоріжжя по справі № 334/4270/16-ц. Обставини сплати Позивачкою зазначених сум також підтверджується даними, які містяться в розрахунку заборгованості, який надано «Приватбанком».

Відповідно до розрахунку, який складено Приватбанк станом на 30.06.2016 рік, Позивачкою сплачено винагороди за надання фінансового інструмента за обслуговування кредиту (комісії) 4227,13 доларів США, які були зараховані банком як оплата комісії у період з 03.09.2007 по 06.03.2015 рік.

За умовами п. 3.3 кредитного договору погашення заборгованості здійснюється у наступному порядку - відшкодування витрат/збитків Банку згідно до п.п. 2.2.9, 2.3.8, далі пені, далі комісія по Кредиту, далі прострочена винагорода, далі прострочених відсотків, далі простроченої заборгованості за кредитом, частина суми, що залишилася направляється на погашення заборгованості за Кредитом.

Приймаючи до уваги те, що пункт 7.1. кредитного договору, щодо зобов`язання Позивачкою сплачувати щомісяця винагороду за надання фінансового інструменту у розмірі суми 0,04 % від суми виданого кредиту (комісію) є недійсним, тобто таким, що не породжує юридичних наслідків для неї, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що грошові кошти, зараховані банком в рахунок погашення комісії, мають бути розподілені в рахунок погашення інших складових кредитної заборгованості. Таким чином, правомірно зараховування грошових коштів у сумі 4227,13 доларів США, сплачених Позивачкою, як винагороду за надання фінансового інструмента (комісію за обслуговування кредиту) в рахунок погашення заборгованості по сплаті пені, процентів за користування кредитними коштами та основної суми боргу відповідно до вимог кредитного договору, який припинив свою дію 10.12.2009 року.

Щодо стягнення пені, судом першої інстанції встановлено, що відповідно до даних розрахунку заборгованості, який складено «Приватбанк» станом на 30.06.2016 рік, останній платіж Позивачка зробила 06.03.2015 року при цьому кредитний договір припинив свою дію з 10.12.2009 року. ПАТ КБ «Приватбанк» вперше Позивачці нарахував пеню 0,88 доларів США 15.01.2015 року, але на цей час у неї була відсутня заборгованість по кредитному договору. В зв`язку із викладеним суд першої інстанції дійшов висновку про те, що нарахування пені в розрахунку є неправомірним.

Відповідно до п. 5.1 Договору, Кредитний договір діє до повного виконання сторонами зобов`язань за цим договором. Відповідно до ч. 1 ст. 598 ЦК України, зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України).

Враховуючи те, що Позивачка сплатила за кредитним договором № ZPS0GL00000085 суму в розмірі 32 085,59 доларів США, що значно перевищує суму заборгованості, яка встановлена «Приватбанк» на момент припинення вказаного кредитного договору станом на 10.12.2009 рік - 25 542,65 доларів США, та сума переплати за кредитним договором складає 6 495,79 доларів США, зобов`язання ОСОБА_1 за кредитним договором № ZPS0GL00000085 припинилися.

Аналізуючи кредитний договір, укладений позивачкою з ЗАТ КБ «ПРИВАТБАНК» № ZPS0GL00000085 , суд першої інстанції не врахував, що за обставинами справи, Приватбанк заперечував як факт відсутності заборгованості за договором так і свої права щодо здійснення відповідних розрахунків так і наявність будь-яких власних вимог до позиваки.

При апеляційному розгляді, Приватбанк наполягав на тому, що ним було укладено договір факторингу № 1, від 01.11.2007 року між ПАТ КБ Приватбанк та ПАТ «Акцент-Банк», відповідно до умов якого до ПАТ «Акцент - Банк» перейшли у повному обсязі права вимоги до ОСОБА_1 , що випливають з кредитного договору № ZPS0GL00000085 від 01.09.2007 року, а також за договором іпотеки від 01.09.2007 року.

Відтак з цього часу Приватбанк позбавлений був права вимагати виконання зазначеного договору.

Натомість суд першої інстанції виходив з того, що 10.12.2009 року ПАТ КБ «Приватбанк» направив на адресу Позивачці досудову вимогу за вих. № , відповідно до якої він на підставі ст. 1050 ЦК України вимагав повернути суму кредиту в повному обсязі, нараховані відсотки, комісії та штрафні санкції в тижневий термін з дати одержання цього повідомлення.

Таке направлення вимоги не узгоджувалося з наявністю договору факторингу, а відтак не може бути розцінене як правомірна вимога.

Судова колегія виходить з того, що наразі Приватбанк не вимагає з позивачки будь-якого виконання та позбавлений цього права фактом укладення ним договору факторингу.за яким він відступив своє право вимоги.

Визнаючи фіктивним договір факторингу, який укладено між ЗАТ КБ «Приватбанк» та ЗАТ КБ «Акцент Банк», суд першої інстанції виходив з того, позивачка про цей договір вперше дізналася 04 лютого 2020 року отримавши від АТ «Акцент-Банк» поштовий лист з вимогою про усунення порушення, і це сталося після відкриття Ленінським районним судом м. Запоріжжя 02 грудня 2019 року провадження по цивільній справі про визнання кредитного договору виконаним.

Натомість до цього часу Акцент- Банк не заявляв жодних вимог до позивачки, хоча набув таке право ще в 2007 році.

Відповідно до умов договору факторингу до ПАТ Акцент- Банк перейшли у повному обсязі права вимоги до ОСОБА_1 , що випливають з кредитного договору, а також за договором іпотеки.

Відповідно до вимоги, прострочена заборгованість за кредитним договором № ZPS0GL00000085 від 03.09.2007 року складає 31 589,31 доларів США та АТ «Акценкт-Банк» вимагаєте її сплатити в тридцяти денний строк з дня отримання цієї вимоги.

Суд першої інстанції не з`ясовував питання про дійсний розмір заборгованості з урахуванням того. що позивач продовжувала сплачувати грошові кошти первісному кредиторові.

Сам по собі факт необізнаності боржника з тим, що укладено договір факторингу не є підставою для визнання недійсним договору факторингу.

Судова колегія враховує, що позивач не була стороною договору факторингу, не зазначає жодних обставин, які свідчили б про порушення її прав тим, що такий договір було укладено.

Порушення її прав, на які вона посилається при розгляді справи полягає у тому, що вона не були повідомлена про укладення такого договору факторингу та продовжувала виконувати свої обов`язки на користь первісного кредитора.

Ця обставина підпадає під правове регулювання ч. 1 ст. 1082 ЦК України, за якою боржник зобов`язаний здійснити платіж факторові за умови, що він одержав від клієнта або фактора письмове повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові і в цьому повідомленні визначена грошова вимога, яка підлягає виконанню, а також названий фактор, якому має бути здійснений платіж.

Та обставина, що первісний кредитор не повідомив боржника про нового кредитора та продовжував вимагати сплати боргу не є підставою для висновку про фіктивність договору.

За ч. 1 ст. 1077 ЦК, за договором факторингу одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другій стороні (клієнту) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити фактору своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Суд першої інстанції виходив з відсутності доказів отримання первісним кредитором фінансової винагороди. натомість така обставина не була перевірена судом та позивач не мав жодних відомостей про те, що така сума не була обумовлена умовами факторингового договору та сплачена.

У відповідності до ст.517 ЦК боржник має право не виконувати свого обов`язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов`язанні, а згідно з ч.2 ст.516 ЦК, якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків і у цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням.

Тож наслідки неповідомлення боржника про зміну кредитора встановлені законом, який надає право боржникові не здійснювати виконання новому кредиторові, а сплато грошових коштів первісному кредиторові вважається належним виконанням.

Таким чином, права позивачки захищені відповідною нормою яка надає їй право посилатися на належне виконання договору у разі заявлення до неї будь-якої вимоги щодо невиконання умов договору.

Згідно ст.234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином.

У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Тож фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків. Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки.

У даній справі позивач не була учасником оспорюваного нею договору факторингу та не може посилатися на його фіктивність з огляду лише на те, що вона не була повідомлена про цей правочин та на те, що сторонами не були здійснені розрахунки.

Ухвалення 4 липня 2011 року Ленінським районним судом м. Запоріжжя рішення № 2-573/11, яким не було встановлено існування договору факторингу між Приватбанк та Акцент-банк не свідчить про фіктивність правочину.

Тим більше не свідчить про це і заявлення Приватбанком вимог до позивачки про стягнення заборгованості, про звернення стягнення на предметі іпотеки, які так і не були предметом судового розгляду, та з яких причин Привабанк не продовжував наполягати на своїх вимогах, судом не встановлено.

Та обставина, що Приватбанк 08.05.2013 року в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № ZPS0GL00000085 отримав від Позивачки 446,55 доларів США. та станом на 28.05.2013 рік простроченої заборгованості за кредитним договором немає, також свідчить лише про те, що позивач продовжувала виконувати умови договору на користь первісного кредитора.

Посилаючись на те, що про фіктивність договору факторингу свідчить середі іншого і відсутність підтверджень його оплатності, суд першої інстанції не врахував, що за зазначеним договором були встановлені обов`язки фактора передати грошові суми на лише зп відступлення прав вимоги по досліджуваному договору, а відтак обов`язок щодо сплати грошової суми визначний у загальному розмірі і за відступлення вимог по іншим договорам.

Зазначене не суперечить закону, договір факторингу не оспорював ся сторонами .

З огляду на викладене, судова колегія вважає, що немає підстав визнавати недійсним договір факторингу.

До того ж позивач не довела жодними доказами що існування такого договору порушує будь-які її права.

Керуючись ст. ст. 374, 376, 382 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Акцент-Банк» задовольнити.

Рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 19 жовтня 2020 року по цій справі скасувати.

Ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_1 до АТ КБ «Приватбанк», АТ «Акцент-Банк» про визнання кредитного договору припиненим в зв`язку з його виконанням та визнання договору факторингу фіктивним залишити без задоволення.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 8 лютого 2021 р.

Головуючий О.В. Крилова

Судді: С.В. Кухар

О.З. Поляков