ПОСТАНОВА

Іменем України

24 листопада 2021 року м. Кропивницький

справа № 405/2661/19

провадження № 22-ц/4809/1583/21

Кропивницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

Голованя А.М. (головуючий, суддя-доповідач), Карпенка О.Л., Мурашка С.І.,

за участю секретаря судового засідання Завітневич О.І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні правилами спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 27 липня 2021 року у складі судді Шевченко І.М.

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У квітні 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про встановлення земельного сервітуту.

В обґрунтування позову зазначала, що вона на праві спільної власності володіє земельною ділянкою площею 0,477 га з кадастровим номером 0:28:239:0037 та розташованим на ній нерухомим майном - квартирою АДРЕСА_1 . Право власності на земельну ділянку посвідчене свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 08.09.2015. Право власності на квартиру посвідчено договором купівлі-продажу від 19.04.2008.

Відповідачі є власниками квартир за номерами. АДРЕСА_5, АДРЕСА_6 та суміжних земельних ділянок, через які можливий єдиний вільний доступ до земельної ділянки та квартири якими вона володіє.

Зазначала, що відповідачі чинять їй перешкоди у вільному доступі до належної їй земельної ділянки та квартири: відповідач ОСОБА_2 перекрив прохід до земельної ділянки, встановивши огорожу, альтанку та вузеньку хвіртку, яка постійно зачинена на замок, що унеможливлює прохід, проїзд автомобіля, автомобілів екстрених та аварійних служб, так як ворота ним не встановлювались взагалі.

Неодноразові звернення до відповідачів з проханням надати вільний доступ до земельної ділянки та розташованого на ній нерухомого майна, виявились безрезультатними. Через перешкоди, які чиняться відповідачами, порушується принцип добросусідства і вона позбавлена права користуватися належним їй майном.

З урахуванням зазначеного просила встановити безоплатний земельний сервітут шириною три метри через земельну ділянку, що знаходиться у власності ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_3 , для права проходу, проїзду автомобілем до земельної ділянки площею 0,0477 га з кадастровим номером 0:28:239:0037 та розташованого на ній нерухомого майна за адресою АДРЕСА_1 ; встановити безоплатний постійний земельний сервітут шириною три метри через земельну ділянку, що знаходиться у власності ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_3 , для права проходу, проїзду автомобілем до земельної ділянки площею 0,0477 га з кадастровим номером 0:28:239:0037 та розташованого на ній нерухомого майна за адресою АДРЕСА_1 .

Короткий зміст рішення суду

Рішенням Ленінського районного суду м. Кіровограда від 27 липня 2021 року у задоволенні позову відмовлено.

Короткий зміст вимог і доводів апеляційної скарги

В апеляційній скарзі представник позивача адвокат Усатенко В.Ю. вказує, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Зазначає, що суд першої інстанції не взяв до уваги, що встановлення сервітутного права проходу та проїзду для власників та землекористувачів земельної ділянки позивача через ділянки відповідачів не встановлюватиме для них як власників обслуговуючих ділянок додаткових суттєвих обмежень та обтяжень при користуванні ділянками, тому такий сервітут є необтяжливим.

Посилається на позицію висловлену в п. 38 Постанови від 07.02.2014 № 5 Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ та п. 22-2 Постанови від 16.04.2004 № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» Пленуму Верховного Суду України, якою передбачено, що вирішуючи спори про встановлення сервітуту, суд має враховувати, що земельний сервітут встановлюється стосовно певного об`єкта і не залежить від власників цих об`єктів, оскільки його дія зберігається в разі переходу права на земельну ділянку, щодо якої його встановлено, до іншої особи (ч.1 ст. 401 ЦК України, ч.1 ст. 101 ЗК України), а в разі встановлення особистого сервітуту права закріплюються за певною особою і він припиняється внаслідок її смерті (ч. 2 ст. 401, п. 6 ч. 1 ст. 406 ЦК).

Також звертає увагу, що згідно з правовою позицією Верховного Суду висловленою у постанові від 18.01.2021 у справі № 372/1567/17, обов`язковою умовою встановлення земельного сервітуту є неможливість задоволення потреби особи, яка вимагає встановлення сервітуту, в інший спосіб. Тобто, закон вимагає від позивача надання суду доказів того, що обслуговування та користування будинковолодінням є неможливим без обтяження сервітутом чужої земельної ділянки.

Посилаючись на зазначені обставини просив скасувати рішення суду першої інстанції, та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Узагальнені доводи і заперечення інших учасників справи

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_3 - ОСОБА_5 зазначає, що позивачем вказано неправдиві відомості стосовно перешкод у вільному доступі до земельної ділянки зі сторони ОСОБА_3 . Навпаки, позивач

позбавила ОСОБА_3 , можливості доступу до обслуговування своєї квартири обладнавши масивні металеві ворота і замкнувши їх на замок. Згідно листа від 14.02.2019 адресованого позивачу, від відповідачів була пропозиція встановити ворота на в`їзд у двір будинку за спільним фінансуванням, пропонувалось надати вільний доступ відповідачів для обслуговування будинку, такий спосіб її не влаштував.

Вказує, що відповідно до висновку судової земельно-технічної експертизи № 3292/3293/19-27 від 26.02.2021, на земельній ділянці по АДРЕСА_4 , можливо влаштувати прохід, проїзд, здійснення паркування автомобіля, під`їзду будь-якої екстреної служби до земельної ділянки за кадастровим номером :28:239:0037 загальною площею 0,0477 га., яка по праву приватної спільної часткової власності (по 1/2 частки) належить ОСОБА_1 та ОСОБА_6 та нерухомого майна: квартири АДРЕСА_1 , при умові вирішення питання стосовно знесення господарських будівель: сараїв літ. «Б», «В» та погрібу літ. «Г», які розміщені на земельній ділянці по АДРЕСА_4 та облаштування даного проїзду у відповідності до вимог пункту 6.1.27 ДБН Б.2.2-12:2019.

Вважає, що позовна заява не може бути задоволена судом через, неспроможність позивача чітко сформулювати вимоги щодо встановлення земельного сервітуту та вказати норми проходу, проїзду тощо; неможливість довести необхідність та доцільність встановлення сервітуту, а також неспроможність вибору найменш обтяжливого варіанту його встановлення.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_2 - ОСОБА_7 заперечуючи проти апеляційної скарги зазначив, що згідно з технічним паспортом житловий будинок за адресою: АДРЕСА_3 . відноситься до житлових будинків садибного типу. Тому з огляду на це вказані представником позивача правові висновки Верховного Суду та наведенні ним норм статей Цивільного Кодексу України, Земельного Кодексу України, не можуть бути застосовані судом, оскільки за всіма обставинами даної справи, не мають зв`язок з вказаними представником нормами права.

Вважає, що позивачкою не доведено факт порушення її прав, а саме, що ОСОБА_2 встановлено огорожу, альтанку та хвіртку з порушенням встановлених меж її земельної ділянки та її прав чи інтересів.

Звертає увагу, що позивачка сама в даній квартирі не мешкає, а постійно здає її в оренду іншим невідомим особа або використовує його як хостол. Вважає, що позивач повинна була надати суду докази того, що користування цим майном є неможливим без обтяження сервітутом чужих земельних ділянок.

Вважає, що позивач не довела перед судом, що вона не може задовольнити свої потреби будь-яким іншим способом.

Суд першої інстанції встановив такі обставини

Відповідно до технічного паспорта на садибний (індивідуальний) житловий будинок АДРЕСА_3 - на земельній ділянці загальною площею 962,19 кв.м. розташований житловий будинок з прибудовами літ. «АА2а1а2аЗ» з належними до нього господарськими будівлями, згідно плану будинку, він складається з трьох квартир: квартира АДРЕСА_5 належить ОСОБА_2 ; квартира АДРЕСА_6 належить ОСОБА_3 ; квартира АДРЕСА_7 по праву приватної спільної часткової власності належить ОСОБА_1 та ОСОБА_6 .

Відповідно до проекту землеустрою, розробленого ТОВ «Гранд-Інформ» в 2014 році, який виконувався на підставі рішення Кіровоградської міської ради від 14.11.2014 року № 3638, земельну ділянку загальною площею 0,0962 га було розділено на три земельні ділянки, а саме: земельна ділянка за кадастровим номером :28:239:0037 загальною площею 0,0477 га, яка по праву приватної спільної часткової власності (по 1/2 частки) належить ОСОБА_1 та ОСОБА_6 ; земельна ділянка за кадастровим номером :28:239:0038 загальною площею 0,0210 га, яка по праву приватної власності належить ОСОБА_3 ; земельна ділянка за кадастровим номером :28:239:0039 загальною площею 0,0275 га, яка по праву приватної власності належить ОСОБА_2 .

При розробці землевпорядною організацією проекту відведення земельних ділянок ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 був виготовлений план встановлення меж та був узгоджений ними, в подальшому було прийнято рішення міської ради про затвердження технічної документації з землеустрою для складання документів, що посвідчують право на земельну ділянку. Окрім цього в матеріалах даної справи знаходиться нотаріально завірена заява сторін - суміжних землевласників щодо вирішення приватизувати земельну ділянку у відповідності до схеми поділу земельної ділянки від 17.97.2014 року.

В матеріалах даної справи знаходиться відповідь з Міської ради міста Кропивницького № 3748/520524 від 24.07.2019 року на адвокатський запит щодо передачі у власність або користування чи оренду земельної ділянки яка знаходиться між земельними ділянками 0:28:239:0039; 0:28:239:0038; 0:28:23:0037 та 0:28:239:0042 і судом встановлено, що вказана земельна ділянка не перебуває не у власності, не у користуванні чи оренді, тобто відповідно до висловленої позиції відповідачів, саме через дану земельну ділянку можливо організувати вільний прохід, проїзд та здійснювати паркування автомобіля тощо.

Вказана обставина також підтверджується висновком судової земельно-технічної експертизи № 3292/3293/19-27 від 26.02.2021 року, відповідно до якого на земельній ділянці по АДРЕСА_4 можливо влаштувати прохід, проїзд, здійснення паркування автомобіля, під`їзду будь-якої екстреної служби до земельної ділянки за кадастровим номером :28:239:0037 загальною площею 0,0477 га, яка по праву приватної спільної часткової власності (по1/2 частки) належить ОСОБА_1 та ОСОБА_6 та нерухомого майна: квартири АДРЕСА_1 , при умові вирішення питання стосовно знесення господарських будівель: сараїв літ. «Б», «В» та погрібу літ. «Г», які розміщені на земельній ділянці по АДРЕСА_4 та облаштування даного проїзду у відповідності до вимог пункту 6.1.27 ДБН Б.2.2-12:2019.

Кропивницької міської радою не приймалося рішення про передачу у власність земельної ділянки під кадастровим номером 0:28:239:0043, площею 0.022 га по АДРЕСА_4 .

Мотиви ухваленого апеляційним судом рішення

В судовому засіданні апеляційного суду представник позивача підтримав апеляційну скаргу, просив її задовольнити.

Представники відповідачів заперечили проти доводів апеляційної скарги та просили відмовити в її задоволенні.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

За приписами ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши наведені в скарзі доводи, дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позовні вимоги ОСОБА_1 не можуть бути задоволені, оскільки позивач не довела, що вона не може задовольнити свої потреби іншим способом, окрім як встановленням права земельного сервітуту на проїзд та прохід через земельні ділянки відповідачів,.

Проте з такими висновками суду колегія суддів не може погодитись з огляду на таке.

Згідно з статтею 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Подібні положення містяться й у статті 321 ЦК України.

Статтею 98 ЗК України визначено, що право земельного сервітуту - це право власника або землекористувача земельної ділянки на обмежене платне або безоплатне користування чужою земельною ділянкою (ділянками).

Земельний сервітут здійснюється способом, найменш обтяжливим для власника земельної ділянки, щодо якої він встановлений.

Згідно з положеннями статей 91, 96 ЗК України власники земельних ділянок та землекористувачі зобов`язані не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів; дотримуватися правил добросусідства та обмежень, пов`язаних з встановленням земельних сервітутів та охоронних зон.

Земельний сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Сервітут може належати власникові (володільцеві) сусідньої земельної ділянки, а також іншій конкретно визначеній особі (особистий сервітут) (стаття 100 ЗК України).

Відповідно до положень статті 401 ЦК України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Сервітут може належати власникові (володільцеві) сусідньої земельної ділянки, а також іншій особі, конкретно визначеній особі (особистий сервітут). Потреба встановлення сервітуту виникає у тих випадках, коли власник майна не може задовольнити свої потреби будь-яким іншим способом.

Згідно зі статтею 402 ЦК України сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. У разі недосягнення домовленості про встановлення сервітуту та про його умови спір вирішується судом за позовом особи, яка вимагає встановлення сервітуту.

Статтею 404 ЦК України та статтею 99 ЗК України визначено, що право користування чужою земельною ділянкою або іншим нерухомим майном полягає у можливості проходу, проїзду через чужу земельну ділянку, прокладання та експлуатації ліній електропередачі, зв`язку і трубопроводів, забезпечення водопостачання, меліорації тощо. Особа має право вимагати від власника (володільця) сусідньої земельної ділянки, а в разі необхідності - від власника (володільця) іншої земельної ділянки надання земельного сервітуту.

Відповідно до підпункту «а» частини першої статті 99 ЗК України власники або землекористувачі земельних ділянок чи інші заінтересовані особи можуть вимагати встановлення, зокрема, земельного сервітуту у виді права проходу та проїзду на велосипеді.

У пункті 22-2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» роз`яснено, що види земельних сервітутів, які можуть бути встановлені рішенням суду, визначені статтею 99 ЗК України і цей перелік не є вичерпним. Встановлюючи земельний сервітут на певний строк чи без зазначення строку (постійний), суд має враховувати, що метою сервітуту є задоволення потреб власника або землекористувача земельної ділянки для ефективного її використання; умовою встановлення є неможливість задовольнити такі потреби в інший спосіб, і в рішенні суд має чітко визначити обсяг прав особи, що звертається відносно обмеженого користування чужим майном.

Закон вимагає від позивача надання суду доказів на підтвердження того, що нормальне використання своєї власності неможливо без обтяження сервітутом чужої земельної ділянки. При цьому, слід довести, що задоволення потреб позивача неможливо здійснити яким-небудь іншим способом.

Отже, встановлюючи земельний сервітут на певний строк чи без зазначення строку (постійний), суд має враховувати: що правове регулювання дій щодо встановлення сервітуту має здійснюватися виключно між власником (володільцем) земельної ділянки та особою, яка має намір нею користуватися, а тому необхідно визначити суб`єктний склад спірних правовідносин відповідно до частини другої статті 402, частини другої статті 404 ЦК України (правовий висновок, викладений у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 01 листопада 2018 року у справі № 642/3165/17 (провадження № 61-14776св18); що метою сервітуту є задоволення потреб власника або землекористувача земельної ділянки для ефективного її використання; умовою встановлення є неможливість задоволення такої потреби в інший спосіб, тобто якщо власник земельної ділянки відмовляється укласти угоду про встановлення земельного сервітуту або сторони не можуть дійти згоди про його умови (правовий висновок, викладений у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 351/1146/16-ц (провадження № 61-16854св18).

Частина друга статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно пункту 3 вказаної частини, є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з частиною п`ятою статті 12 ЦПК України, яка також покладає і на суд певні обов`язки зі створення для сторін змагального процесу, суд керує ходом судового процесу, сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами, роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій, сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом, запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За приписами статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами, як письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів, показаннями свідків.

Таким чином, надання доказів з метою підтвердження своїх вимог та заперечень є процесуальним обов`язком сторін у справі.

В свою чергу, частинами першою-другою статті 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Судом першої інстанції встановлено, що житловий будинок АДРЕСА_3 розташований на земельній ділянці загальною площею 962,19 кв.м. і складається з трьох квартир: квартира АДРЕСА_5 належить ОСОБА_2 ; квартира АДРЕСА_6 належить ОСОБА_3 ; квартира АДРЕСА_7 на праві приватної спільної часткової власності належить ОСОБА_1 та ОСОБА_6 .

Земельна ділянка за кадастровим номером :28:239:0037 загальною площею 0,0477 га на праві приватної спільної часткової власності (по 1/2 частки) належить ОСОБА_1 та ОСОБА_6 ; земельна ділянка за кадастровим номером :28:239:0038 загальною площею 0,0210 га, на праві приватної власності належить ОСОБА_3 ; земельна ділянка за кадастровим номером :28:239:0039 загальною площею 0,0275 га, на праві приватної власності належить ОСОБА_2 .

Оскільки квартира АДРЕСА_7 , яка перебуває у власності членів сім`ї позивача, розташована в будинку останньою, то прохід до неї забезпечувався через земельні ділянки належні відповідачам.

Перешкоди у користуванні спірною земельною ділянкою виникли у позивача та членів його сім`ї після того як відповідачі отримали земельні ділянки у власність.

Відповідно до ст. 110 ЦПК України висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні

У справі було проведено судову земельно-технічну експертизу, за висновками якої на земельній ділянці по АДРЕСА_4 , можливо влаштувати прохід, проїзд, здійснення паркування автомобіля, під`їзду будь-якої екстреної служби до земельної ділянки за кадастровим номером :28:239:0037 загальною площею 0,0477 га., яка по праву приватної спільної часткової власності (по 1/2 частки) належить ОСОБА_1 та ОСОБА_6 та нерухомого майна: квартири АДРЕСА_1 , при умові вирішення питання стосовно знесення господарських будівель: сараїв літ. «Б», «В» та погрібу літ. «Г», які розміщені на земельній ділянці по АДРЕСА_4 та облаштування даного проїзду у відповідності до вимог пункту 6.1.27 ДБН Б.2.2-12:2019.

Таким чином, згідно до зазначеного висновку експерта, до квартири та земельної ділянки позивача можливо облаштувати проїзд через земельну ділянку за адресою по АДРЕСА_4 , тільки за умови знесення господарських будівель: сараїв, погребу, які розміщені за вказаною адресою, які належать не позивачу, а іншим особам.

Тобто, експерт встановив, що іншого способу доступу до квартири та земельної ділянки позивача, інакше ніж через земельні ділянки відповідачів не існує.

Відтак, колегія суддів вважає, що ОСОБА_1 доведено неможливість забезпечення іншого проходу до належної їй земельної ділянки та квартири АДРЕСА_1 , окрім проходу через земельні ділянки, які розташовані за зазначеною адресою і належні на праві власності відповідачам.

Наведене свідчить, що єдиним, найменш обтяжливим для усіх сторін доступом до земельної ділянки, яка перебуває у власності позивача є шлях через земельні ділянки, яка перебувають у власності відповідачів..

Вищенаведений висновок суду першої інстанції узгоджується із правовою позицією висловленою Верховним Судом у постанові від 09 квітня 2020 року у справі № 456/3996/16-ц (провадження № 61-38850св18).

Загальний висновок суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

За таких обставин, відповідно до статті 376 ЦПК України апеляційна скарга позивача підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позову ОСОБА_1 про встановлення безоплатного земельного сервітуту шириною три метри через земельні ділянки, що знаходяться у власності ОСОБА_2 та ОСОБА_3 для права проходу, проїзду автомобілем до земельної ділянки та розташованого на ній нерухомого майна за адресою АДРЕСА_1 .

Щодо судових витрат

Оскільки апеляційна скарга позивача задоволена, то згідно положень ст. 141 ЦПК України з відповідачів підлягає до стягненню по 965 грн з кожного у рахунок відшкодування витрат, понесених позивачем по сплаті судового збору.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 382, 384 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити.

Рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 27 липня 2021 року скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким позов ОСОБА_1 задовольнити.

Встановити безоплатний земельний сервітут шириною три метри через земельну ділянку площею 0,0275 га з кадастровим номером 0:28:239:0039, що знаходиться у власності ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_3 , для права проходу, проїзду автомобілем до земельної ділянки площею 0,0477 га з кадастровим номером 0:28:239:0037 та розташованого на ній нерухомого майна за адресою АДРЕСА_1 ; встановити безоплатний постійний земельний сервітут шириною три метри через земельну ділянку площею 0,0210 га з кадастровим номером 0:28:239:0038, що знаходиться у власності ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_3 , для права проходу, проїзду автомобілем до земельної ділянки площею 0,0477 га з кадастровим номером 0:28:239:0037 та розташованого на ній нерухомого майна за адресою АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 по 965 грн з кожного у рахунок відшкодування витрат по сплаті судового збору.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови виготовлено 03 грудня 2021 року.

Головуючий суддя А.М. Головань

Судді О.Л. Карпенко

С.І. Мурашко