ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/583/21 Справа № 202/467/18 Суддя у 1-й інстанції - Бєльченко Л. А. Доповідач - Макаров М. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 лютого 2021 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого судді Макарова М.О.

суддів Демченко Е.Л., Куценко Т.Р.

при секретарі Керімовій-Бандюковій Л.К.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 26 березня 2020 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики, -

В С Т А Н О В И Л А :

У січні 2018 року ОСОБА_2 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики.

Позовні вимоги ОСОБА_2 мотивовані тим, що 17 листопада 2007 року між нею та ОСОБА_3 був укладений договір позики в простій письмовій формі у вигляді розписки. Відповідно до вказаного договору позики вона надала ОСОБА_3 грошові кошти у розмірі 118500,00 доларів США на купівлю будинку для її сім`ї, а саме, сина ОСОБА_4 та чоловіка ОСОБА_1 , строком до 17 листопада 2015 року. За вказані грошові кошти відповідачі придбали домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 . Позивачка, разом зі своєю донькою ОСОБА_3 , її чоловіком ОСОБА_1 та їх сином ОСОБА_4 проживали у вказаному домоволодінні однією сім`єю до вересня 2017 року. Оскільки у неї з відповідачами були дружні, сімейні відносини, після настання строку повернення позики, а саме 17 листопада 2015 року, вона не наполягала на її поверненні. Однак на початку 2016 року у неї виникла необхідність в отриманні її грошових коштів від відповідачів. Однак, останні не поспішали їх повертати. Протягом майже двох років грошові кошти їй повернуті не були. В той же час сімейні відносини між відповідачами погіршилися, що призвело до розірвання шлюбу між ними. На даний час відповідачі суму боргу не повернули, від виконання взятих на себе зобов`язань ухиляються.

Враховуючи викладене, позивачка просила стягнути солідарно з відповідачів суму боргу у розмірі 3 405 690 грн., що за курсом 28,74 станом на 30 січня 2018 року становить еквівалент 118 500,00 доларів США.

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 26 березня 2020 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено в повному обсязі, а саме, стягнуто солідарно з ОСОБА_3 , ОСОБА_1 суму боргу за договором позики у розмірі 3 405 690,00 грн.. Вирішено питання розподілу судових витрат між сторонами.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилаючись на на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог до ОСОБА_1 ..

Апеляційна скарга ОСОБА_1 обґрунтована тим, що жодних коштів від ОСОБА_2 він не бачив, згоду, як один із подружжя на вчинення вказаного правочину не надавав. Апелянт зазначає, що житло було придбане за його кошти.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково, з наступних підстав.

Задовольняючи в повному обсязі позовні вимоги ОСОБА_2 , суд першої інстанції виходив з обґрунтованості та доведеності заявлених вимог.

Колегія суддів в повній мірі не може погодитись із вказаним висновком суду першої інстанції, так як він суперечить нормам матеріального та процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , колегія суддів виходить з наступного.

Так, матеріалами справи та судом першої інстанції встановлено, що відповідачі з 14 жовтня 2000 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 16 березня 2018 року був розірваний.

Відповідно до розписки від 17 листопада 2007 року, ОСОБА_3 отримала він позивачки грошові кошти у розмірі 118 500,00 доларів США на купівлю житла для її сім`ї, строком до 17 листопада 2015 року.

Встановлено, що 19 лютого 2009 року відповідачі за договором купівлі-продажу придбали домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , право власності на яке було оформлене на відповідача ОСОБА_1 ..

Ухвалою суду від 20 квітня 2018 року по справі призначено судово-технічну експертизу, на вирішення котрої поставлено наступні запитання: чи виготовлений рукописний текст розписки ОСОБА_3 від 17 листопада 2007 року у той час, яким датований документ? У який час був виконаний рукописний текст у документі розписка ОСОБА_3 від 17 листопада 2007 року? В один чи різні періоди часу був виконаний рукописний текст у документі розписка ОСОБА_3 .? Чи в один період часу були виконані рукописні текст та підпис у документі розписка ОСОБА_3 від 17 листопада 2007 року?

Відповідно до висновку експертів за результатами проведення судово-технічної експертизи документів № 16303/18-34 від 01 квітня 2019 року, записи та підпис від імені ОСОБА_3 , що містяться у розписці від імені ОСОБА_3 , датованій 17 листопада 2007 року, виконані пишучим приладом, спорядженим чорнилом чорного кольору. Відповісти на інші запитання ухвали суду експертам не видалося можливим у зв`язку з відсутністю у експертів впроваджених у судово-експертну практику України методик встановлення абсолютного часу нанесення штрихів рукописних записів та підписів, виконаних чорнилами.

Згідно ст. 1047 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

За вимогами ст.ст. 526, 530 ЦК України, зобов`язання повинні виконуватись належним чином і у встановлений строк відповідно до умов договору та вимог закону.

Згідно із ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст. 611 ЦК України, в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Згідно ч. 3 ст. 61 СК України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ч. 4 ст. 65 СК України договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Тлумачення ч. 4 ст. 65 СК України вказує на те, що той з подружжя, хто не брав безпосередньо участі в укладенні договору, стає зобов`язаною стороною (боржником), за наявності двох умов: 1) договір укладено другим із подружжя в інтересах сім`ї; 2) майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Тільки поєднання вказаних умов дозволяє кваліфікувати другого з подружжя як зобов`язану особу (боржника).

Тобто, на рівні закону закріплено об`єктивний підхід, оскільки він не пов`язує виникнення обов`язку другого з подружжя з фактом надання ним згоди на вчинення правочину. Навіть якщо другий з подружжя не знав про укладення договору, він вважатиметься зобов`язаною особою, якщо об`єктивно цей договір було укладено в інтересах сім`ї та одержане майно було використано в інтересах сім`ї.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у ст.129 Конституції України.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Статтею 17 ЗУ «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) як джерело права.

Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Колегією суддів встановлено, що вказана розписка було складена 17 листопада 2007 року, тоді як договір купівлі-продажу домоволодіння було укладено 19 лютого 2009 року.

При цьому, доказів того, що вказане домоволодіння було придбане, саме за отримані відповідачкою грошові кошти, позивачем ні в суді першої інстанції, ні в апеляційній інстанції надано не було.

Враховуючи досить великий проміжок часу від дати укладення договору позики та договору купівлі-продажу домоволодіння, - колегія суддів вважає помилковим висновок суду першої інстанції про те, що отримані за розпискою грошові кошти, ОСОБА_3 витратила в інтересах сім`ї, а саме на придбання домоволодіння, оскільки факт витрачання отриманих в позику коштів в інтересах сім`ї не підтверджено відповідними доказами, а відтак договір позики укладено не в інтересах сім`ї, що не створює солідарного обов`язку для відповідача ОСОБА_1 , як другого з подружжя.

На вказане суд першої інстанції уваги не звернув, в зв`язку із чим дійшов передчасного висновку про солідарне стягнення з відповідачів заборгованості за договором позики, так як жодним доказом не підтверджено факт використання отриманих грошових коштів на придбання спірного домоволодіння, тоді як кошти, отримувались саме на придбання житла для сім`ї.

Неподання стороною позивача належних і допустимих доказів на підтвердження своїх позовних вимог є підставою для висновку колегії суддів про недоведеність та необґрунтованість позовних вимог в частині вимог до ОСОБА_1 , оскільки вони ґрунтуються лише на припущеннях.

Оскаржуване рішення в частині задоволення вимог до ОСОБА_1 , як таке, що суперечить нормам матеріального та процесуального права підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового судового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір у сумі 6 607,50 грн.

В іншій частині судове рішення не перевіряється, оскільки не оскаржується.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 376 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 26 березня 2020 року скасувати в частині задоволених позовних вимог до ОСОБА_1 .

В задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики та судових витрат відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у сумі 6 607,50 грн..

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя М.О. Макаров

Судді Е.Л. Демченко

Т.Р. Куценко