ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

Іменем України

16 лютого 2021 року

м. Харків

справа №629/3140/20

провадження №22-ц/818/712/21

Харківський апеляційний суд у складі:

головуючого: Маміної О.В.,

суддів: Кругової С.С., Тичкової О.Ю.,

за участю секретаря: Плахотнікової І.О.

учасники справи:

позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю «ВЕЛЛФІН»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові цивільну справу справи за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ВЕЛЛФІН» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «ВЕЛЛФІН» на заочне рішення Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 15 вересня 2020 року, постановлене під головуванням судді Ткаченко О.А., в залі суду в м. Лозова, Харківської області,-

в с т а н о в и в:

У липні 2020 року Товариство з обмеженою відповідальністю «ВЕЛЛФІН», звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики.

Рішенням Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 15 вересня 2020 року у задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «ВЕЛЛФІН» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості - відмовлено.

В апеляційній скарзі Товариство з обмеженою відповідальністю «ВЕЛЛФІН» просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права зазначає, що наявні підстави для стягнення заборгованості за договором позики, оскільки договір позики укладено у відповідності до вимог закону. Факт перерахування позивачем коштів на рахунок відповідача не спростовано. Тоді як наявна заборгованість відповідача за договором позики, яка підлягає стягненню. Крім того у позовній заяві обґрунтовано порядок укладення договору позики за встановленими правилами та нормами Закону України «Про електронну комерцію», з використанням електронного підпису одноразовим ідентифікатором, а не електронного цифрового підпису, як безпідставно зазначено в оскаржуваному рішенні. Електронний цифровий підпис є лише одним з трьох можливих шляхів укладення договорів, відповідно до Закону України «Про електронну комерцію», наряду з електронним підписом одноразовим ідентифікатором та аналогом власноручного підпису. Разом з тим, суд першої інстанції, ухвалюючи заочне рішення, жодним чином не дослідив та не взяв до уваги порядок укладення договору позики, який здійснюється з використанням одноразового ідентифікатора, що передбачено статтею 11 Закону України «Про електронну комерцію», про що було детально викладено в позовній заяві.

Відзиву на апеляційну скаргу не надано.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України - в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами обставини, що підтверджують заявлені ним вимоги. Позивачем не надано належних та достовірних доказів проведення безготівкового розрахунку. В справі відсутні будь-які докази того, що позивачем прямо або опосередковано передано відповідачці на виконання договору позики №202632 від 06.06.2017 суму коштів у розмірі 5000 грн.

Такі висновки суду першої інстанції відповідають вимогам закону та фактичним обставинам справи.

Судом встановлено, що Товариство з обмеженою відповідальністю «Веллфін» є фінансовою установою, що надає фінансові послуги по наданню у позику грошових коштів на умовах строковості, зворотності та платності (а.с.11).

Товариство з обмеженою відповідальністю «ВЕЛЛФІН» та (позикодавець) та ОСОБА_1 (позичальник) 06.06.2017 року мали намір укласти договір позики №202632 в електронній формі.

На підтвердження укладення між сторонами договору позики, позивачем надано суду заявку відповідача про укладення договору позики (а.с. 19-21) та договір позики №202632 від 06.06.2017 року (а.с. 22-26).

Відповідно до п.1.1 вказаного договору, позикодавець надав позичальникові грошові кошти в сумі 5000 грн. на умовах строковості, зворотності та платності, а позичальник зобов`язався повернути позику та сплатити проценти за користування кредитом.

Пунктами 1.3, 1.4 договору встановлено, що позика надається строком на 30 днів, а дата перерахування суми позики на банківський рахунок, вказаний позичальником, є датою укладення договору.

Згідно з п.1.5 вищевказаного договору позики нарахування процентів за користування позикою проводиться у відповідності до наступних умов: 1,8 процента від суми позики, але не менше ніж 20 грн. за перший день користування позикою; 1,8 процента від суми позики щоденно, за кожен день користування позикою, починаючи з другого дня в межах строку позики, зазначеного в п. 1.3 цього договору, у разі невиконання або неналежного виконання позичальником своїх зобов`язань за цим договором

Позивачем умови договору виконано шляхом перерахування на картковий рахунок відповідача коштів в розмірі 5000 грн.. Разом з тим відповідач зобов`язання за вказаним договором не виконує.

Згідно довідки ТОВ «Веллфін», станом на 02 липня 2020 року загальна сума заборгованості позичальника перед позикодавцем за договором позики від 06 червня 2017 року складає 215270,00 грн. (а.с.27), з яких:

-5000 грн. - заборгованість за основною сумою,

-101 070,00 грн. - заборгованість за відсотками,

- 109 200, 00 грн. - заборгованість за простроченими відсотками.

Як на підставу позовних вимог Товариство з обмеженою відповідальністю «Веллфін» посилалося на те, що зобов`язання за договором позики від 06 червня 2017 року відповідач належним чином не виконала, тому наявні підстави для стягнення з ОСОБА_1 на користь позивача 215270,00 грн.

Відповідно до частин 1, 2 статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства.

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Згідно із частиною 1 статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх

Загальні правила щодо форми договору визначено статтею 639 ЦК України, згідно з якою: договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлено законом; якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для такого виду договорів не вимагалася; якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі; якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлено письмової форми, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами; якщо сторони домовилися про нотаріальне посвідчення договору, щодо якого законом не вимагається нотаріального посвідчення, такий договір є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (частини 1, 2 статті 1047 ЦК України).

Із прийняттям Закону України «Про електронну комерцію» № 675-VIII (надалі - Закон № 675-VIII) від 03 вересня 2015 року, який набрав чинності 30 вересня 2015 року, на законодавчому рівні встановлено порядок укладення договорів в мережі, спрощено процедуру підписання договору та надання згоди на обробку персональних даних.

У статті 3 Закону № 675-VIII визначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.

Відповідно до частини 3 статті 11 Закону № 675-VIII електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною.

Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (частина 4 статті 11 Закону № 675-VIII).

Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону (частина 6 статті 11 Закону № 675-VIII).

Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі - частина 12 статті 11 Закону № 675-VIII.

Статтею 12 вказаного Закону визначено, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом.

Електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору (пункт 6 частини 1 статті 3 Закону України «Про електронну комерцію»).

Згідно встановлених судом фактичних обставин справи, Правила надання грошових коштів у вигляді позики ТОВ «ВЕЛЛФІН» перебувають в загальному доступі, розміщенні на офіційному сайті фінансової установи та в розумінні статей 641, 644 ЦК України є публічною пропозицією (офертою) на укладення договору позики із визначенням порядку і умов кредитування, права і обов`язки сторін, іншу інформацію, необхідну для укладення договору.

Матеріали справи свідчать про те, що 06 червня 2017 року ОСОБА_1 оформила заявку для отримання позики шляхом заповнення всіх полів заявки на офіційному веб-сайті ТОВ «ВЕЛЛФІН» (у заявці відповідач зазначив: ПІБ, розмір позики 5 000,00 грн., строк позики 30 днів, паспортні дані, номер банківської картки, номер телефону, електронну адресу, адресу реєстрації, дохід та місце роботи та фото заявника як особи, яка особисто виконала електронну заявку) (а.с. 19-21).

Згідно пункту 1.4. Договору позики №202632 від 06.06.2017 року, вбачається, що цей договір є укладеним з моменту перерахування суми позики на банківський рахунок, вказаний Позичальником та діє до повного виконання Позичальником своїх зобов`язань за Договором.

Відповідно до пункту 1.3. Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 21.01.2004 №22, встановлено, що вимоги цієї Інструкції поширюються на всіх учасників безготівкових розрахунків, а також на стягувачів та обов`язкові для виконання ними.

Відповідно до пункту 1.13 вказаної Інструкції, під час здійснення розрахунків можуть застосовуватись розрахункові документи на паперових носіях та в електронному вигляді. Ця Інструкція встановлює правила використання під час здійснення розрахункових операцій таких видів платіжних інструментів: меморіального ордера; платіжного доручення; платіжної вимоги-доручення; платіжної вимоги; розрахункового чека; інкасового доручення (розпорядження).

Згідно із пунктом 2.14 Інструкції банк платника на всіх примірниках прийнятих розрахункових документів і на реєстрах обов`язково заповнює реквізити «Дата надходження» і «Дата виконання», а банк стягувача - «Дата надходження в банк стягувача» (якщо ці реквізити передбачені формою документа), засвідчуючи їх підписом відповідального виконавця та відбитком штампа банку. На документах, прийнятих банком після закінчення операційного часу, крім того, ставиться штамп «Вечірня».

Таким чином, належним та достовірним доказом проведення безготівкового розрахунку є відповідний платіжний документ, передбачений положеннями Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 21.01.2004 №22, заповнений відповідно до вимог цього нормативного документу, та який містить відповідні відмітки про виконання цього платіжного документа банком платника.

Проте, в порушення вказаних вимог закону ТОВ «ВЕЛЛФІН» не надано належних доказів на підтвердження факту перерахування коштів на рахунок відповідачки.

Оскільки п.1.4 Договору позики передбачено, що договір є укладеним з моменту перерахування суми коштів на рахунок позичальника, то відсутність доказів перерахування позивачем коштів на рахунок ОСОБА_1 свідчить про те, що договір позики не є укладеним.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються зокрема висновком експерта (ч. 1, п. 2 ч.2 ст. 76 ЦПК).

Матеріали справи свідчать про те, що позивач в додатках до позовної заяви, на підтвердження позовних вимог у пункті 8 посилався на повідомлення ТОВ ФК «ВЕЙ ФОР ПЕЙ», яким нібито підтверджується факт перерахування коштів відповідачці, при цьому зазначено, що вказане повідомлення буде направлено до суду пізніше (а.с.9).

Разом з тим, ані до суду першої інстанції, ані до суду апеляційної інстанції позивачем не надано повідомлення ТОВ ФК «ВЕЙ ФОР ПЕЙ», що за посиланням позивача підтверджує здійснення переказу коштів відповідачу.

Суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, оскільки позивачем не надано належних та допустимих доказів проведення безготівкового розрахунку. У справі відсутні будь-які докази того, що позивачем передано відповідачці на виконання договору позики №202632 від 06.06.2017 кошти у розмірі 5000 грн..

Посилання апелянта на те, що заочне рішення ухвалено з посиланням на норми Закону України «Про електронний цифровий підпис», враховуючи, що при укладенні договорів на сайті ТОВ «ВЕЛЛФІН» застосовується інший механізм підписання договорів - шляхом використання одноразового ідентифікатору, не спростовує висновки суду першої інстанції, оскільки підставою відмови позивачу у задоволенні позову є ненадання доказів на підтвердження факту укладання договору та перерахування відповідачу грошових коштів за договором позики.

Враховуючи наведене, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням вимог матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 369, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ВЕЛЛФІН» - залишити без задоволення.

Заочне рішення Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 15 вересня 2020 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий: О.В. Маміна

Судді: С.С. Кругова

О.Ю. Тичкова

Повне судове рішення виготовлено 16.02.2021 року.