Єдиний унікальний номер судової справи: 489/5348/20
Провадження № 22-ц/812/1543/21 Доповідач апеляційного суду - Самчишина Н.В.
Постанова

Іменем України

16 серпня 2021 року м. Миколаїв Справа № 489/5348/20

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого - Самчишиної Н.В.,

суддів: Лисенка П.П., Серебрякової Т.В.,

із секретарем судового засідання - Богуславською О.М.,

за участі: позивача ОСОБА_1 , представників відповідача Клєпцова М.Ю., Ісупова В.Г. ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 07 червня 2021 року, ухвалене під головуванням судді Рум`янцевої Н.О., в приміщенні цього ж суду, вступну та резолютивну частину якого проголошено того ж дня о 14 год. 30 хв., повний текст рішення складено 22 червня 2021 року, по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Комунального некомерційного підприємства «Миколаївська обласна дитяча клінічна лікарня» Миколаївської обласної ради, головного лікаря Комунального некомерційного підприємства «Миколаївська обласна дитяча клінічна лікарня» Миколаївської обласної ради Пліткіна Олександра Юрійовича про поновлення на роботі, стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення нарахованої, але не сплаченої заробітної плати, відшкодування моральної шкоди, доплати за виконання роботи машиніста із прання та ремонту одягу та компенсацію за невикористану відпустку,

встановив:

29 жовтня 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Комунального некомерційного підприємства «Миколаївська обласна дитяча клінічна лікарня» Миколаївської обласної ради (далі КНП «Миколаївська обласна дитяча клінічна лікарня»), головного лікаря КНП «Миколаївська обласна дитяча клінічна лікарня» Пліткіна О.Ю. про поновлення на роботі, стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди.

Позивач зазначала, що на підставі наказу №62 - к від 28 лютого 2020 року її було поновлено на посаді молодшої медичної сестри (санітарки - прибиральниці) операційного блоку) з 28 лютого 2020 року. Проте вона не була допущена до роботи до 06 квітня 2020 року через відсутність медичного огляду, у зв`язку з чим 02 березня 2020 року була вимушена написати заяву про надання щорічної відпустки з 28 лютого 2020 року.

У зв`язку з проведенням реконструкції операційного блоку у лікарні, вона, крім роботи санітарки, виконувала роботу за сумісництвом, а саме обов`язки машиніста із прання та ремонту спецодягу, які не відповідають її посадовим обов`язкам.

01 жовтня 2020 року її було звільнено з роботи, згідно статті 38 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) на підставі наказу № 285-к від 30 вересня 2020 року.

Стверджувала, що наміру звільнятися достроково не мала і 30 вересня 2020 року заяву про звільнення написала під психологічним тиском головного лікаря Пліткіна О.Ю .

Крім цього, вона отримувала заробітну плату не в повному обсязі, а за сумісництвом робота не була оплачена.

Посилаючись на те, що її звільнення відбулося з порушенням вимог трудового законодавства, що завдало моральної шкоди, ОСОБА_1 просила суд визнати її звільнення незаконним з 01 жовтня 2020 року, скасувати наказ №285-к від 30 вересня 2020 року, поновити на посаді молодшої сестри (санітарки прибиральниці) операційного блоку коридор № 1 КНП «Миколаївська обласна дитяча клінічна лікарня», стягнути заборгованість по заробітній платі за період з 28 лютого 2020 року по 01 жовтня 2020 року у сумі 40824 грн. 82 коп., середній заробіток за час вимушеного прогулу із 01 жовтня 2020 року по день ухвалення судом рішення у цій справі, у відшкодування моральної шкоди 50 000 грн. та визнати відпустку з 28 лютого 2020 року незаконною.

02 листопада 2020 року ОСОБА_1 вдруге звернулася до суду з позовом до КНП «Миколаївська обласна дитяча клінічна лікарня», в якому просила поновити її на посаді молодшої сестри (санітарки прибиральниці) операційного блоку КНП «Миколаївська обласна дитяча клінічна лікарня» з 01 жовтня 2020 року, стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу із 01 жовтня 2020 року по день ухвалення судом рішення у цій справі, доплату за виконання роботи машиніста із прання та ремонту спецодягу з 28 лютого 2020 року по 01 жовтня 2020 року в розмірі 8 400 грн. та відпускні за 31 календарний день наданої відпустки відповідно до заяви від 02 березня 2020 року.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Миколаєва від 04 листопада 2020 року відмовлено у відкритті провадження у справі за позовом ОСОБА_1 в частині позовних вимог про поновлення її на посаді молодшої сестри (санітарки прибиральниці) операційного блоку КНП «Миколаївська обласна дитяча клінічна лікарня» з 01 жовтня 2020 року та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу із 01 жовтня 2020 року до дня поновлення на роботі.

Ухвалою цього ж суду від 08 лютого 2021 року обидва позови об`єднані в одне провадження та постановлено перейти до розгляду справи в порядку загального позовного провадження.

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 07 червня 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Суд першої інстанції, виходив з того, що позивач не надала належних, допустимих та достатніх доказів на підтвердження своїх доводів щодо відсутності дійсного волевиявлення та наміру, спрямованого на звільнення із займаної посади, порушень відповідачем трудового законодавства при звільненні, а також заборгованості по заробітній платі, оплаті відпусток та заподіяння моральної шкоди.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила оскаржуване рішення скасувати та постановою апеляційного суду задовольнити позовні вимоги, визнати наказ №285 - к від 30 вересня 2020 року про звільнення недійсним та скасувати, поновити на посаді молодшої медичної сестри (санітарки-прибиральниці) операційного блоку КНП «Миколаївська обласна дитяча клінічна лікарня» з 30 вересня 2020 року, визнати травму (тепловий удар), яку отримано 07 серпня 2020 року виробничою пов`язаною з роботою, зобов`язати відповідачів виконати припис Управління Держпраці у Миколаївській області від 09 вересня 2020 року в повному обсязі, стягнути оплату за час вимушеного прогулу з 01 жовтня 2020 року по день розгляду справи в апеляційному суді, визнати відпустку з 28 лютого 2020 року незаконною, стягнути з відповідачів оплату проходження медичного огляду у розмірі 5 000 грн., недонараховану та не сплачену заробітну плату в розмірі 78972 грн. 90 коп., несплачену заробітну плату за суміщенням роботи машиніста з прання та ремонту спецодягу 20 925 грн.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не застосував частину третю статті 40 КЗпП України. Заявник наголошувала на тому, що у ОСОБА_1 були відсутні причини для розірвання трудового договору раніше двотижневого строку попередження, передбаченого КЗпП України та вважала недоведеним наявність її згоди на звільнення раніше вказаного строку. Крім того, вона взагалі не мала бажання достроково розривати трудовий договір, а звільнитися за власним бажанням її примусили, створивши умови праці, які ускладнювали та унеможливлювали подальше виконання трудових обов`язків, передбачених трудовим договором. До того ж, судом не надано належної оцінки доводам та наданим доказам позивача, а частина вирішених судом вимог щодо оплати праці в 2018 році виходять за межі підстав позову.

Судом не вирішенні інші вимоги, які вона виклала в заяві про збільшення позовних вимог і 02 лютого 2021 року здала в скриньку суду, оскільки канцелярія суду не приймала відвідувачів у зв`язку з пандемією короновірусу.

У відзиві на апеляційну скаргу головний лікар КНП «Миколаївська обласна дитяча клінічна лікарня» Пліткін О.Ю., посилаючись на законність та обґрунтованість оскарженого судового рішення, просив відмовити в задоволення апеляційної скарги в повному обсязі.

Заслухавши пояснення позивача, представників відповідача, які з`явилися у судове засідання, пояснення свідка ОСОБА_4 , перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що наказом КНП «Миколаївська обласна дитяча клінічна лікарня» № 62-К від 28 лютого 2020 року скасовано наказ від 08 листопада 2018 року № 406 «Про звільнення ОСОБА_1 »; поновлено ОСОБА_1 на посаді молодшої медичної сестри (санітарки - прибиральниці) операційного блоку з 08 листопада 2018 року; внесено запис про поновлення на роботі до трудової книжки ОСОБА_1 та внесено зміни до інших кадрових документів; зобов`язано забезпечити виплату на користь ОСОБА_1 28351 грн. 76 коп. середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 09 листопада 2018 року по 06 червня 2019 року без відрахування податків та інших обов`язкових платежів; забезпечити виплату 1000,00 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди (а.с.57 т.1).

02 березня 2020 року ОСОБА_1 звернулася з заявою до в.о. головного лікаря Бабіна О.Д. про надання щорічної відпустки на 31 календарний день з 28 лютого 2020 року.

Наказом № 271-відп від 02 березня 2020 року ОСОБА_1 надано основну щорічну відпустку з 28 лютого 2020 року по 30 березня 2020 року (а.с.74, 85,т.1).

Із пояснень представника відповідача судом установлено, що надана позивачці щорічна відпустка не була передбачена графіком відпусток, у зв`язку з чим оплата була проведена 13 березня 2020 року.

30 березня 2020 року після проходження інструктажу з охорони праці, пожежної безпеки, ознайомлення з посадовою інструкцією від 30 березня 2020 року та на підставі висновку медичного огляду від 16 березня 2020 року ОСОБА_1 було допущено до роботи.

З картки працівника, який підлягає попередньому (періодичному) медичному огляду від 18 березня 2020 року вбачається, що ОСОБА_1 пройшла відповідний медичний огляд та придатна до роботи молодшої медичної сестри.

З наказу № 62-К від 28 лютого 2020 року (зворотна сторона) вбачається, що з позивачем проведено інструктаж з охорони праці від 30 березня 2020 року; з посадовою інструкцією молодшої медичної сестри (санітарки - прибиральниці) операційного блоку, з роботою на всіх ділянках технологічного процесу, ОСОБА_1 ознайомлена 30 березня 2020 року.

З Посадової інструкції молодшої медичної сестри (санітарки - прибиральниці) операційного блоку, затвердженої головним лікарем КНП «Миколаївська обласна дитяча клінічна лікарня» Пліткіним О.Ю. 31 березня 2020 року до обов`язків молодшої медичної сестри входять, зокрема: допомагати сестрі - господині доставляти брудну білизну в промаркованих мішках на пральню та доставляти чисту білизну з пральні; згідно графіку генеральних прибирань проводити генеральне прибирання в операційному блоці: білизняної та при необхідності інших приміщень: миються стелі, вікна, стіни, двері дезінфекційним розчином відповідно до регламенту, згідно регламентуючих наказів; після закінчення прибирання обробити прибиральний інвентар дезінфекційним розчином, продезінфікувати ганчір`я дез.розчином випрати з милом та висушити. Сформувати лялечки, не більше як по 20 штук, відправити до автоклаву; прати та прасувати спецодяг, взуття. Розкладати на місця; після закінчення операцій продезінфікувати брудну білизну, промити проточною водою, випрати з милом та здавати сестрі - господині.

В подальшому на підставі наказу №5/1-адм від 08 січня 2020 року виданого у зв`язку з реорганізацією перетворення Миколаївської обласної дитячої клінічної лікарні у комунальне некомерційне підприємство відбулося оновлення посадових інструкцій працівників лікарні.

На підставі розпорядження головного лікаря Пліткіна О.Ю. від 02 квітня 2020 року проведено уточнення та у відповідність, зокрема, посадової інструкції молодшої медичної сестри (санітарки - прибиральниці) операційного блоку від 03 квітня 2020 року.

Згідно уточненої посадової інструкції молодшої медичної сестри (санітарки - прибиральниці) операційного блоку, затвердженої головним лікарем КНП «Миколаївська обласна дитяча клінічна лікарня» Пліткіним О.Ю. 03 квітня 2020 року, молодша медична сестра (санітарка - прибиральниця) операційного блоку зобов`язана, зокрема: допомагати сестрі - господині доставляти брудну білизну в про маркових мішках на пральню; згідно графіку генеральних прибирань проводити генеральне прибирання в операційному блоці: коридору, двох душових, кабінету завідуючого відділення, кабінету старшої медичної сестри, двох сестринських, санітарної кімнати (1 раз на три дні), санітарного вузла. Миються вікна, стіни, двері дезінфекційним розчином відповідно до регламенту, згідно регламентуючих наказів; після закінчення прибирання обробити прибиральний інвентар дезінфекційним розчином. Ганчір`я продезінфікувати дез.розчином згідно регламенту, випрати, висушити, сформувати лялечки та відправити до стерилізаційного відділення; прати та прасувати хірургічні костюми, продезінфікувати взуття, розкладати на місця; негайно дезінфікувати використані бахали, маски, лікарняну білизну, після забруднення біологічними виділеннями, білизну ретельно прополоскати у проточній воді з видаленням плям від біологічних рідин і скласти у спеціальні ємкості та здати сестрі - господині.

З Акту КНП «Миколаївська обласна дитяча клінічна лікарня» від 16 квітня 2020 року, слідує, що ОСОБА_1 від підпису про ознайомлення з цією посадовою інструкцією відмовилася, копію посадової інструкції не отримувала.

Згідно довідки з КНП «Миколаївська обласна дитяча клінічна лікарня» від 18 грудня 2020 року за вих. № 221/22-06 посада машиніста з прання і ремонту спецодягу в штатному розписі лікарні відсутня (а.с. 99 т.1).

Відповідно до довідки КНП «Миколаївська обласна дитяча клінічна лікарня» від 18 грудня 2020 за вих. № 220/22-06 ОСОБА_1 працювала на посаді молодшої медичної сестри (санітарки - прибиральниці) операційного блоку з 14 листопада 2016 року по 01 жовтня 2020 року згідно штатного розпису лікарні (а.с. 100 т.1).

Як вбачається з листків непрацездатності, ОСОБА_1 перебувала на амбулаторному лікарняному з 31 березня 2020 року по 04 квітня 2020 року, з 30 червня 2020 року по 04 липня 2020 року, з 17 липня 2020 року по 22 липня 2020 року, з 27 липня 2020 року по 30 липня 2020 року, з 10 серпня 2020 року по 13 серпня 2020 року (а.с. 64-73 т.1).

Крім того, позивач перебувала у відпустці без збереження заробітної плати, у зв`язку з сімейними обставинами: з 22 квітня 2020 року по 24 квітня 2020 року, 30 квітня 2020 року (один день), 09 червня 2020 року (один день), з 06 липня 2020 року строком на два дні, з 22 липня 2020 року строком на три дні, що підтверджується заявами позивачки ОСОБА_1 та копіями відповідних наказів КНП «Миколаївська обласна дитяча клінічна лікарня» (а.с. 75-79, 85-89 т.1).

З 13 серпня 2020 на два дні ОСОБА_1 надано відпустку без збереження заробітної плати на період карантину за угодою сторін, що підтверджується її заявою від 12 серпня 2020 року та наказом КНП «Миколаївська обласна дитяча клінічна лікарня» № 1785-відп від 12 серпня 2020 року (а.с. 80, 89 т. 1). До того ж, ОСОБА_1 була надана відпустка без збереження заробітної плати, як пенсіонеру з 17 серпня 2020 року (один день), з 18 серпня 2020 року по 01 вересня 2020 року, з 18 вересня 2020 року по 01 жовтня 2020 року, що підтверджується заявами позивачки та копіями відповідних наказів КНП «Миколаївська обласна дитяча клінічна лікарня» (а.с. 81-83, 90 т.1).

З 02 вересня 2020 року по 17 вересня 2020 року позивач перебувала у щорічній відпустці, що підтверджується заявою ОСОБА_1 від 25 серпня 2020 року та наказом КНП «Миколаївська обласна дитяча клінічна лікарня» Миколаївської обласної ради № 1934-відп від 25 серпня 2020 року (а.с. 84, 90 т.1).

30 вересня 2020 року ОСОБА_1 подала на ім`я головного лікаря КНП «Миколаївська обласна дитяча клінічна лікарня» Пліткіна О.Ю. заяву, в якій просила звільнити її 01 жовтня 2020 року із займаної посади за власним бажанням (а.с.95 т.1).

На звороті вказаної заяви міститься рукописний текст: «Не заперечую проти виплати коштів за компенсацію невикористаної щорічної відпустки у найближчий термін виплати авансу або заробітної плати 30.09.2020 р. (підпис) ОСОБА_1 ».

Наказом головного лікаря КНП «Миколаївська обласна дитяча клінічна лікарня» Пліткіна О.Ю. № 285-К від 30 вересня 2020 року, ОСОБА_1 - молодшу медичну сестру (санітарку - прибиральницю) операційного блоку звільнено з 01 жовтня 2020 року за власним бажанням на підставі статті 38 КЗпП України та забезпечено виплату компенсації за два календарних дні невикористаної щорічної відпустки, на підставі заяви останньої (а.с.96 т.1).

Згідно п. 1.2 діючої посадової інструкції молодша медична сестра (санітарка - прибиральниця) операційного блоку приймається на роботу і звільняється з неї наказом головного лікаря, за поданням завідувача відділенням, із дотриманням вимог Кодексу законів про працю України.

Наказом Миколаївської обласної дитячої клінічної лікарні Миколаївської обласної ради №262-К від 13 липня 2018 року Пліткіна О.Ю. призначено на посаду головного лікаря цієї лікарні, як переможця конкурсу з 05 липня 2018 року, з правом підпису фінансових документів на підставі рішення Миколаївської обласної ради від 05 липня 2018 року. Тому звільнення позивача проведено належною посадовою особою.

В наказі напроти запису з наказом ознайомлена міститься підпис позивача.

З витягу з книги реєстрації трудових книжок, вбачається, що ОСОБА_1 отримала трудову книжку 01 жовтня 2020 року (а.с.97-98 т.1). Позивач не заперечувала власноручного написання 30 вересня 2020 року заяви про своє звільнення, її ознайомлення 01 жовтня 2020 року з наказом про звільнення та отримання трудової книжки. Крім того, 30 вересня 2020 року ОСОБА_1 подала на ім`я головного лікаря лікарні заяву, в якій зазначила, що всі її звернення до державних установ не розглядати, оскільки вони написані не нею особисто.

З матеріалів справи убачається, що позивач ОСОБА_1 01 жовтня 2020 року та в подальшому не виконувала свої трудові обов`язки, про відкликання своєї заяви про звільнення не заявляла, до правоохоронних органів у зв`язку із тиском та незаконним звільненням не зверталася.

Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Відповідно до статті 2 КЗпП України працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою.

Згідно з частиною першою статті 21 КЗпП України трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є розірвання трудового договору з ініціативи працівника (статті 38, 39 КЗпП України), з ініціативи власника або уповноваженого ним органу (статті 40, 41 КЗпП України) або на вимогу профспілкового чи іншого уповноваженого на представництво трудовим колективом органу (стаття 45 КЗпП України).

Положеннями статті 38 КЗпП України визначено, що працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною з інвалідністю; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або особою з інвалідністю I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.

Якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору.

Працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору.

Отже, стаття 38 КЗпП України зобов`язує власника звільнити працівника в строки, про які працівник просить, також за наявності інших поважних причин.

При цьому, за змістом статті 38 КЗпП України право працівника на розірвання трудового договору за власним бажанням кореспондує обов`язку роботодавця звільнити його з роботи з наведеної підстави.

При цьому сторони трудового договору мають право домовитися про будь-який строк звільнення після подання працівником заяви про це в межах двотижневого строку, навіть якщо відсутні поважні причини.

Аналогічний висновок викладно Верховним Судом у постанові від 10 жовтня 2018 року у справі № 359/2642/16-ц (провадження № 61-14726св18).

Працівник, який попередив власника або уповноважений ним орган про розірвання трудового договору, укладеного на невизначений строк, вправі до закінчення строку попередження відкликати свою заяву і звільнення в цьому випадку не проводиться, якщо на його місце не запрошена особа в порядку переведення з іншого підприємства, установи, організації (частина четверта статті 24 КЗпП України). Якщо після закінчення строку попередження трудовий договір не був розірваний і працівник не наполягає на звільненні, дія трудового договору вважається продовженою.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з наявності правових підстав вважати припиненими трудові відносини сторін за статтею 38 КЗпП України з 01 жовтня 2020 року, оскільки між сторонами було досягнуто згоди щодо звільнення позивача саме в цей день.

Установлено, що 30 вересня 2020 року ОСОБА_1 подала на ім`я головного лікаря КНП «Миколаївська обласна дитяча клінічна лікарня» Пліткіна О.Ю. заяву такого змісту:

«Прошу звільнити мене з займаної посади за власним бажанням 01 жовтня 2020 року».

30 вересня 2020 року головний лікар КНП «Миколаївська обласна дитяча клінічна лікарня» Пліткін О.Ю. видав наказ № 285-К «Про звільнення ОСОБА_1 » з 01 жовтня 2020 року, з яким позивач була ознайомлена 01 жовтня 2020 року.

Отже роботодавцем було задоволено прохання працівника про звільнення у визначений ним строк, а тому доводи апеляційної скарги щодо передчасного, до закінчення визначеного статтею 38 КЗпП України строку попередження, винесення наказу про звільнення позивача є безпідставними.

Не зазначення ОСОБА_1 в заяві від 30 вересня 2020 року причин, з яких вона просить її звільнити саме 01 жовтня 2020 року, за умови погодження роботодавцем вказаного нею строку розірвання трудового договору не вказує на порушення відповідачем норм трудового законодавства при звільненні.

Належних і допустимих доказів на підтвердження того, що заяву від 30 вересня 2020 року ОСОБА_1 написала під тиском посадових осіб лікарні, або її волевиявлення на момент написання такої заяви не відповідало внутрішній волі, або що вона не усвідомлювала значення своїх дій, позивач не надала. При цьому покази свідка ОСОБА_4 , яка була допитана судом апеляційної інстанції, про те, що 30 вересня 2020 року у її присутності позивач була запрошена до кабінету головного лікаря лікарні і вона чула його емоційні розмови з позивачкою, зазначених висновків суду не спростовують.

Докази звернення ОСОБА_1 до роботодавця із заявою про відкликання заяви про звільнення в матеріалах справи відсутні.

Позивач підтвердила, що з 01 жовтня 2020 року трудові відносини сторін фактично були припинені.

Крім того, в тексті вказаної заяви позивача викладено розписку наступного змісту:

«Не заперечую проти виплати коштів за компенсацію невикористаної щорічної відпустки у найближчий термін виплати авансу або зарплати».

Підписавши заяву про звільнення за власним бажанням із визначенням дати розірвання трудового договору, ОСОБА_1 мала усвідомлювати наслідки вчинення таких дій.

Оскільки звільнення позивача проведено з дотриманням вимог трудового законодавства і умов укладеного між сторонами трудового договору, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що право позивача на працю відповідач не порушив, у зв`язку з чим правових підстав для поновлення її на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди немає.

Посилання на те, що згідно приписів статті 40 КЗпП України не допускається звільнення працівника у період перебування працівника у відпустці, є безпідставним, оскільки звільнення позивача відбулося не з ініціативи власника або уповноваженого ним органу, а з ініціативи працівника.

У статті 105 КЗпП України визначено, що працівникам, які виконують на тому ж підприємстві, в установі, організації поряд з своєю основною роботою, обумовленою трудовим договором, додаткову роботу за іншою професією (посадою) або обов`язки тимчасово відсутнього працівника без звільнення від своєї основної роботи, провадиться доплата за суміщення професій (посад) або виконання обов`язків тимчасово відсутнього працівника. Розміри доплат за суміщення професій (посад) або виконання обов`язків тимчасово відсутнього працівника встановлюються на умовах, передбачених у колективному договорі.

Суміщення професій (посад) - це виконання працівником на тому ж підприємстві поряд із основною роботою, встановленою його трудовим договором, додаткової роботи за іншою професією (посадою).

У разі суміщення професій (посад): робота за другою посадою не відображається в табелі обліку використання робочого часу; друга посада залишається вакантною; для допущення працівника до роботи за суміщенням посад, за загальним правилом, достатньо подання заяви працівником та видачі керівником наказу про суміщення; окремий трудовий договір не укладається, запис у трудову книжку про суміщення не вноситься; порядок оплати праці встановлюється на підставі положень колективного договору та вказується у наказі про суміщення; оплата роботи за другою посадою на законодавчому рівні класифікується як надбавка до заробітної плати.

Суміщення професій (посад) дозволяється, як правило, в межах тієї ж категорії персоналу, до якої відноситься даний працівник. При виконанні робіт за суміщенням працівникові встановлюються доплати до основної заробітної плати.

Передумовою суміщення професій (посад) є наявність вакансії суміщуваної професії (посади) в штатному розписі. Щодо питання оплати праці при суміщенні професій (посад) необхідно зауважити, що в обов`язковому порядку до звичайної заробітної плати працівника здійснюється нарахування відповідної доплати. На відміну від роботи за сумісництвом, що оплачується пропорційно відпрацьованому часу, доплати при суміщенні професій (посад) встановлюються у фіксованих відсотках до тарифної ставки (окладу).

Судом встановлено, що відповідно до діючої посадової інструкції, до обов`язків молодшої медичної сестри (санітарки-прибиральниці) операційного блоку входить, зокрема обов`язок прати та прасувати хірургічні костюми, продезінфікувати взуття. Тому посилання позивача на те, що такі обов`язки не були обумовлені трудовим договором, є помилковим.

Згідно довідки з КНП «Миколаївська обласна дитяча клінічна лікарня» від 18 грудня 2020 року за вих. № 221/22-06 посада машиніста з прання і ремонту спецодягу в штатному розписі лікарні відсутня.

За таких обставин, відсутні підстави для оплати праці, як вважала позивач, за суміщену професію (посаду) та доплати за роботу, що не обумовлена трудовим договором.

До того ж, надані позивачем витяги з журналів з обліку генеральних прибирань підсобних приміщень та з обліку прання білизни (спецодягу) не підтверджують суміщення посад позивача або виконання роботи, що не обумовлена трудовим договором.

Отже, суд першої інстанції при розгляді спору надав належну оцінку наявним в справі доказам, дійшов обґрунтованого висновку про недоведеність виконання позивачем поряд зі своєю основною роботою, обумовлену трудовим договором, додаткову роботу за іншою професією (посадою) та як наслідок відсутність правових підстав для оплати цих робіт за період з 28 лютого 2020 року до 01 жовтня 2020 року.

Як встановлено 02 березня 2020 року ОСОБА_1 звернулася з заявою до в.о. головного лікаря Бабіна О.Д. про надання щорічної відпустки на 31 календарний день з 28 лютого 2020 року.

Наказом № 271-відп від 02 березня 2020 року ОСОБА_1 надано основну щорічну відпустку з 28 лютого 2020 року по 30 березня 2020 року.

Цей наказ позивач не оскаржувала та він є чинним. Тому період перебування позивача у щорічній відпустці за вказаний період не можна вважати вимушеним прогулом, а відпустку незаконною.

Згідно довідки КНП «Миколаївська обласна дитяча клінічна лікарня» від 28 грудня 2021 року про нарахування та виплату заробітної плати та особового рахунку за 2020 рік згідно наказу №271-відп. від 02 березня 2020 року позивачу нараховано: 2 календарні дні за лютий 2020 року - 168 грн. 24 коп. та 29 календарних дня за березень 2020 року - 2 439 грн. 48 коп., які у розмірі 2099 грн. 21 коп. перераховано на картковий рахунок позивача (т.1 а.с. 102-105).

Доказів не отримання позивачкою перерахованих на її картковий рахунок зазначених коштів матеріали справи не містять.

При цьому, колегія суддів звертає увагу на те, що надана позивачем виписка за картковим рахунком клієнта ОСОБА_1 у ПАТ «Укрсиббанк» не є достатнім доказом, що свідчить про не отримання останньою перерахованих коштів, оскільки сформована лише за період з 01 травня 2020 року по 23 жовтня 2020 року, в той час як відповідачем здійснено перерахунок зазначених коштів 12 березня 2020 року (а.с.102 т.1).

За такого, суд першої інстанції дав належну оцінку наявним у справі доказам, дійшовши до правильного висновку про відсутність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача відпускних за 31 календарний день наданої відпустки відповідно до заяви від 02 березня 2020 року.

Крім того, з довідки КНП «Миколаївська обласна дитяча клінічна лікарня» від 28 грудня 2021 року про нарахування та виплату заробітної плати ОСОБА_1 у період з 28 лютого 2020 року по 01 жовтня 2020 року та особового рахунку позивача слідує, що за відпрацьовані дні з березня до жовтня 2020 року, а також листам непрацездатності в квітні, липні, серпні 2020 року позивачу нараховано та перераховано на картковий рахунок, який відкрито у ПАТ «Укрсиббанк» за квітень 2020 року: 28 квітня 2020 року - 1 821 грн. 32 коп., за травень 2020 року: 13 травня 2020 року - 1 000 грн. та 28 травня 2020 року - 2 833 грн. 92 коп., за червень 2020 року: 12 червня 2020 року - 1 500 грн. та 26 червня 2020 року - 2 301 грн. 57 коп., за липень 2020 року: 13 липня 2020 року - 1 000 грн. та 28 липня 2020 року - 1 235 грн. 03 коп., за серпень 2020 року - 28 серпня 2020 року - 852 грн. 09 коп., за жовтень 2020 року - 111 грн. 75 коп.

Отримання ОСОБА_1 перерахованих на її картковий рахунок зазначених коштів починаючи з травня 2020 року підтверджуються наданою позивачем вищезазначеною випискою з банку.

Доказів не отримання перерахованих на картковий рахунок позивача зазначених коштів у березні та квітні 2020 року матеріали справи не містять.

За такого, висновок суду про недоведеність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості по заробітній платі з 28 лютого 2020 року по 01 жовтня 2020 року є правильним.

Отже, суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів дійшов обгрунтованого висновку, що позов ОСОБА_1 не підлягає задоволенню.

При цьому колегія суддів звертає увагу на те, що ксерокопії доданих відповідачем до відзиву на позовну заяву документів були засвідчені належним чином, підписом Пліткіна О.Ю. із зазначенням дати, та, як у позивача, так і у суду не виникало сумнівів щодо їхньої відповідності оригіналам.

Тому посилання в апеляційній скарзі на засвічення поданих в подальшому представником відповідача тих самих доказів як неналежною особою, не заслуговують на увагу.

Разом з тим, як встановлено, позивач не пред`являла позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивачки нарахованої, але не сплаченої в повному обсязі заробітної плати за період з 01 травня 2018 року по серпень 2018 року у сумі 5707 грн. 03 коп. та з травня 2018 року по листопад 2018 року в сумі 5 703 грн. 06 коп.

Відповідно до статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Суд першої інстанції на ці вимоги закону уваги не звернув та помилково надав правову оцінку обставинам щодо заборгованості по заробітній платі за вказаний період.

Тому висновок суду про те, що позивачем недоведена заборгованість по заробітній платі за вказані періоди, є передчасним і не стосується підстав позову, однак це не вплинуло на правильність остаточних висновків суду при вирішенні даного спору по суті.

Вимоги ОСОБА_1 в апеляційній скарзі щодо визнання травми (тепловий удар), яку вона отримала 07 серпня 2020 року виробничою пов`язаною з роботою, зобов`язання відповідачів виконати припис Управління Держпраці у Миколаївській області від 09 вересня 2020 року в повному обсязі, стягнення з відповідачів оплати проходження медичного огляду в розмірі 5 000 грн. не підлягають вирішенню по суті судом апеляційної інстанції, оскільки виходять за межі підстав позовів та не були предметом розгляду в суді першої інстанції. Данні про пред`явлення уточненої позовної заяви, на що вказує позивач в апеляційній скарзі, суду першої інстанції та прийняття її до розгляду районним судом матеріали справи не містять.

Разом з тим, це не є перешкодою для звернення позивача з позовом до суду в передбаченому законом порядку.

Колегія суддів погоджується з посиланнями позивача в апеляційній скарзі на не дотримання районним судом строків розгляду справи по суті, яка розглядалася в порядку загального позовного провадження, що передбачені статтею 210 ЦПК України та складання повного рішення суду, що передбачені частиною шостою статті 259 ЦПК України.

Проте, ці порушення не призвели до неправильного вирішення справи по суті та не є обов`язковою підставою для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення відповідно до приписів частини третьої статті 376 ЦПК України.

Доводи апеляційної скарги переважно зводяться до незгоди із обставинами, встановленими судом, наданою ним оцінкою доказам та спрямовані на необхідність переоцінки доказів.

Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції ( 995_004 ) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Згідно частиною першою статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

За подачу апеляційної скарги позивачем сплачено судовий збір у розмірі 1 261, 20 грн. За результатами розгляду справи в суді апеляційної інстанції, сплачений позивачем судовий збір за подачу апеляційної скарги не підлягає стягненню з відповідачів на користь позивача.

Керуючись ст.ст. 367, 375, 376, 381-382 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 07 червня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і у випадках, передбачених статтею 389 ЦПК України, може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного суду протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий Н.В. Самчишина

Судді: П.П. Лисенко

Т.В. Серебрякова

Повний текст постанови складено 17 серпня 2021 року.