233 № 233/1469/21
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 серпня 2021 року Костянтинівський міськрайонний суд Донецької області у складі:

головуючого судді Мартиненко В. С.,

розглянувши в письмовому проваджені цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Манівео швидка фінансова допомога» про визнання кредитного договору недійсним, -

В С Т А Н О В И В:

До Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області з вказаним позовом звернувся ОСОБА_1 , в якому просив визнати недійсним договір позики № 669677710 від 05.02.2021, укладений між ним та ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога».

В обґрунтування вказаних вимог позивач посилався на те, що договір не був підписаний позичальником, з умовами кредитного договору позичальник ознайомлений не був.

Крім того, позивач вважає умови кредитного договору щодо встановлення розміру процентів за порушення кредитних зобов`язань, які перевищують суму кредиту, несправедливими відповідно до Закону України «Про захист прав споживачів».

Також умови договору щодо застосування іншої процентної ставки, ніж було повідомлено споживачу перед укладанням договору вводить його в оману, в зв`язку з чим мають бути визнанні недійсними.

Ухвалою Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 08 квітня 2021 року відкрито провадження у справі, справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін.

Відповідач надав відзив, в якому позовні вимоги не визнав, посилаючись на те, що волевиявлення позивача було вільним і відповідало його внутрішній волі, оскільки він добровільно за допомогою мережі Інтернет перейшов на сайт відповідача, обрав для себе бажану суму коштів та строк кредитування, зазначив персональні данні, в тому числі і банківську карту, на яку в подальшому отримав грошові кошти у сумі 10000,00 грн, пройшов декілька етапів підтвердження наміру вступити в договірні відносини з відповідачем та уклав кредитний договір. Кредитний договір було підписано позивачем за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором, який було направлено йому на номер вказаного ним мобільного телефону під час заповнення заявки на отримання кредиту. Та відразу після вчинених дій відповідач перерахував грошові кошти в сумі 10000,00 грн на банківську карту позивача. Будь-яких доказів нарахування відсотків, що порушувало б законодавство, позивачем не надано. Позивач перед підписанням договору був ознайомлений з сумою кредиту, нарахованими процентами за користування кредитом, терміном платежу та сукупною (загальною) вартістю кредиту, про що ним було проставлено відповідну відмітку.

Ухвалою Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 08 квітня 2021 року у справі відкрито провадження та, враховуючи категорію та складність справи, обсяг та характер доказів у справі, в тому числі відсутність потреби призначити експертизу у справі, викликати свідків тощо, зважаючи на висновок Верховного Суду, викладений в ухвалі від 22.10.2018 у справі №754/9225/16, відповідно до якого системний аналіз частини шостої статті 19, статті 274 ЦПК України дає підстави для висновку, що малозначними у цивільному процесі є, зокрема, справи незначної складності, визнані судом малозначними (за виключенням справ, які мають розглядатися тільки за правилами загального позовного провадження) та які фактично можна поділити на: справи, у яких ціна позову не перевищує 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; справи незначної складності з ціною позову, що не перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; справи незначної складності, у яких не можливо встановити ціну позову (немайнові вимоги), за виключеннями відповідно до частини четвертої статті 274 ЦПК України та пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, справу визнано малозначною та призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

Згідно з ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

З`ясувавши обставини справи, дослідивши докази, подані на їх підтвердження, суд дійшов таких висновків.

Судом встановлено, що Товариство з обмеженою відповідальністю «Манівео швидка фінансова допомога» було внесене до державного реєстру фінансових компаній на підставі розпорядження Нацкомфінпослуг №888 від 21.03.2013 та здійснює свою діяльність на підставі ліцензії на провадження господарської діяльності з надання фінансових послуг, а саме на надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту, переоформленої на підставі розпорядження Нацкомфінпослуг від 26.01.2017 № 163 " Про переоформлення деяким фінансових установам діючих ліцензій, у зв`язку зі звуженням виду господарської діяльності, що підлягає ліцензуванню", що підтверджується копією відповідного свідоцтва та відомостями, що містяться в загальному доступі, а саме: в Комплексній інформаційній системі Національного банку України.

Судом встановлено, що 05.02.2021 позивач ОСОБА_1 розпочав реєстрацію на вебсайті https://moneyveo.ua, пройшов процедуру електронної ідентифікації шляхом заповнення відповідної заяви на отримання кредиту та анкети, вказавши мобільний номер телефону НОМЕР_1 , повідомив реквізити свого електронного платіжного засобу, на якій він бажає отримати кредит, а саме: номер банківської карти, строк її дії. Відповідач успішно виконав верифікацію держателя банківської карти шляхом блокування на картковому рахунку заявника певної суми - 0,95 грн, розмір якої був введений позивачем в заявку на отримання кредиту. Для отримання згоди відповідача на видачу кредиту позивач ввів в Інформаційно-телекомунікаційну систему Товариства код активації, після чого позивачу було надано можливість ознайомитися зі змістом умов кредитного договору та прийняти їх. Крім того, позивачу було надіслано смс - повідомлення з посиланням на вебсторінку, на якій розміщені умови кредитного договору. Після того позивачу було запропоновано надати згоду на укладання кредитного договору на умовах, запропонованих в договорі. Відповідачем було згенеровано та надіслано в смс - повідомленні персональний одноразовий ідентифікатор позивачу, який був ним використаний для підписання електронного договору. Після чого копію договору було надіслано позивачу на адресу електронної пошти, яка ним була вказана. Разом з договором сторонами було підписано графік платежів за користування кредитом в сумі 10000 грн до 05.03.2021, відповідно до якого ОСОБА_1 має буде сплатити проценти в сукупному розмірі 2268 грн, а також паспорт споживчого кредиту.

Вказане підтверджується витягами з інформаційно-телекомунікаційної системи суб`єкта електронної комерції, що надав відповідну пропозицію.

Перерахування коштів в розмірі 10000 грн на платіжну картку НОМЕР_2 відбулось 05.02.2021 шляхом надання послуги АТ «Альфа - Банк» «Переказ на картку», що випливає з листа АТ «Альфа - Банк» №36138-53-б/б від 21.04.2021.

Згідно з ч. 2 ст. 6 ЗУ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» договір про надання фінансових послуг (крім послуг з торгівлі валютними цінностями та послуг з переказу коштів, якщо відповідні правочини повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення і при проведенні відповідних операцій у суб`єкта первинного фінансового моніторингу не виникає обов`язку здійснення ідентифікації та/або верифікації клієнта згідно із законом) укладається виключно в письмовій формі:

1) у паперовому вигляді;

2) у вигляді електронного документа, створеного згідно з вимогами, визначеними Законом України "Про електронні документи та електронний документообіг";

3) шляхом приєднання клієнта до договору, який може бути наданий йому для ознайомлення у вигляді електронного документа на власному веб-сайті особи, яка надає фінансові послуги, та/або (у разі надання фінансової послуги за допомогою платіжного пристрою) на екрані платіжного пристрою, який використовує особа, яка надає фінансові послуги;

4) в порядку, передбаченому Законом України "Про електронну комерцію".

Примірник договору, укладеного у паперовому вигляді, а також додатки до нього (за наявності) надаються особою, яка надає фінансові послуги, клієнту одразу після його підписання, але до початку надання клієнту фінансової послуги.

Примірник договору, укладеного у вигляді електронного документа, та додатків до нього (за наявності) вважається отриманим клієнтом, якщо договір за домовленістю особи, яка надає фінансові послуги, і клієнта або за вибором клієнта направлений на електронну адресу клієнта чи направлений йому в інший спосіб, що дає змогу встановити дату відправлення. Договір, укладений у вигляді електронного документа, та додатки до нього (за наявності) повинні містити відомості про клієнта, у тому числі зазначені ним контактні дані. Положення цього абзацу не застосовується до договорів, зазначених у пункті 4 цієї частини.

У разі якщо договір укладається шляхом приєднання, договір складається з публічної частини договору та індивідуальної частини договору, підписанням якої клієнт приєднується до договору в цілому. Публічна частина договору про надання фінансових послуг оприлюднюється та повинна бути доступною для ознайомлення клієнтів на власному веб-сайті особи, яка надає фінансові послуги, і надається клієнту за його вибором у спосіб, що дає змогу встановити дату надання, з використанням контактних даних, зазначених клієнтом. Усі редакції публічної частини договору повинні зберігатися на власному веб-сайті особи, яка надає фінансові послуги, із зазначенням строку їх дії.

Індивідуальна частина договору укладається з клієнтом у письмовій формі (у паперовому вигляді або у вигляді електронного документа) з обов`язковим зазначенням у такому договорі умов, передбачених частиною першою цієї статті. Якщо індивідуальна частина договору укладена в паперовому вигляді, примірник індивідуальної частини та додатки до неї (за наявності) надається клієнту одразу після його підписання, але до початку надання клієнту фінансової послуги. Примірник індивідуальної частини договору, укладеної у вигляді електронного документа, та додатки до неї (за наявності) вважається отриманим клієнтом, якщо такий примірник за домовленістю особи, яка надає фінансові послуги, і клієнта направлений клієнту на його електронну адресу або направлений клієнту за його вибором в інший спосіб, що дає змогу встановити дату відправлення. Примірник індивідуальної частини договору, укладеної у вигляді електронного документа, та додатки до неї (за наявності) повинні містити відомості про клієнта, у тому числі зазначені ним контактні дані. Положення цього абзацу не застосовується до договорів, зазначених у пункті 4 цієї частини.

Передбачені пунктом 4 цієї частини договори укладаються відповідно до цього Закону, а також з урахуванням особливостей та в порядку, визначеними Законом України "Про електронну комерцію".

Обов`язок доведення того, що примірник договору (змін до договору) був переданий клієнту, покладається на особу, яка надає фінансову послугу.

Таким чином 05.02.2021 між ОСОБА_1 та ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» було укладено договір №669677710, відповідно до п. 1.1. якого кредитодавець зобов`язується надати позичальникові кредит на суму 10000 грн 00 коп. на умовах строковості, зворотності, платності, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом, відповідно до умов, зазначених у цьому договорі, додатках до нього та Правилах надання грошових коштів у позику, втому числі на умовах фінансового кредиту продукту «СМАРТ».

Згідно з п. 4.1 невід`ємною частиною цього договору є Правила та Паспорт споживчого кредиту, що надано позичальнику до укладення договору. Уклавши цей договір, позичальник підтверджує, що він ознайомлений, повністю розуміє, погоджується і зобов`язується неухильно дотримуватись Правил, текст яких розміщений на сайті кредитодавця: www.moneуvео.uа.

У п. 4.4 договору сторони дійшли згоди, що у всіх відносинах між позичальником та кредитодавцем в якості підпису позичальника буде використовуватись електронний підпис одноразовим ідентифікатором, відповідно до Правил та Закону України «Про електронну комерцію», що має таку саму юридичну силу як і власноручний підпис.

Відповідно до частини першої статті 12 Закону України "Про електронну комерцію" якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання:

електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України "Про електронний цифровий підпис", за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину;

електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом;

аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Згідно з п. 12 ч. 1 ст. 3 вказаного Закону одноразовий ідентифікатор - алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти договір.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

З урахуванням викладеного суд дійшов висновку про те, що відповідачем надано належні та допустимі докази укладення між сторонами 05 лютого 2020 року кредитного договору № 669677710 та отриманням позивачем кредитних коштів в сумі 10000,00 грн. Доказів протилежного, позивачем не надано.

Вказаний висновок суду відповідає правовій позиції, викладеній в постанові Верховного Суду від 23 березня 2020 року у справі № 404/502/18.

Згідно із частинами першою - третьої, п`ятою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до вимог частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Оскільки судом встановлено, що відповідач у письмовій формі надав позичальнику у повному обсязі всю необхідну інформацію, та кредитний договір містить усі умови, передбачені положеннями Закону України «Про споживче кредитування», сторони узгодили всі істотні умови договору, а саме: суму кредиту, дату видачі кредиту, умови повернення кредиту, нарахування та сплати процентів, порядок сплати за кредит, порядок зміни та припинення дії договору, відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання умов договору, тощо, а позивач, провівши відповідну ідентифікацію, засвідчив, що він погодився на отримання у кредит коштів саме на умовах, що визначені договором, волевиявлення сторін на укладення і підписання договору були вільними, суд дійшов висновку про необхідність відмовити у задоволенні позовних вимог про визнання договору від 13 жовтня 2020 року недійсним в цілому.

Вказаний висновок суду відповідає правовій позиції, викладеній в постанові Верховного Суду від 01 квітня 2020 року у справі № 583/3343/19.

Судом встановлено, що відповідно до паспорту споживчого кредиту до кредитного договору №669677710 від 05.02.2021 сума кредиту склала 10000 грн, строк кредитування 28 днів (з можливістю продовження строку), процентна ставка - 295,65 % річних; реальна річна процентна ставка - 295,92 % річних. Основна сума кредиту повертається в кінці строку дії договору чи його дострокового припинення. Проценти за користування кредитом виплачуються в кінці строку надання кредиту, а у разі користування кредитом понад встановлений строк кожного дня користування кредитом. Наслідки прострочення виконання та/або невиконання зобов`язань за договором про споживчий кредит: пеня «-», штрафи «-», процентна ставка, яка застосовується при невиконанні зобов`язання щодо повернення кредиту - 839,50% річних.

Згідно з п.п. 1.2, 1.3 договору кредит надається строком на 28 днів від дати отримання кредиту позичальником - «Дисконтний період». Сторони погодили, що встановлений в п. 1.2. договору строк дисконтного періоду може бути продовжено позичальником, шляхом оплати ним протягом дисконтного періоду всіх процентів, фактично нарахованих за користування кредитом, за умови, якщо такі оплати супроводжуються відповідним коментарем позичальника або шляхом активації позичальником в особистому кабінеті чи в терміналах самообслуговування партнерів кредитодавця функції продовження строку дисконтного періоду. Застосування позичальником зазначеного права продовження загального строку дисконтного періоду можливе до закінчення дисконтного періоду, а також під час пільгового періоду. Кількість продовжень дисконтного періоду, на умовах описаних в цьому пункті, не обмежена.

Строк дії цього договору обчислюється з моменту його підписання електронним підписом одноразовим ідентифікатором та до закінчення строку надання кредиту визначеного в п.1.2 договору. Строк дії договору може бути продовжено з урахуванням умов продовження строку надання кредиту передбачених п. 1.3. та п. 1.7. договору. У будь-якому разі зобов`язання, що виникли під час дій договору діють до повного їх виконання. (п. 4.2 договору).

Відповідно до п. 1.4 договору за користування кредитом протягом дисконтного періоду позичальник зобов`язаний сплачувати кредитодавцю проценти за користування кредитом, які нараховуються в наступному порядку:

1.4.1. виключно на період строку визначеного в п. 1.2 договору нарахування процентів за користування кредитом здійснюється щоденно за дисконтною процентною ставкою в розмірі 295,65 процентів річних, що становить 0,81 процентів від суми кредиту за кожний день користування ним;

1.4.2. за умови продовження строку дисконтного періоду, на умовах п. 1.3. договору, з наступного дня після закінчення вказаного в п. 1.2. договору строку, нарахування процентів за користування кредитом здійснюється за індивідуальною процентною ставкою в розмірі 591,83 процентів річних, що становить 1,62 процентів в день від суми кредиту за кожний день користування ним. У разі сукупного продовження дисконтного періоду на строк, що дорівнює чи більше ніж 31 та 46 днів від дати закінчення вказаного в п. 1.2. договору строку, позичальнику може бути надано додаткову знижку від Індивідуальної процентної ставки, що розраховується в порядку передбаченому Правилами постійно діючої програми «Рівні лояльності» кредитодавця (далі - «Програма»), які розміщені на сайті кредитодавця за посиланням www.moneуvео.uа/uk/promoactionnews/programma-lojalnosti/. Станом на дату укладення цього договору позичальнику присвоєний 1 Рівень лояльності, що не може бути змінено (переглянуто) до моменту повного виконання цього Договору.

1.4.3. У випадку користування кредитом з боку позичальника після закінчення дисконтного періоду без своєчасної оплати процентів в порядку, передбаченому п.1.3 договору, умови щодо нарахування процентів за дисконтною та індивідуальною процентною ставкою за весь строк дисконтного періоду скасовуються з дати надання кредиту і до взаємовідносин між сторонами застосовуються правила нарахування процентів за базовою процентною ставкою в розмірі 620,50 процентів річних, що становить 1,70 процентів в день від суми кредиту за кожний день користування ним, відповідно до чого позичальник зобов`язується сплатити кредитодавцю різницю між нарахованими процентами за базовою процентною ставкою та фактично сплаченими процентами за дисконтною та індивідуальною процентними ставками за весь строк користування кредитом протягом дисконтного періоду. З огляду на вищезазначене та у порядку ст. 212 Цивільного кодексу України сторони домовились, що відкладальною обставиною за даним договором, щодо виникнення у позичальника зобов`язань по сплаті процентів за базовою процентною ставкою від дати отримання кредиту по дату закінчення дисконтного періоду є факт продовження користування кредитом понад строк дисконтного періоду, з врахуванням всіх продовжень строку дисконтного періоду на умовах п. 1.3. цього договору.

Базова процентна ставка за користування кредитом не застосовується протягом строку дисконтного періоду, виключно за умови якщо розмір базової процентної ставки більший ніж 1,70 процентів від суми кредиту за кожен день користування кредитом. В усіх інших випадках нарахування процентів за базовою процентною ставкою здійснюється відповідно до умов цього пункту договору.

Згідно з п. 1.5 договору позичальник зобов`язаний не пізніше останнього дня дисконтного періоду (в термін платежу), з врахуванням всіх продовжень строку дисконтного періоду на умовах п. 1.3. цього договору, оплатити всі фактично нараховані на термін платежу проценти за користування кредитом протягом дисконтного періоду.

Відповідно до п. 1.6 договору основна сума кредиту має бути повернена не пізніше дати закінчення дисконтного періоду, а у разі якщо позичальник продовжує користуватися грошовими коштами після закінчення дисконтного періоду, з врахуванням всіх продовжень строку дисконтного періоду, та у разі продовження строку дії договору на умовах п. 1.7. договору, основна сума кредиту має бути повернена не пізніше дати визначеної за правилами п.1.7.1. договору, але в будь-якому разі не пізніше граничного строку дії договору (закінчення строку його дії чи дати його дострокового розірвання). Також позичальник має право достроково повернути основну суму кредиту повністю або частково та сплатити всі фактично нараховані проценти в будь-який час.

Згідно з п. 1.7 договору сторони погодили, що факт користування позичальником сумою наданого кредиту після закінчення дисконтного періоду є відкладальною обставиною, в розумінні ст. 212 Цивільного кодексу України, яка має наслідком продовження строку користування кредитом (продовження загального строку, дії договору) на наступних умовах:

1.7.1 зобов`язання щодо повернення основної суми кредиту переносяться на наступний день після закінчення дисконтного періоду, однак при не надходженні платежу зобов`язання позичальника по оплаті основної суми кредиту знову відкладається кожен раз на один календарний день, але не більше ніж на 90 (дев`яносто) календарних днів від дати закінчення дисконтного періоду;

1.7.2 з наступного дня після закінчення дисконтного періоду позичальник зобов`язаний щоденно сплачувати кредитодавцю проценти з розрахунку 839,50 процентів річних, що становить 2,30 процентів в день від суми Кредиту за кожний день користування ним.

Відповідно до п. 1.8 договору проценти, в розмірі визначеному пунктами 1.4 та 1.7.2. договору, нараховуються за кожен день користування кредитом починаючи з першого дня надання кредиту та до дня фактичного повернення суми кредиту позичальником.

Продовження строку дисконтного періоду та настання відкладальних обставин, що мають наслідком продовження строку надання кредиту, застосування базової процентної ставки та нарахування процентів за ставкою, що застосовується після закінчення дисконтного періоду, не є зміною істотних умов цього договору та не потребує змін цього договору та укладення додаткових угод до нього. Усі істотні умови договору, в тому числі порядок продовження строку дії Договору, розмір процентних ставок та порядок їх застосування, погоджені сторонами під час укладення цього договору (п. 1.10 договору).

Згідно з п. 3.3 договору за порушення позичальником строків повернення кредиту та/або прострочення сплати процентів у строки, визначені договором, кредитодавець має право стягнути з кредитодавця пеню за кожен день прострочення в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період прострочення, але не більше ніж 15 % від суми простроченого платежу. Сукупна сума неустойки (штраф, пеня), нарахована за порушення позичальником зобов`язань за даним договором, не може перевищувати половину суми кредиту, одержаної позичальником за даним договором.

Відповідно до п. 4.3 договору сторони погоджуються, що проценти, нараховані після закінчення строку дії цього Договору (після 90 дня від дати закінчення дисконтного періоду) чи його дострокового розірвання, у розмірі визначеному в п. 1.7.2. договору, є процентами за користування грошовими коштами в розумінні ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України.

Згідно з ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Особи, які вчиняють правочин, мають право обумовити настання або зміну прав та обов`язків обставиною, щодо якої невідомо, настане вона чи ні (відкладальна обставина), що передбачено ч. 1 ст. 212 ЦК України.

Згідно з ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 викладено правовий висновок, відповідно до якого право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. З огляду на вказане Велика Палата Верховного Суду відхилила аргументи позивача про те, що на підставі статті 599 та частини четвертої статті 631 ЦК України він мав право нараховувати передбачені договором проценти до повного погашення заборгованості за кредитом.

Оскільки судом встановлено, що відповідно до п. 1.4.1, 1.4.2 договору правомірне користування кредитними коштами за процентною ставкою 295,65 процентів річних у перші 28 днів та за процентною ставкою 591,83 процентів річних у наступний період можливий лише у разі дотримання вимог позичальником, передбачених у п. 1.3 договору, а саме: шляхом оплати ним протягом дисконтного періоду всіх процентів, фактично нарахованих за користування кредитом, за умови, якщо такі оплати супроводжуються відповідним коментарем позичальника або шляхом активації позичальником в особистому кабінеті чи в терміналах самообслуговування партнерів кредитодавця функції продовження строку дисконтного періоду, зважаючи на вимоги п. 1.2 договору, абзацу 3 п. 3 паспорту споживчого кредиту «Строк кредитування», відповідно до якого строк кредитування складає 28 днів з можливістю продовження строку, абзацу 1 п. 5 паспорту споживчого кредиту, відповідно до якого проценти за користування кредитом виплачуються в кінці строку надання кредиту, а у разі користування понад встановлений строк кожного дня користування кредитом, суд дійшов висновку про те, що з вказаних умов договору випливає, що у разі невиконання позичальником дій, передбачених у п. 1.3 договору, фактичне продовження користування ним кредитними коштами набуває статусу неправомірного, за що договором передбачена відповідальність у вигляді застосування до всієї заборгованості з дати отримання коштів збільшеного розміру процентів.

Зважаючи на те, що сплата процентів у кредитних правовідносинах є обов`язком позичальника, та відповідно не є обставиною, щодо якої невідомо, настане вона чи ні (ч. 1 ст. 212 ЦК України), так як позикодавець завжди має право вимагати від позичальника сплати процентів за користування кредитними коштами, водночас пунктом 1.4.3 договору, укладеного між позивачем та відповідачем передбачено, що у випадку користування кредитом з боку позичальника після закінчення дисконтного періоду без своєчасної оплати процентів в порядку, передбаченому п.1.3 договору, умови щодо нарахування процентів за дисконтною та індивідуальною процентною ставкою за весь строк дисконтного періоду скасовуються з дати надання кредиту і до взаємовідносин між сторонами застосовуються правила нарахування процентів за базовою процентною ставкою в розмірі 620,50 процентів річних, що становить 1,70 процентів в день від суми кредиту за кожний день користування ним, відповідно до чого позичальник зобов`язується сплатити кредитодавцю різницю між нарахованими процентами за базовою процентною ставкою та фактично сплаченими процентами за дисконтною та індивідуальною процентними ставками за весь строк користування кредитом протягом дисконтного періоду, суд дійшов висновку про те, що вказана умова договору, незважаючи на використання терміну «відкладальна обставина» за своєю суттю передбачає обов`язок позичальника сплатити кредитодавцю компенсацію за порушення умов договору щодо своєчасності сплати процентів за користування кредитними коштами відповідно до вимог п.п. 1.2, 1.3 та абз. 1 п. 5 паспорту споживчого кредиту.

Згідно з ч. ч. 1 - 2 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Аналізуючи вказані норми права Верховний Суд у постанові від 05 березня 2019 року у справі № 5017/1987/2012 виклав такий правовий висновок.

У постанові від 23.05.2018 по справі №910/1238/17 Велика Палата Верховного Суду, частково задовольняючи позов про стягнення 3% річних, нарахованих згідно з частиною 2 статті 625 ЦК України, дійшла правового висновку про те, що положеннями частини 1 статті 1048 ЦК України врегульовано правовідносини щодо сплати процентів за правомірне користування чужими грошовими коштами, коли боржник одержує можливість законно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу, тоді як частиною 2 статті 625 ЦК України встановлено наслідки прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх.

Згідно з пунктом 6.23 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23.05.2018 у справі №910/1238/17 плата за прострочення виконання грошового зобов`язання врегульована законодавством. У цьому разі відповідно до частини 2 статті 625 ЦК України боржник зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

При цьому у пункті 6.20 зазначеної постанови Велика Палата Верховного Суду роз`яснила, що термін "користування чужими грошовими коштами" може використовуватися у двох значеннях. Перше - це одержання боржником (як правило, за плату) можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу. Друге значення - прострочення виконання грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх.

Таким чином у справі №910/1238/17 Великою Палатою Верховного Суду чітко розмежовано поняття "проценти за правомірне користування чужими грошовими коштами" та "проценти за неправомірне користування боржником грошовими коштами", причому останні проценти кваліфіковано саме в якості плати боржника за прострочення виконання грошового зобов`язання, врегульованої частиною 2 статті 625 ЦК України.

Отже, правова позиція Великої Палати Верховного Суду полягає у тому, що відповідно до частини 2 статті 625 ЦК України кредитний договір може встановлювати проценти за неправомірне користування боржником грошовими коштами як наслідок прострочення боржником виконання грошового зобов`язання, у зв`язку з чим такі проценти можуть бути стягнуті кредитодавцем й після спливу визначеного кредитним договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною 2 статті 1050 ЦК України.

Відповідно до п. 4 постанови пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013 судам роз`яснено, що сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), так само як й інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові. Сторони договору можуть зменшити або збільшити передбачений законом розмір процентів річних. Якщо укладеним сторонами договором передбачено збільшення розміру процентів у зв`язку з простроченням сплати боргу, розмір ставки, на яку збільшено проценти, слід вважати іншим розміром процентів.

У постанові Верховного Суду від 12 серпня 2021 у справі 757/34955/18 викладено такий правовий висновок.

Формулювання статті 625 ЦК України, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів, а тому 3 % річних не є неустойкою у розумінні положень статті 549 цього Кодексу.

Отже, за змістом наведеної норми закону нараховані на суму боргу інфляційні втрати та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування ним утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Оскільки судом встановлена наявність у п. 1.4.3 договору умов про збільшення розміру процентів у зв`язку з простроченням сплати процентів за користування кредитними коштами, суд дійшов висновку про те, що розмір ставки, на яку збільшено проценти, слід вважати іншим розміром процентів, можливість встановлення якого в договорі передбачена ч. 2 ст. 625 ЦК України. Саме лише використання термінів «дисконт», «базовий» до процентної ставки не змінює природи процентів, передбачених п. 1.4.3 договору, які застосовуються сторонами як особлива міра відповідальності позичальника у разі несвоєчасної сплати процентів, як передбачено абз. 1 п. 5 паспорту споживчого кредиту та п. 1.2, 1.3 договору.

Крім того, судом встановлена наявність умов договору, де передбачені й інші наслідки порушення позичальником умов договору відповідно ч. 2 ст. 625 ЦК України, а саме: за порушення строків повернення тілу кредиту.

Так, згідно з п. 1.7 договору сторони погодили, що факт користування позичальником сумою наданого кредиту після закінчення дисконтного періоду є відкладальною обставиною, в розумінні ст. 212 Цивільного кодексу України, яка має наслідком продовження строку користування кредитом (продовження загального строку, дії договору) на наступних умовах:

1.7.1 зобов`язання щодо повернення основної суми кредиту переносяться на наступний день після закінчення дисконтного періоду, однак при не надходженні платежу зобов`язання позичальника по оплаті основної суми кредиту знову відкладається кожен раз на один календарний день, але не більше ніж на 90 (дев`яносто) календарних днів від дати закінчення дисконтного періоду;

1.7.2 з наступного дня після закінчення дисконтного періоду позичальник зобов`язаний щоденно сплачувати кредитодавцю проценти з розрахунку 839,50 процентів річних, що становить 2,30 процентів в день від суми Кредиту за кожний день користування ним.

Відповідно до п. 1.8 договору проценти, в розмірі визначеному пунктами 1.4 та 1.7.2. договору, нараховуються за кожен день користування кредитом починаючи з першого дня надання кредиту та до дня фактичного повернення суми кредиту позичальником.

Згідно з п. 4.3 договору сторони погоджуються, що проценти, нараховані після закінчення строку дії цього Договору (після 90 дня від дати закінчення дисконтного періоду) чи його дострокового розірвання, у розмірі визначеному в п. 1.7.2. договору, є процентами за користування грошовими коштами в розумінні ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України.

Враховуючи те, що повернення суми боргу у кредитних правовідносинах є обов`язком позичальника, та відповідно не є обставиною, щодо якої невідомо, настане вона чи ні, так як позикодавець завжди має право вимагати від позичальника повернення суми боргу, суд дійшов висновку про те, що умова договору, викладена в п. 1.7 договору, незважаючи на використання терміну «відкладальна обставина», за своєю суттю передбачає обов`язок позичальника сплатити кредитодавцю компенсацію за порушення умов договору щодо своєчасності повернення тіла кредиту та сплати процентів за користування кредитними коштами відповідно до вимог п.п. 1.6, 1.8 договору та абз. 1 п. 5, абз. 4 п. 6 паспорту споживчого кредиту, в якому передбачена процентна ставка, яка застосовується при невиконанні зобов`язання щодо повернення кредиту в розмірі 839,50 % річних.

Відповідно до ч. ч. 1 - 2 ст. 21 ЗУ «Про споживче кредитування» споживач, який порушив своє зобов`язання щодо повернення кредиту та процентів за ним, має відшкодувати кредитодавцю завдані цим збитки відповідно до закону з урахуванням особливостей, визначених цією статтею.

У договорах про споживчий кредит пеня за невиконання зобов`язання щодо повернення кредиту та процентів за ним не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня, та не може бути більшою за 15 відсотків суми простроченого платежу. Сукупна сума неустойки (штраф, пеня), нарахована за порушення зобов`язань споживачем на підставі договору про споживчий кредит, не може перевищувати половини суми, одержаної споживачем за таким договором, і не може бути збільшена за домовленістю сторін.

Згідно з ч. 2 ст. 3 ЗУ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» відносини, що виникають у зв`язку із захистом прав споживачів фінансових послуг, регулюються законодавством про захист прав споживачів з урахуванням особливостей, передбачених цим Законом.

Захист прав споживачів фінансових послуг ґрунтується на таких принципах, зокрема: забезпечення своєчасного надання повної, точної та достовірної інформації про фінансові послуги, суб`єктів господарювання, які надають фінансові послуги, та про їх фінансовий стан; забезпечення відповідальної ділової поведінки осіб, які надають фінансові послуги, та їх уповноважених представників (осіб, що надають посередницькі послуги на ринках фінансових послуг) (п.п. 2, 4 ч. 1 ст. 3-1 ЗУ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»).

Відповідно до ч. 4 ст. 12 ЗУ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» фінансова установа під час надання інформації клієнту зобов`язана дотримуватися вимог законодавства про захист прав споживачів.

Згідно з ч. 1 ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів» цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України "Про споживче кредитування".

Відповідно до ч. 1, 2, п. 5 ч. 3, ч. 5 ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.

Продукція - будь-які виріб (товар), робота чи послуга, що виготовляються, виконуються чи надаються для задоволення суспільних потреб (п. 19. ч. 1 ст. 1 «Про захист прав споживачів»).

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 у справі за конституційним зверненням щодо офіційного тлумачення положень пунктів 22, 23 статті 1, статті 11, частини восьмої статті 18, частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України (справа про захист прав споживачів кредитних послуг) дія цього Закону поширюється і на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем за договором про надання споживчого кредиту), що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

У постанові Верховного Суду від 21 липня 2021 року у справі №335/13202/18 викладено такий правовий висновок. Вимога про нарахування та сплату неустойки за договором споживчого кредиту, яка є завищеною, не відповідає передбаченим у пункті шість статті 3, частині третій статті 509, частинах першій, другій статті 627 ЦК України засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права. Наявність у кредитора можливості стягувати зі споживача надмірні грошові суми як неустойку спотворює її дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне грошове зобов`язання неустойка перетворюється на несправедливо непомірний тягар для споживача та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором.

З огляду на приписи частини третьої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту, щодо сплати споживачем пені за прострочення повернення кредиту.

Верховний Суд дійшов висновку про те, що суди першої та апеляційної інстанцій помилково не визнали несправедливими оспорюваний пункт 4.1.1. кредитного договору з посиланням на те, що він встановлює вимогу зі сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації у разі невиконання ним зобов`язань за договором та неправильно застосували до спірних правовідносин статтю 18 Закону України «Про захист прав споживачів». Посилання судів в оскаржуваних рішеннях щодо необґрунтованості заявлених позовних вимог позивача, оскільки Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору, є помилковими, оскільки спростовуються рішенням Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011.

Свобода договору, право споживача відмовитися від укладення договору про надання споживчого кредиту або відкликати згоду на укладення такого договору, а також право суду зменшити розмір неустойки не звільняє банк від обов`язку укладати правочин відповідно до вимог актів цивільного законодавства, в тому числі, з урахуванням вимог законодавства про захист прав споживачів.

Згідно з ч. 1 ст. 217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

Оскільки судом встановлено, що умови, викладені в п. 1.4.3 та в п. 1.7.2 кредитного договору, укладеного між сторонами, передбачає виплату компенсації (плати) від боржника за користування ним утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові (тілом кредиту та процентами за користування кредиту, які нараховані кредитодавцем, проте не сплачені позичальником в строк), у вигляді збільшеного розміру процентів для всієї заборгованості з дня отримання кредитних коштів за ставкою 620,50 процентів річних, що становить 1,70 процентів в день від суми кредиту за кожний день користування ним, а також у розмірі 839,50 процентів річних, що становить 2,30 процентів в день від суми кредиту за кожний день користування ним, водночас вже за 30 днів та відповідно вже за 22 дні нарахування такої компенсації її розмір досягає понад п`ятдесят відсотків вартості продукції (тіла кредиту) (1,7% * 30 днів = 51 %; 2,3% *22 дні = 50,6 %) та, крім того, передбачена можливість перерахувати заборгованість за процентами за весь строк користування кредитними коштами за підвищеною процентною ставкою, суд дійшов висновку про те, що в супереч вимогам ч. 1, 2, п. 5 ч. 3, ч. 5 ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів» продавець включив у договір із споживачем умови, які є несправедливими, тобто такі умови, які всупереч принципу добросовісності призвели до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків на шкоду споживача.

Оскільки положення кредитного договору №669677710 від 05.02.2021, викладені в п. 1.4.3, 1.7.2 визнані судом несправедливими, на підставі ч. 1 ст. 203 ЦК України, відповідно до якої зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, та ч. 1 ст. 215 ЦК України, згідно з якою підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, суд дійшов висновку про можливість визнати їх недійсними.

Підсумовуючи вищенаведене, суд дійшов висновку про необхідність визнати недійсними положення кредитного договору №669677710 від 05.02.2021, укладеного між ОСОБА_1 та ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога», викладені у п. 1.4.3, а саме: «У випадку користування кредитом з боку позичальника після закінчення дисконтного періоду без своєчасної оплати процентів в порядку, передбаченому п.1.3 договору, умови щодо нарахування процентів за дисконтною та індивідуальною процентною ставкою за весь строк дисконтного періоду скасовуються з дати надання кредиту і до взаємовідносин між сторонами застосовуються правила нарахування процентів за базовою процентною ставкою в розмірі 620,50 процентів річних, що становить 1,70 процентів в день від суми кредиту за кожний день користування ним, відповідно до чого позичальник зобов`язується сплатити кредитодавцю різницю між нарахованими процентами за базовою процентною ставкою та фактично сплаченими процентами за дисконтною та індивідуальною процентними ставками за весь строк користування кредитом протягом дисконтного періоду. З огляду на вищезазначене та у порядку ст. 212 Цивільного кодексу України сторони домовились, що відкладальною обставиною за даним договором, щодо виникнення у позичальника зобов`язань по сплаті процентів за базовою процентною ставкою від дати отримання кредиту по дату закінчення дисконтного періоду є факт продовження користування кредитом понад строк дисконтного періоду, з врахуванням всіх продовжень строку дисконтного періоду на умовах п. 1.3. цього договору. Базова процентна ставка за користування кредитом не застосовується протягом строку дисконтного періоду, виключно за умови якщо розмір базової процентної ставки більший ніж 1,70 процентів від суми кредиту за кожен день користування кредитом. В усіх інших випадках нарахування процентів за базовою процентною ставкою здійснюється відповідно до умов цього пункту договору.», а також викладені у п. 1.7.2, а саме: «з наступного дня після закінчення дисконтного періоду позичальник зобов`язаний щоденно сплачувати кредитодавцю проценти з розрахунку 839,50 процентів річних, що становить 2,30 процентів в день від суми кредиту за кожний день користування ним».

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України у зв`язку із частковим задоволенням позову, враховуючи те, що позивач звільнений від сплати судового збору, з відповідача в дохід держави необхідно стягнути судовий збір у розмірі 908,00 грн.

Керуючись ч. 13 ст. 7, ст. ст. 141, 259, 264 - 265, 279, п.п.15.5 розділу ХІІІ Перехідних положень ЦПК України, -

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Манівео швидка фінансова допомога» про визнання кредитного договору недійсним - задовольнити частково.

Визнати недійсними положення кредитного договору №669677710 від 05.02.2021, укладеного між ОСОБА_1 та Товариством з обмеженою відповідальністю «Манівео швидка фінансова допомога», викладені у п. 1.4.3., а саме: «У випадку користування Кредитом з боку Позичальника після закінчення Дисконтного періоду без своєчасної оплати процентів в порядку, передбаченому п.1.3 Договору, умови щодо нарахування процентів за Дисконтною та Індивідуальною процентною ставкою за весь строк Дисконтного періоду скасовуються з дати надання Кредиту і до взаємовідносин між Сторонами застосовуються правила нарахування процентів за Базовою процентною ставкою в розмірі 620,50 (шістсот двадцять цілих п`ять десятих) процентів річних, що становить 1,70 процентів в день від суми Кредиту за кожний день користування ним, відповідно до чого Позичальник зобов`язується сплатити Кредитодавцю різницю між нарахованими процентами за Базовою процентною ставкою та фактично сплаченими процентами за Дисконтною та Індивідуальною процентними ставками за весь строк користування Кредитом протягом Дисконтного періоду. З огляду на вищезазначене та у порядку ст. 212 Цивільного кодексу України Сторони домовились, що відкладальною обставиною за даним Договором, щодо виникнення у Позичальника зобов`язань по сплаті процентів за Базовою процентною ставкою від дати отримання Кредиту по дату закінчення Дисконтного періоду є факт продовження користування Кредитом понад строк Дисконтного періоду, з врахуванням всіх продовжень строку Дисконтного періоду на умовах п. 1.3. цього Договору. Базова процентна ставка за користування Кредитом не застосовується протягом строку Дисконтного періоду, виключно за умови якщо розмір Базової процентної ставки більший ніж 1,70 процентів від суми Кредиту за кожен день користування Кредитом. В усіх інших випадках нарахування процентів за Базовою процентною ставкою здійснюється відповідно до умов цього пункту Договору.»; викладені у п. 1.7.2., а саме: «з наступного дня після закінчення Дисконтного періоду Позичальник зобов`язаний щоденно сплачувати Кредитодавцю проценти з розрахунку 839,50 (вісімсот тридцять дев`ять цілих п`ять десятих) процентів річних, що становить 2,30 процентів в день від суми Кредиту за кожний день користування ним.».

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Манівео швидка фінансова допомога» в дохід держави судовий збір у розмірі 908 (дев`ятисот восьми) гривень 00 копійок.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Донецького апеляційного суду через Костянтинівський міськрайонний суд Донецької області.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), суд за заявою учасників справи та осіб, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки (у разі наявності у них права на вчинення відповідних процесуальних дій, передбачених цим Кодексом), поновлює процесуальні строки, встановлені нормами ЦПК України, якщо визнає причини їх пропуску поважними і такими, що зумовлені обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином. Суд може поновити відповідний строк як до, так і після його закінчення.

Позивач: ОСОБА_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 ; відповідачі: Товариство з обмеженою відповідальністю «Манівео швидка фінансова допомога», місцезнаходження: 01015, м. Київ, вул. Лейпцизька, буд. 15, літера Б, поверх перший, .

Суддя