Справа № 343/532/21
Провадження № 22-ц/4808/1379/21
Головуючий у 1 інстанції Лицур І. М.
Суддя-доповідач Василишин Л.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 грудня 2021 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючої (суддя-доповідач) Василишин Л.В.

суддів: Горейко М.Д., Максюти І.О.,

секретаря Мельник О.В.

за участі представника відповідача адвоката Деренюка М.М.

представника апелянта Захаріїва Б.Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника товариства з обмеженою відповідальністю «Галицька торгова компанія» на рішення Долинського районного суду в складі судді Лицура І.М., ухвалене 02 липня 2021 року в м. Долина Івано-Франківської області, в справі за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Галицька торгова компанія» до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди,

в с т а н о в и в:

У березні 2021 року ТзОВ «Галицька торгова компанія» звернулось у суд із позовом, уточнивши в подальшому, до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди.

Позов обґрунтовано тим, що наказом від 22 червня 2012 року ОСОБА_1 був прийнятий на посаду торговельного представника. Цього ж дня між сторонами укладено письмовий договір про повну матеріальну відповідальність, за яким відповідач взяв на себе повну відповідальність за рух готівки від покупця до каси, якщо покупець під розписку передав кошти за отриманий товар. 14 лютого 2014 року ОСОБА_1 звільнений з роботи згідно пунктом 4 статті 40 КЗпП України. Відповідно до акту звірки від 20 березня 2014 року відповідач в період з 01 липня 2013 року по 20 березня 2014 року взявши під розписку готівку у розмірі 30 069,73 грн від покупців за отриманий товар до каси кошти не передав. Посилаючись на вказані обставини, з урахуванням заяви про зменшення/збільшення позовних вимог, товариство просило стягнути з ОСОБА_1 25 356,50 грн матеріальної шкоди та на підставі статті 625 ЦК України інфляційні втрати у розмірі 43 968,62 грн та 5435,00 грн - 3 процентів річних від простроченої суми, а всього 74 760,12 грн.

Рішенням Долинського районного суду від 02 липня 2021 року у задоволенні позову відмовлено. Стягнуто з ТзОВ «Галицька торгова компанія» на користь ОСОБА_1 15 900,00 грн понесених витрат на професійну правничу допомогу.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що дослідженими в судовому засіданні доказами не доведено факту спричинення прямої дійсної шкоди ТзОВ «Галицька торгова компанія», протиправної поведінки ОСОБА_1 , його вини і прямого причинного зв`язку між його протиправними і винними діяннями та шкодою, яка настала. При цьому суд також вказав, що позивач без поважних причин пропустив встановлений частиною 3 статті 233 КЗпП України річний термін для звернення власника або уповноваженого ним органу до суду в питаннях стягнення з працівника матеріальної шкоди, заподіяної підприємству.

В апеляційній скарзі представник ТзОВ «Галицька торгова компанія» - Захаріїв В.Б., посилаючись нанеповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосуваннянорм матеріального права, просить рішення скасувати, ухвалити нове рішення прозадоволення позовних вимог.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не витребував у Головного управління Національної поліції в Івано-Франківської області та відповідно не дослідив акт звірки від 20 березня 2014 року, акти звірок з контрагентами, накладні позивача на передачу товарів покупцям, на які є посилання в акті звірки від 20 березня 2014 року, пояснюючі записки, уточнення до звіту №1, розхідні накладні, звіти торгового агента-відповідача та відомості взаєморозрахунків з контрагентами за 2014 рік.

Також вказує, що у зв`язку із неврученням відповідачу повідомлення про підозру у кримінальному провадженні №0000674 початок перебігу строку, встановленого частиною 3 статті 233 КЗпП України, не настав. Крім того, відповідно до положень статті 128 КПК України особа, якій кримінальним правопорушенням завдано майнову шкоду має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного. Однак через зволікання органом досудового розслідування вручення відповідачу повідомлення про підозру у кримінального провадження ТзОВ «Галицька торгова компанія» з об`єктивних причин не змогла пред`явити цивільний позов до ОСОБА_1 . А тому вважає, що суд першої інстанції повинен був поновити строк звернення до суду і захисти порушене право, а не відмовляти в позові у задоволення позову у зв`язку з пропущенням строку звернення до суду.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просить залишити її без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін, оскільки рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, з повним та об`єктивним дослідженням усіх доводів сторін, поданих доказів, що мають значення для справи. При цьому вказує, що ухвалою Долинського районного суду від 14 травня 2021 року задоволено заяву позивача та витребувано з СВ Івано-Франківського РУП ГУНП в Івано-Франківській області документи, які мають безпосереднє відношення до цієї справи. Витребувані матеріали надійшли до місцевого суду 04 червня 2021 року та були правильно оцінені судом.

У засіданні апеляційного суду представник ТзОВ «Галицька торгова компанія»- Захаріїв Б.Д. апеляційну скаргу підтримав з викладених у ній мотивів.

Представник ОСОБА_1 - адвокат Деренюк М.М. проти задоволення апеляційної скарги заперечив.

Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній та додатково поданими доказами, перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення місцевого суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Суд першої інстанції встановив, і це підтверджується матеріалами справи, що наказом директора ТзОВ «Галицька торгова компанія» № 175/К від 22 червня 2012 року ОСОБА_1 прийнятий на роботу з 23 червня 2012 року торгівельним представником в м. Івано-Франківськ.

22 червня 2012 року відповідача ознайомлено з посадовою інструкцією торговельного представника, що підтверджується його підписом (а.с.81-83 т.1).

Права та обов`язки торговельного представника зазначено у розділі ІІ «Завдання та обов`язки». Зокрема, до завдань та обов`язків торговельного представника входить: у сфері дистрибуції, в тому числі, контролювати дебіторську заборгованість клієнтів, вести переговори щодо своєчасного погашення такої заборгованості клієнтами, приймати від клієнтів готівкові кошти як оплату за поставлену продукцію з подальшою здачею таких коштів до каси товариства. У сфері обліку торгової діяльності щоденно наприкінці робочого дня надавати начальнику відділу звіти про виконану протягом дня роботу, передавати отриманні від клієнтів грошові кошти як плату за поставлену продукцію до каси товариства.

З метою забезпечення матеріальних цінностей між сторонами укладено договір про повну матеріальну відповідальність від 22 червня 2012 року. Відповідно до пункту 1.1 вказаного договору відповідач взяв на себе повну матеріальну відповідальність за рух готівки (коштів) від покупця до каси ТзОВ «Галицька торгова компанія», якщо покупець під розписку передав йому кошти за отриманий товар (а.с.80 т.1).

За змістом наказу (розпорядження) про припинення трудового договору № 28/К від 14 лютого 2014 року ОСОБА_1 звільнено з посади торговельного представника м. Івано-Франківськ в зв`язку з прогулом згідно пункту 4 статті 40 КЗпП України (а.с.6 т.1).

Згідно зі статтею 130 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов`язків.

Власник або уповноважений ним орган зобов`язаний створити працівникам умови, необхідні для нормальної роботи і забезпечення повного збереження дорученого їм майна. Працівники зобов`язані бережливо ставитися до майна підприємства, установи, організації і вживати заходів до запобігання шкоді (стаття 131 КЗпП України).

За статтею 134 КЗпП України відповідно до законодавства працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках коли: між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до статті 135-1 цього Кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей.

Відповідно до статті 135-1 КЗпП письмові договори про повну матеріальну відповідальність може бути укладено підприємством, установою, організацією з працівниками (що досягли вісімнадцятирічного віку), які займають посади або виконують роботи, безпосередньо зв`язані із зберіганням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням або застосуванням у процесі виробництва переданих їм цінностей. Перелік таких посад і робіт, а також типовий договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність затверджуються в порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України.

При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника.

За наявності зазначених підстав і умов матеріальна відповідальність може бути покладена незалежно від притягнення працівника до дисциплінарної, адміністративної чи кримінальної відповідальності.

Під прямою дійсною шкодою необхідно розуміти, зокрема втрату, погіршення або зниження цінності майна, необхідність для підприємства, установи, організації провести затрати на відновлення, придбання майна чи інших цінностей або провести зайві, тобто викликані внаслідок порушення працівником трудових обов`язків, грошові виплати.

До категорії прямої дійсної шкоди належать, зокрема: недостача матеріальних цінностей, виявлена у матеріально відповідальної особи або в іншої особи, якій матеріальні цінності передані у зв`язку з виконанням нею трудових обов`язків. Про недостачу мова йде у всіх випадках, коли працівник зобов`язаний відзвітувати про отримані матеріальні цінності, а при звіті (інвентаризації) виявиться їх менша кількість. При цьому термін «недостача» не розкриває причини зменшення кількості матеріальних цінностей; втрата матеріальних цінностей. Під утратою розуміються такі випадки, коли майно було в наявності, а потім воно зникло, його не стало, незалежно від причин, з яких це трапилося.

Отже, за змістом зазначених норм матеріального права, вирішуючи спори щодо відшкодування працівником майнової шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації, суд повинен установити такі факти: наявність прямої дійсної шкоди та її розмір; якими неправомірними діями її заподіяно і чи входили до функцій працівника обов`язки, неналежне виконання яких призвело до шкоди; в чому полягала його вина; в якій конкретно обстановці заподіяно шкоду; чи були створені умови, які забезпечували б схоронність матеріальних цінностей і нормальну роботу з ними; який майновий стан працівника.

Відсутність підстав чи однієї з умов матеріальної відповідальності звільняє працівника від обов`язку відшкодувати заподіяну шкоду в повному обсязі. При відсутності цих умов на працівника за заподіяну ним шкоду може бути покладена лише обмежена матеріальна відповідальність, якщо згідно з чинним законодавством працівник з інших підстав не несе матеріальної відповідальності у повному розмірі шкоди.

Обов`язок доведення наявності умов для покладення матеріальної відповідальності на працівника лежить на роботодавцеві (стаття 138 КЗпП України).

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

На підтвердження позовних вимог позивач посилається на звіт по боргах по всіх контрагентах по всіх договорах по менеджеру ОСОБА_1 за період з 01 липня 2013 року по 20 березня 2014 року. Разом з тим, зі змісту даного Звіту, який представлено слідчим на запит суду, не вбачається даних, які вказують на виникнення недостачі в силу отримання коштів особисто відповідачем від покупців та невнесення їх ним до каси підприємства. Зокрема, зазначений документ є витягом з програмного продукту з назвою «Борги контрагентам: Загальні взаєморозрахунки, гривня» і містить узагальнену інформацію обліку підприємства боргу по покупцях. Окремі копії актів - звірок по підприємцях-покупцях, засвідчують заборгованість перед позивачем конкретних підприємців, а копії розхідних накладних про доставку за участі, в тому числі, торговим агентом- ОСОБА_1 товару та наявність товарного кредиту Галицької торгової компанії.

Так само, як на доказ, апелянт посилається на уточнення до звіту №1 за результатами звірки взаєморозрахунків по маршруту ОСОБА_2 (а.с.55-56 копій матеріалів з кримінального провадження) згідно якого виявлено розбіжність на загальну суму 25 356,50 грн. Однак сам по собі такий результат обліку підприємства нестачі по менеджеру ОСОБА_1 не є беззаперечним доказом наведених вище обставин, оскільки не містить даних щодо порядку визначення такого боргу та встановлення факту неповернення коштів саме відповідачем.

Вказані звіти безпосередньо не свідчать про отримання відповідачем коштів від покупців за отриманий товар та непередачу їх у касу товариства, будь-яких інших первинних документів, документів бухгалтерського обліку, які б їх підтверджували позивачем не представлено.

Відповідно до інформації слідчого СВ Івано-Франківського РУП ГУ НП в Івано-Франківській області від 05 листопада 2021 року №18747/108/46/02/2021, наданої на виконання ухвали Івано-Франківського апеляційного суду від 07 жовтня 2021 року про витребування доказів, акт звірки від 20 березня 2014 року відсутній у матеріалах кримінального провадження, відомості про яке внесено до ЄРДР за №0000674 від 25 березня 2014 року, акти звірок ТзОВ «Галицька торгова компанія», які були наявні у матеріалах кримінального провадження та накладні були надісланні до Долинського районного суду.

Також вказано, що на даний момент у рамках цього кримінального провадження підозри нікому не оголошено та проводиться досудове розслідування.

За змістом висновку експерта №1873/19-28/197/198/20-28 від 31 січня 2020 року за результатами проведення економічної експертизи по кримінальному провадженню №0000774 , яке долучено слідчим до направлених Долинському районному суду матеріалів, експерт дійшов висновку, що враховуючи матеріали кримінального провадження та за умови отримання ОСОБА_1 коштів від торгових точок за доставлену продукцію згідно накладних, зазначених в звіті за результатами звірки взаєморозрахунків та за умови отримання на складі товару, який він передав покупцям і не повернув на склад, встановлена за актом звірки від 20 березня 2014 року нестача грошових коштів на суму 30 069,73 грн в касі ТзОВ «Галицька торгова компанія», які не внесені матеріально-відповідальною особою ОСОБА_1 за період з 01 липня 2013 року по 20 березня 2014 року підтверджується в розмірі 25 267,44 грн (20768,71 +4498,73) (а.с.85-100).

Апелянт в своїх поясненнях у апеляційному суді просив взяти до уваги даний висновок, як доказ. Однак такий сформовано в межах кримінальної справи, яка розглядом не завершена, клопотань щодо визнання його доказом у суді першої інстанції стороною не заявлялося, хоча не була обмежена судом в реалізації прав, тому у суду відсутні підстави для такої процесуальної дії.

Крім того, даний висновок не дає однозначної відповіді щодо вини ОСОБА_1 , а такий поставлено під умову встановлення факту отримання ОСОБА_1 коштів від торгових точок за доставлену продукцію та за умови отримання на складі товару, який він передав покупцям і не повернув на склад, яке може бути встановлено тільки в ході слідства.

Інших доказів стороною апелянта не представлено, клопотань процесуального характеру щодо призначення судово-економічної експертизи не заявлялося.

Враховуючи взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, позивач у відповідності до вимогстатті 81 ЦПК України на думку суду не надав належних і допустимих доказів на підтвердження обставин, тому суд першої інстанції дійшов правильного висновку про недоведеність заявленого ТзОВ «Галицька торгова компанія» позову.

Частиною третьоюстатті 233 КЗпП Українипередбачено, що для звернення власника або уповноваженого ним органу до суду в питаннях стягнення з працівника матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації, встановлюється строк в один рік з дня виявлення заподіяної працівником шкоди.

Згідно з роз`ясненнями, викладеними у пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», встановлені статтями 228, 223 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов`язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк.

Разом з тим, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду 27 березня 2019 року при розгляді справи №761/13815/15-ц навів висновок про те, що у разі пропуску передбаченихстаттею 233 КЗпП України строків звернення до суду про вирішення трудового спору суд з`ясовує не лише причини пропуску зазначеного строку, а й усі обставини справи, права та обов`язки сторін. За необґрунтованості вимог суд відмовляє в позові з цих підстав без посилання на строки звернення до суду, оскільки вони стосуються захисту порушеного права. При обґрунтованості вимог і поважності причин пропуску строку звернення до суду суд поновлює пропущений строк на звернення за вирішенням трудового спору і вирішує його по суті. У випадку пропуску строку без поважних причин суд наводить у рішенні мотиви, чому він вважає неможливим його поновити, та зазначає, що відмовляє в позові саме з цих підстав.

Зважаючи на те, що позов ТзОВ «Галицька торгова компанія» є необґрунтований по суті, у його задоволенні необхідно відмовити саме з цієї підстави.

За таких обставин рішення суду підлягає зміні з викладенням його мотивувальної частини в редакції цієї постанови, оскільки суд першої інстанції обгрунтовано прийшов до висновку про відмову в позові, однак вказав дві підстави для відмови в позові не врахувавши наведене вище.

За змістом статті 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

Керуючись статтями 374, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника товариства з обмеженою відповідальністю «Галицька торгова компанія» задовольнити частково.

Рішення Долинського районного суду від 02 липня 2021 року змінити.

Викласти мотивувальну частину рішення суду в редакцієї цієї постанови.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 08 грудня 2021 року.

Головуюча Л.В. Василишин

Судді: М.Д. Горейко

І.О. Максюта