Номер провадження 22-ц/804/283/21
Доповідач Барков В.М.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 лютого 2021 року м. Маріуполь

Донецький апеляційний суд в складі:

головуючого судді Баркова В.М.,

суддів Принцевської В.П.,

Биліни Т.І.,

секретар Сікора М.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 від імені та в інтересах якої діє адвокат Здор Костянтин Семенович на рішення Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 03 листопада 2020 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, третя особа: Маріупольська міська рада,

ВСТАНОВИВ:

В грудні 2019 року ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою. Позовні вимоги мотивував тим, що він є власником будинку АДРЕСА_1 . У 2017 році ОСОБА_1 , земельна ділянка якої межує з його ділянкою, розмістила на його земельній ділянці металевий паркан і тим самим чинить йому перешкоди в користуванні та обслуговуванні його земельної ділянки. На підставі зазначеного просив суд зобов`язати відповідачку демонтувати паркан з належної позивачу земельної ділянки, стягнути з ОСОБА_1 на його користь судові витрати.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 03 листопада 2020 року позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 було задоволено.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 від імені якої діє Здор К.С. , подала апеляційну скаргу в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права, на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, просила рішення від 03 листопада 2020 року скасувати та відмовити ОСОБА_2 у задоволенні позову.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що суд першої інстанції задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 не звернув уваги на те, що ним не було доведено належними доказами те, що паркан ОСОБА_1 був встановлений на його земельній ділянці і що саме відповідачка створює перешкоди в користуванні земельною ділянкою.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач з доводами відповідачки не погоджується, вважає факт чинення перешкод в обслуговуванні зовнішніх стін його будинку ОСОБА_1 доведеним належним доказом - висновком будівельно-технічної експертизи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення відповідачки ОСОБА_1 та її представника адвоката Здор К.С., які просили скаргу задовольнити, пояснення позивача ОСОБА_2 та його представника адвоката Самохвалова С.В., які просили залишити рішення суду без змін, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити, а рішення суду першої інстанції скасувати та відмовити у задоволенні позовних вимог з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені у постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини справи, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, які правовідносини випливають із встановлених обставин, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин та інші.

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права (ст. 376 ЦПК України).

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем було надано усі належні докази, що підтверджують факт чинення відповідачкою перешкод в обслуговуванні стін його будинку.

Проте з такими висновками суду першої інстанції погодитися не можна.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України в 2004 року кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (ч. 1 ст. 15 ЦК України).

Згідно із ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Частиною четвертою статті 373 ЦК України передбачено, що власник земельної ділянки має право використовувати її на свій розсуд відповідно до її цільового призначення.

Відповідно до п. «б» ч. 3 ст. 152 ЗК України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав.

За змістом частини другої цієї статті власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодуванням завданих збитків.

Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом (ч. 2 ст. 321 ЦК України).

ОСОБА_2 просив зобов`язати відповідачку демонтувати паркан зведений нею на належній йому земельній ділянці.

Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ч.ч. 1, 2, 7 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Підставою для подання позову про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою є створення іншою особою перешкод власнику в реалізації ним повноважень розпорядження або (та) користування належним йому майном. Однією з умов подання такого позову є триваючий характер правопорушення і наявність його в момент подання позову. Характерною ознакою цього позову є протиправне вчинення перешкод власникові у реалізації ним повноважень розпорядження або (та) користування належним йому майном.

Передумовами та матеріальними підставами для захисту права власності або права користування земельною ділянкою у судовому порядку є наявність підтвердженого належними доказами права особи (власності або користування) щодо земельної ділянки, а також підтверджений належними доказами факт порушення цього права на земельну ділянку (невизнання, оспорювання або чинення перешкод в користуванні, користування з порушенням законодавства, користування з порушенням прав власника або землекористувача тощо).

Умовами для задоволення про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою є сукупність таких обставин: майно знаходиться у власника або титульного володільця; інша особа заважає користуванню, розпорядженню цим майном; для створення таких перешкод немає правомірних підстав (припису закону, договору між власником та іншою особою тощо); у позові має бути визначено дії, які повинен здійснити відповідач для усунення порушень права власника (володільця).

У пункті 7 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 16 квітня 2004 року «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» роз`яснено, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його права, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється згідно з частиною третьою статті 152 ЗК шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів захисту (стаття 16 ЦК).

Ст. 76 ЦПК містить перелік доказів, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасники справи.

Так, з позовної заяви вбачається, що ОСОБА_2 обґрунтовує свої вимоги тим, що паркан ОСОБА_1 розташований на його земельній ділянці і чинить йому перешкоди в обслуговуванні будинку (а.с. 1-3).

З висновку експерта вбачається, що методом візуального огляду на місті домоволодіння АДРЕСА_1 та шляхом зіставлення з технічними документами (технічним паспортом) виявлено порушення будівельних норм у зв`язку із близьким розташуванням до стіни будинку позивача паркану, собачої будки та іншого будівельного сміття з боку відповідачки (а.с. 103-105).

Тобто висновком експертизи не підтверджені обставини, на які посилається позивач обґрунтовуючи позовні вимоги, оскільки в ньому не зазначено на території чиєї земельної ділянки знаходяться виявлені порушення.

Зазначених обставин суд першої інстанції не врахував, та не дав їм належної правової оцінки.

При розгляді спору суд повинен був установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси позивача, і залежно від установленого - вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Відповідно до вимог статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (статі 76, 77 ЦПК України).

Згідно вимог статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Враховуючи вищевикладене, апеляційний суд вважає, що позивачем не було доведено обставин, якими він обґрунтовував позовні вимоги, а висновки суду першої інстанції про порушене право позивача не відповідають фактичним обставинам справи та суперечать наявним у справі доказам в зв`язку з чим рішення суду необхідно скасувати та в задоволенні позовних вимог відмовити.

Стаття 141 ЦПК України передбачає, що судовий збір покладається на сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються, зокрема, у разі задоволення позову - на відповідача, у разі відмови в позові - на позивача.

У відповідності до ст. 141 ЦПК України з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягають стягненню витрати, понесені нею по сплаті судового збору за подачу апеляційної скарги в розмірі 1 152 грн. 60коп.

Однак, враховуючи те, що судовий збір не був зарахований до бюджету у зв`язку із його сплатою ОСОБА_1 на невірні реквізити, з ОСОБА_2 необхідно стягнути 1 152 грн. 60 коп. у дохід держави.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 376, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 від імені та в інтересах якої діє адвокат Здор Костянтин Семенович - задовольнити.

Рішення Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 03 листопада 2020 року - скасувати.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, третя особа: Маріупольська міська рада - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на рахунок держави судовий збір, за подачу ОСОБА_1 апеляційної скарги в розмірі 1 152 (одна тисяча сто п`ятдесят дві ) грн. 60 коп.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 12 лютого 2021 року.

Судді В.М. Барков

В.П. Принцевська

Т.І. Биліна