Єдиний унікальний номер справи 235/4420/21
Номер провадження 2/235/1568/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(заочне)

08 грудня 2021 року м. Покровськ

Красноармійський міськрайонний суд Донецької області у складі:

Головуючого судді: Клікунової А. С.,

за участю секретаря судового засідання: Нагорної К.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 , подану представником позивача - адвокатом Білозьоровим Олексієм Борисовичем, до ОСОБА_2 про надання дозволу на в`їзд/виїзд неповнолітньої дитини на/з тимчасово окуповану територію України та за кордон без згоди батька до досягнення дитиною повноліття,-

В С Т А Н О В И В :

На розгляд суду пред`явлено вказану позовну заяву, в якій представник позивача - адвокат Білозьоров О.Б., в інтересах ОСОБА_1 , просить надати дозвіл, без згоди батька ОСОБА_2 на багаторазові тимчасові в`їзди /виїзди з/на тимчасово окуповану територію, їх переміщення вздовж лінії зіткнення в межах Донецької та Луганської областей (територія проведення Операції Об`єднаних сил, на тимчасово окуповану територію України), на отримання паспорту громадянина України, закордонного паспорту, на отримання візи, на багаторазовий виїзд за кордон України до усіх країн світу, у тому числі країн Шенгенської угоди та Європейського Союзу, Сполучених Штатів Америки, Австралії, Арабської республіки Єгипет, Туреччини, Російської Федерації, Білорусії, Грузії, Ізраїлю неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у супроводі її матері ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (або уповноваженій нею особи) протягом строку з 12.06.2021 року до її повноліття.

Позовні вимоги обґрунтовані наступним. ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у відносинах без реєстрації шлюбу, є батьками неповнолітньої дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Батьком дитини зазначений відповідач ОСОБА_2 у відповідності до ст. 126 СК України. Сторони мешкають окремо, сімейних стосунків не підтримують. Відповідач добровільно не може надати дозвіл на виїзд дитини за кордон та підконтрольну територію України, у зв`язку з відсутністю державних органів України на території м. Донецьк. Аліменти на дитину відповідач не сплачує, взагалі, дитині не допомагає, участі у її вихованні не приймає. ОСОБА_1 подано заяву до суду про видачу судового наказу про стягнення аліментів з ОСОБА_2 на утримання дитини. Дитина проживає разом з позивачем ОСОБА_1 та перебуває на її повному утриманні. Позивач зверталась до батька дитини з проханням надати дозвіл на виїзд/в`їзд дитини з тимчасово окупованої території, але він відмовив та почав чинити перешкоди: сам не телефонує, на дзвінки не відповідає. Батьки відповідача також не допомогли ОСОБА_1 у вирішенні цього питання. Батьки позивача проживають на території України, але не мають змоги бачити свою онуку, що погано впливає на їх емоційний та психологічний стан. Дівчинка теж дуже сумує за родичами. Наразі, позивачу, взагалі, не відомо де знаходиться відповідач. За чутками, відомо, що він залишив непідконтрольну територію - м. Донецьк та мешкає на території Росії. ОСОБА_1 має намір забезпечити повноцінний відпочинок дитині в країнах близького та дальнього зарубіжжя, для підвищення рівню світогляду дитини, покращення стану її здоров`я, фізичного, духовного та морального розвитку, що є забезпеченням інтересів дитини в межах здійснення батьківських обов`язків. Крім того, позивач разом з дитиною позбавлена права вільно пересуватись та переїхати на підконтрольну територію України, у зв`язку з чим вимушена мешкати на окупованій території, що створює негативні умови для дитини та є небезпека її життю та здоров`ю. Дитина часто хворіє на застудні захворювання, а тому позивач щорічно вивозить її на відпочинок та оздоровлення до моря або лісу на території України, однак, і це є неможливим з початку антитерористичної операції, у зв`язку з тим, що необхідно мати нотаріально посвідчену згоду другого з батьків на перетинання лінії зіткнення з дитиною, яка не досягла 16-річного віку. Без надання відповідачем дозволу на виїзд дитини, ОСОБА_1 разом з дитиною не може залишити тимчасово окуповану територію, що дуже погано впливає на психіку та здоров`я дитини. Крім того, метою виїзду/в`їзду з непідконтрольної території України є лише оздоровлення та відпочинок дитини на короткий термін, а метою виїзду за кордон - лише оздоровлення, відпочинок та розширення кругозору дитини, без мети постійного проживання за межами України. Тож, жодні права батька, в тому числі побачення з дитиною порушуватись не будуть. За таких обставин, - позивач звернулась до суду.

Ухвалою суду від 21.07.2021 року порушено справу за правилами спрощеного позовного провадження (між сторонами виникли матеріально-правові і процесуально-правові наслідки такого рішення судді).

Сторони в судове засідання не з`явилися.

Позивач ОСОБА_1 та її представник - адвокат Білозьоров О.Б, в порядку п. 3 ч. 1 ст. 43, ч. 3 ст. 211 ЦПК України, подали заяву про розгляд справи в їх відсутність, просять ухвалити рішення, яким задовольнити позовні вимоги, проти винесення заочного рішення не заперечують.

Відповідач ОСОБА_2 , в порядку ст. 190 ЦПК України, відзив не подав. Судом вжито максимальні заходи для його повідомлення про розгляд справи з дотриманням ст. ст. 128, 130 ЦПК України. Інформацію про судові засідання для відповідача проживання якого є тимчасово непідконтрольна територія ( АДРЕСА_1 ), - розміщено на сторінці Красноармійського міськрайонного суду Донецької області офіційного веб-порталу "Судова влада в Україні" в мережі Інтернет (здійснити повідомлення поштою за місцезнаходженням, шляхом надсилання телеграми, телефонограми, з використанням факсимільного зв`язку чи електронною поштою або з використанням інших засобів зв`язку, які забезпечують фіксацію повідомлення не видалося можливим). Повідомлення учасника процесу про судовий розгляд у наведений спосіб слід вважати належним в контексті статті 1-1 Закону України «Про здійснення правосуддя та кримінального провадження у зв`язку з проведенням антитерористичної операції» та ч. 11 ст. 128 ЦПК України. Згідно інформації Міністерства соціальної політики України (наданої на запит суду) - в Єдиній інформаційній базі даних про внутрішньо переміщених осіб станом на 25.08.2021 року, інформація про ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , відсутня (а.с. 35).

З огляду на вказане, в розумінні ст. 280 ЦПК України, наявні умови для проведення заочного розгляду справи. Згідно ч. 4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення).

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень ЦПК України розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд, повно і всебічно з`ясувавши обставини, на які посилались сторони, як на підставу своїх вимог, дослідивши в судовому засіданні докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, - приходить до наступних висновків.

Судом встановлено наступні факти та відповідні правовідносини.

Позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженка м. Донецька Донецької області, громадянка України, адреса реєстрації місця проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 (відомості підтверджено копією паспорта, копією картки платника податків - а.с. 5-6).

Відповідач ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродженець м. Донецька Донецької області, громадянин України, адреса реєстрації місця проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 (відомості підтверджено копією паспорта, копією картки платника податків - а.с. 7-8).

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у відносинах без реєстрації шлюбу.

Сторони у справі мають дитину - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (відомості підтверджено копією свідоцтва про народження - а.с. 9).

Судовим наказом Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 22.07.2021 року у справа № 235/5025/21 (НП 2-н/235/884/21) стягнуто з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , аліменти на утримання малолітньої дитини: дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 в розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, починаючи з дня подання заяви про видачу судового наказу, тобто з 20.07.2021 року і до повноліття дитини, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_4 (а.с. 38).

Зі змісту позовної заяви ОСОБА_1 вбачається потреба в наданні дозволу на виїзд неповнолітньої дитини ОСОБА_3 за кордон, до усіх країн світу, у тому числі країн Шенгенської угоди та Європейського Союзу, Сполучених Штатів Америки, Австралії, Арабської республіки Єгипет, Туреччини, Російської Федерації, Білорусії, Грузії, Ізраїлю та багаторазові тимчасові в`їзди /виїзди з/на тимчасово окуповану територію, їх переміщення вздовж лінії зіткнення в межах Донецької та Луганської областей (територія проведення Операції Об`єднаних сил, на тимчасово окуповану територію України), без згоди та супроводу батька ОСОБА_2 .

Отримати нотаріально посвідчену згоду батька ОСОБА_2 на виїзд дитини за кордон та тимчасово непідконтрольну території владі України - об`єктивно неможливо.

Згідно зі статтями 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого порушеного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом.

Статті 12, 81 ЦПК України передбачають обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом надано оцінку поданих ОСОБА_1 доказів і прийнято висновок про слушність поданих аргументів, наведених в позовній заяві та наявність підстав для задоволення заявлених вимог з огляду на наступні норми права.

Згідно зі ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Згідно ст. 270 ЦК України фізична особа має право, зокрема, на свободу пересування.

Згідно ч. 2 ст. 313 ЦК України, фізична особа, яка не досягла чотирнадцяти років, має право пересуватися по території України лише за згодою батьків (усиновлювачів), опікунів та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними.

Згідно ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» громадянам України, а також іноземцям та особам без громадянства, які на законних підставах перебувають в Україні, гарантуються свобода пересування та вільний вибір місця проживання на її території, за винятком обмежень, які встановлені законом. Згідно ст. 12 Закону № 1382-IV від 11.12.2003 року свободу пересування відповідно до закону може бути обмежено, зокрема на тимчасово окупованих територіях.

Окремі питання здійснення контролю за переміщенням в районі проведення антитерористичної операції на території Донецької та Луганської областей (далі - АТО), а також вздовж лінії зіткнення у межах Донецької та Луганської областей, осіб визначений Тимчасовим порядком контролю за переміщенням осіб через лінію зіткнення у межах Донецької та Луганської областей, затвердженим Наказом першого заступника керівника Антитерористичного центру при Службі безпеки України (керівника Антитерористичної операції на території Донецької та Луганської областей) від 14.04.2017 № 222-ог.

У п.5.1.1 розділу V вказаного Тимчасового порядку визначено, що в`їзд на тимчасово неконтрольовану територію дітей, які не досягли 16-річного віку, здійснюється з дотриманням вимог, передбачених для таких осіб Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 № 57.

Відповідно до ст. 4 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» на тимчасово окупованій території на строк дії цього Закону поширюється особливий правовий режим перетину меж тимчасово окупованої території, вчинення правочинів, проведення виборів та референдумів, реалізації інших прав і свобод людини і громадянина.

4 червня 2015 року Кабінетом Міністрів України прийнято постанову № 367 «Про затвердження Порядку в`їзду на тимчасово окуповану територію України та виїзду з неї», яка регулює питання перетину адміністративного кордону вільної економічної зони «Крим» під час в`їзду на тимчасово окуповану територію України та виїзду з неї громадян України відповідно до Закону України «Про створення вільної економічної зони «Крим» та про особливості здійснення економічної діяльності на тимчасово окупованій території України», а також іноземців та осіб без громадянства - з урахуванням вимог Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України».

Відповідно до п. 3 Порядку в`їзду на тимчасово окуповану територію України та виїзду з неї, затвердженого постановою КМУ № 367 від 04.06.2015 року - в`їзд на тимчасово окуповану територію України та виїзд з неї здійснюються через контрольні пункти: громадян України - за умови пред`явлення будь-якого документа, визначеного статтею 5 Закону України «Про громадянство України» або статтею 2 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України».

Відповідно до пунктів 3-5 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою КМУ № 57 від 27.01.1995 року - виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється:

1) за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску;

2) без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків, зокрема, на підставі: свідоцтва про смерть другого з батьків; рішення суду про позбавлення батьківських прав другого з батьків; рішення суду про визнання другого з батьків безвісно відсутнім; рішення суду про визнання другого з батьків недієздатним; рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 не має можливості отримати згоду ОСОБА_2 на поїздки за кордон, до усіх країн світу, у тому числі країн Шенгенської угоди та Європейського Союзу, Сполучених Штатів Америки, Австралії, Арабської республіки Єгипет, Туреччини, Російської Федерації, Білорусії, Грузії, Ізраїлю та багаторазові тимчасові в`їзди /виїзди з/на тимчасово окуповану територію, їх переміщення вздовж лінії зіткнення в межах Донецької та Луганської областей (територія проведення Операції Об`єднаних сил, на тимчасово окуповану територію України), оскільки відповідач проживає окремо від дитини, та ухиляється від оформлення дозволу на виїзд дитини.

Чинним законодавством передбачено можливість ухвалення судом рішення про надання дозволу на перетин державного кордону, лінії зіткнення територій проведення Операції об`єднаних сил без згоди батька, не позбавленого батьківських прав, такі поїздки можуть мати багаторазовий характер з визначенням відповідного часового проміжку перебування.

Згідно ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року (ратифікована Україною 27.02.1991 року, дата набуття чинності для України 27 вересня 1991 року) визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами - першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

За таких обставин, враховуючи, що ОСОБА_1 як мати має право на самозахист дитини і несе повну відповідальність за її життя, здоров`я, при тому, що нормами діючого законодавства не встановлено обмеження щодо в`їзду дітей на тимчасово окуповану територію, - суд приходить до висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог в частині надання дозволу позивачу ОСОБА_1 разом з неповнолітньою дитиною ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на в`їзди /виїзди з/на тимчасово окуповану територію, їх переміщення вздовж лінії зіткнення в межах Донецької та Луганської областей (територія проведення Операції Об`єднаних сил, тимчасово окупована територія України), без згоди батька ОСОБА_2 строком на один рік з дня набрання рішенням суду законної сили.

Визначаючи строк дозволу на в`їзд позивача разом з дитиною до тимчасово непідконтрольної території Донецької та Луганської областей (один рік з дня набрання рішення суду законної сили), - суд враховує, що відповідно до роз`яснень Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України, дія дозволів для перетину лінії розмежування складає 1 рік.

Розглядаючи позовні вимоги ОСОБА_1 в частині надання дозволу на отримання паспорту громадянина України, закордонного паспорту, на отримання візи, на багаторазовий виїзд за кордон України до усіх країн світу, у тому числі країн Шенгенської угоди та Європейського Союзу, Сполучених Штатів Америки, Австралії, Арабської республіки Єгипет, Туреччини, Російської Федерації, Білорусії, Грузії, Ізраїлю неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , - суд зазначає наступне.

Згідно ч. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду.

Так, з позовної заяви вбачається, що ОСОБА_1 має намір виїхати за кордон для підвищення рівню світогляду дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , покращення стану її здоров`я, фізичного, духовного та морального розвитку, що є забезпеченням інтересів дитини в межах здійснення батьківських обов`язків.

З урахуванням таких обставин, позивач ОСОБА_1 як мати безсумнівно має право на отримання дозволу на підставі рішення суду на виїзд неповнолітньої дитини за кордон.

Згідно до п.18 Правил оформлення і видачі паспортів громадянам України для виїзду за кордон і проїзних документів дитини, їх тимчасового затримання та вилучення затверджених постановою КМУ № 231 від 31 березня 1995 року, з наступними змінами і доповненнями, за відсутністю згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього за кордон може бути дозволений за рішенням суду.

Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою КМУ від 31 березня 1995 року № 231 (зі змінами) визначено зокрема, що виїзд неповнолітніх громадян України за межі території України здійснюється за одним із таких документів: паспорт громадянина України для виїзду за кордон, виданий дітям громадянам України згідно з цими правилами; проїзний документ дитини, виданий відповідно Правил.

Оформлення паспорта здійснюється на підставі заяви батьків (законних представників батьків чи дітей), а у разі, коли батьки не перебувають у шлюбі між собою - того з них, з ким проживає дитина, справжність підпису яких засвідчено нотаріально. За наявності заперечень одного з батьків документ може бути оформлено на підставі рішення суду.

Практика вирішення спорів за участю малолітніх дітей свідчить про те, що забезпечення найкращих інтересів дітей повинно мати першочергове значення. Найкращі інтереси дитини залежно від їх характеру та серйозності можуть перевищувати інтереси батьків.

Відповідно до статті 18 Конвенції про права дитини батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень Європейського суду з прав людини, у тому числі шляхом застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР.

Ухвалюючи рішення у справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13), ЄСПЛ указав на те, що при визначенні найкращих інтересів дитини в конкретній справі слід брати до уваги два міркування: по-перше, у найкращих інтересах дитини зберегти її зв`язки із сім`єю, крім випадків, коли доведено, що сім`я непридатна або неблагополучна; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (пункт 100 рішення від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України», заява № 10383/09).

Дозвіл на тимчасові виїзди за кордон з дати набрання рішенням законної сила у супроводі одного з батьків за відсутності згоди другого з батьків може бути наданий на підставі рішення суду на певний період, з визначенням його початку й закінчення. Такий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 року у справі № 712/10623/17 (підлягає обов`язковому врахуванню в розумінні ч. 4 ст. 263 ЦПК України), в якому зазначено, що положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, а тимчасовий виїзд дитини за кордон (із визначенням конкретного періоду) у супроводі того з батьків, з ким визначено її місце проживання та який здійснює забезпечення дитині рівня життя, необхідного для всебічного розвитку, не може беззаперечно свідчити про позбавлення іншого з батьків дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та спілкуванні з нею; у такій категорії справ узагальнений та формальний підхід є неприпустимим, оскільки сама наявність в одного з батьків права відмовити в наданні згоди на тимчасовий виїзд дитини за кордон з іншим з батьків є суттєвим інструментом впливу, особливо у відносинах між колишнім подружжям, який може використовуватися не в інтересах дитини; кожна справа потребує детального вивчення ситуації, врахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини; тимчасовий виїзд за кордон у супроводі одного з батьків за відсутності згоди другого з батьків може бути наданий на підставі рішення суду на певний період, з визначенням його початку й закінчення.

Законодавчих підстав для обмеження права дитини та матері, яка діє в інтересах дитини, на оформлення дитині паспорту громадянина України для виїзду за кордон немає, таке право підлягає захисту судом, зокрема, і від безпідставних та необґрунтованих заборон щодо цього одним з батьків дитини (ст.ст. 274, 275 ЦК України). Реалізація дитиною права на отримання вищевказаного паспорта сама по собі не може розглядатися як порушення прав одного з батьків, оскільки щодо перетинання дитиною державного кордону України встановлена інша процедура, яка передбачає дотримання сімейних прав того з батьків, хто проживає окремо від дитини, а за наявності відповідних підстав вирішення спору судом.

Оскільки виготовлення паспорту громадянина України для виїзду за кордон гарантоване Конституцією і не може бути обмеженим, а відповідач відмовляється надати дозвіл на виготовлення паспорту для виїзду за кордон, що перешкоджає малолітній у здійсненні відповідно до ч.7 ст. 7 СК України своїх прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, суд вважає позовні вимоги в частині надання дозволу на виготовлення паспорту громадянина Україна та паспорту громадянина України для виїзду за кордон обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню.

Оскільки у позивача ОСОБА_1 є складнощі в отриманні згоди відповідача на виїзд дитини за кордон, а також беручи до уваги той факт, що судом при розгляді даної справи не встановлено обмежень чи заборон, які унеможливлюють виїзд неповнолітньої дитини за межі України, керуючись інтересами дитини, - суд приходить до висновку про доцільність часткового задоволення позовних вимог та надання дозволу на отримання паспорту громадянина України, закордонного паспорту, на отримання візи, на багаторазовий виїзд за кордон України до усіх країн світу, у тому числі країн Шенгенської угоди та Європейського Союзу, Сполучених Штатів Америки, Австралії, Арабської республіки Єгипет, Туреччини, Російської Федерації, Білорусії, Грузії, Ізраїлю ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , без згоди батька ОСОБА_2 , на певний період, з визначенням його початку й закінчення - протягом одного року з дня набрання рішенням законної сили.

Згідно п. 2 ч. 5 ст. 265 ЦПК України, резолютивна частина рішення суду повинна містити висновок суду про розподіл судових витрат. Розподіл судових витрат між сторонами відбувається за правилами статті 141 ЦПК України. Вимог про відшкодування витрат за рахунок відповідача не заявлено.

На підставі ч. 2, 3 ст. 313 ЦК України, ст. ст. 2, 4 Закону України «Про порядок виїду з України і в`їзду в Україну громадян України», п. 1, 3 Порядку в`їзду на тимчасово окуповану територію України та виїзду з неї, затвердженого Постановою КМУ № 367 від 04.06.2015 року, керуючись ст. ст. 13, 141, 263-265, 268, 273, 280, 354 ЦПК України суд, -

В И Р І Ш И В :

Позовну заяву ОСОБА_1 , подану представником позивача - адвокатом Білозьоровим Олексієм Борисовичем, до ОСОБА_2 про надання дозволу на в`їзд/виїзд неповнолітньої дитини на/з тимчасово окуповану територію України та за кордон без згоди батька до досягнення дитиною повноліття - задовольнити частково.

Надати ОСОБА_1 дозвіл на в`їзд/виїзд з/на тимчасово непідконтрольну територію владі Україні, а саме територію Донецької та Луганської областей, разом з неповнолітньою дитиною ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у супроводі її матері ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , без згоди та супроводу батька ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , строком на один рік з дня набрання рішенням суду законної сили.

Надати ОСОБА_1 дозвіл на отримання паспорту громадянина України, закордонного паспорту, на отримання візи, на багаторазовий виїзд за кордон України до усіх країн світу, у тому числі країн Шенгенської угоди та Європейського Союзу, Сполучених Штатів Америки, Австралії, Арабської республіки Єгипет, Туреччини, Російської Федерації, Білорусії, Грузії, Ізраїлю неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у супроводі її матері ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , без згоди та супроводу батька ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , строком на один рік з дня набрання рішенням суду законної сили.

В іншій частині позовних вимог - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до ст. 273 ЦПК України після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржене протягом тридцяти днів за правилами, встановленими ст. ст. 354, 355 ЦПК України, апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Відповідно до п. 3 розділу ХІІ «Прикінцеві положення» ЦПК України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), суд за заявою учасників справи та осіб, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки (у разі наявності у них права на вчинення відповідних процесуальних дій, передбачених цим Кодексом), поновлює процесуальні строки, встановлені нормами цього Кодексу, якщо визнає причини їх пропуску поважними і такими, що зумовлені обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином; суд може поновити відповідний строк як до, так і після його закінчення; суд за заявою особи продовжує процесуальний строк, встановлений судом, якщо неможливість вчинення відповідної процесуальної дії у визначений строк зумовлена обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином.

Заочне рішення може бути переглянуте Красноармійським міськрайонним судом Донецької області за письмовою заявою відповідача, яку може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Згідно ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Дата складання повного тексту рішення суду - 08.12.2021 року.

Відомості про учасників справи згідно п. 4 ч. 5 ст. 265 ЦПК України:

- позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженка м. Донецька Донецької області, громадянка України, адреса реєстрації місця проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ;

- відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродженець м. Донецька Донецької області, громадянин України, адреса реєстрації місця проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 .

Суддя: А.С. Клікунова