ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 серпня 2021 року

м. Черкаси

справа № 711/3589/20 провадження № 22-ц/821/1126/21 категорія на ухвалу

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Бородійчука В.Г.,

суддів: Нерушак Л.В., Василенко Л.І.,

секретар: Захарченко А.Д.

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1

представник позивача: ОСОБА_2

відповідачі: приватний виконавець Бурмага Євгеній Анатолійович, ОСОБА_3

представник відповідача приватного виконавця ОСОБА_4 - адвокат Весеньов Євген Володимирович

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу представника приватного виконавця ОСОБА_4 адвоката Весеньова Євгена Володимировича на ухвалу Придніпровського районного суду м. Черкаси від 16 березня 2021 року за заявою представника приватного виконавця ОСОБА_4 адвоката Весеньова Євгена Володимировича про ухвалення додаткового рішення у справі за позовом ОСОБА_1 до приватного виконавця Бурмаги Євгена Анатолійовича, ОСОБА_3 про зняття арешту з банківського рахунку.

в с т а н о в и в :

Описова частина

25 травня 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до приватного виконавця Бурмаги Є.А., ОСОБА_3 про зняття арешту з банківського рахунку.

Під час розгляду справи, представник приватного виконавця Бурмаги Є.А. ОСОБА_5 подав клопотання про закриття провадження у справі, в якому також просив стягнути з ОСОБА_1 на користь приватного виконавця Бурмаги Є.А. витрати на правову допомогу, докази чого буде подано до суду протягом п`яти днів.

Ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 30 грудня 2020 року, яка залишена без змін за наслідком апеляційного перегляду, клопотання представника приватного виконавця ОСОБА_4 - адвоката Весеньова Є.В. задоволено. Провадження у справі закрито на підставі п. 2 частини першої статті 255 ЦПК України, так як відсутній спір про право. Крім того, суд вказав, що заявлені вимоги позивача слід розглядати в порядку, встановленому розділом VI ЦПК України.

04 січня 2021 року приватний виконавець Бурмага Є.А. направив до Придніпровського районного суду м. Черкаси заяву про ухвалення додаткового рішення про розподіл судових витрат разом із доказами понесення таких витрат, в якій просив шляхом ухвалення додаткового рішення у справі стягнути з позивача на свою користь витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 8000 грн.

Короткий зміст ухвали суду першої інстанції

Ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 16 березня 2021 рокувідмовлено в прийнятті додаткового рішення за заявою представника відповідача адвоката Весеньова Є.В. про ухвалення додаткового рішення у справі за позовом за позовом ОСОБА_1 до приватного виконавця Бурмаги Є.А., ОСОБА_3 про зняття арешту з банківського рахунку про розподіл судових витрат.

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що в заяві про стягнення витрат на правничу допомогу приватний виконавець Бурмага Є.А. посилався на положення п. 3 ч.1 ст. 270 ЦПК України, однак, таке посилання суд вважав неправильним, оскільки ця стаття передбачає розподіл судових витрат між сторонами та винесення додаткового рішення при розгляді справи, що закінчилася ухваленням судового рішення. Суд виходив із того, що рішення по суті спору не приймалось, а нормами ЦПК України передбачено можливість ухвалення додаткового рішення, проте не додаткової ухвали, тому підстави для задоволення заяви приватного виконавця Бурмаги Є.А. відсутні.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі представник приватного виконавця ОСОБА_4 адвокат Весеньов Є.В. просить скасувати ухвалу Придніпровського районного суду м. Черкаси від 16 березня 2021 року як незаконну та прийняти нове рішення, яким стягнути з ОСОБА_1 на користь приватного виконавця Бурмаги Є.А. витрати на професійну правничу допомогу в сумі 8000 грн.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апеляційна скарга мотивована тим, що відмова суду в ухваленні додаткового рішення лише у зв`язку з тим, що нормами ЦПК України не передбачено винесення додаткової ухвали, не ґрунтується на вимогах закону. Ухвала є одним із видів судових рішень, а прийняття додаткової ухвали про розподіл судових витрат не заборонено.

В частині другій статті 255 ЦПК України прямо передбачено, що при закритті провадження у справі суд вирішує питання про розподіл судових витрат. А статтею 270 ЦПК України визначено, що у разі якщо суд не вирішив питання про розподіл судових витрат, суд може ухвалити додаткове рішення, при цьому додаткове рішення ухвалюється в тому самому порядку, що й судове рішення.

Доводи, викладені у відзиві на апеляційну скаргу

У відзиві позивач зазначає, що на момент закриття провадження у справі у суду були відсутні докази на підтвердження понесення витрат відповідачем на професійну правничу допомогу. Крім того, вказує, що у випадку закриття провадження у справі цивільно-процесуальним законом передбачено лише один випадок можливості стягнення витрат на правову допомогу, а саме необґрунтовані дії позивача. Натомість постанова виконавця, якою було накладено арешт, була визнана протиправною та скасована в іншій справі №711/4732/16, що підтверджує, що спір виник у зв`язку з незаконними діями виконавця. Крім того, позивач заперечує проти належності, допустимості та достовірності доказів, наданих відповідачем на підтвердження розміру понесених витрат на правову допомогу.

З посиланням на такі аргументи ОСОБА_1 просить залишити оскаржувану ухвалу без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Мотивувальна частина

Позиція Апеляційного суду

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення.

Мотиви, з яких виходить Апеляційний суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Зазначеним вимогам закону оскаржувана ухвала суду першої інстанції відповідає не в повній мірі.

Єдиною підставою для відмови в ухваленні додаткового рішення для вирішення питання про розподіл судових витрат суд першої інстанції зазначив те, що рішення по суті спору не ухвалювалось, що виключає можливість ухвалення додаткового рішення.

Такий висновок суду не є правильним з огляду на таке.

Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Частинами першою та другою статті 15 ЦПК України передбачено, що учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

Про закриття провадження у справі суд постановляє ухвалу, а також вирішує питання про розподіл між сторонами судових витрат, повернення судового збору з державного бюджету (частина друга статті 255 ЦПК України).

Аналіз матеріалів справи свідчить, що постановою Черкаського апеляційного суду від 25 лютого 2021 року, яка набрала законної сили, ухвалу Придніпровського районного суду м. Черкаси від 30 грудня 2020 року про закриття провадження у справі залишено без змін.

Закриваючи провадження у справі суд першої інстанції не вирішив питання про розподіл судових витрат.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати.

У січні 2021 року приватний виконавець Бурмага Є.А. направив до Придніпровського районного суду м. Черкаси заяву про ухвалення додаткового рішення про розподіл судових витрат разом із доказами понесення таких витрат, в якій просив шляхом ухвалення додаткового рішення у справі стягнути з позивача на свою користь витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 8000 грн.

Відмовляючи в задоволені заяви про ухвалення додаткового рішення в частині розподілу витрат на професійну правничу допомогу, суд виходив з того, що підстави для вирішення питання про розподіл таких судових витрат відсутні з огляду на те, що суд першої інстанції судового рішення по суті спору у цій справі не ухвалював, а постановив ухвалу про закриття провадження у справі.

Порядок розподілу судових витрат між учасниками справи в цивільному процесі регламентовано статтями 141-142 ЦПК України, положення яких серед іншого передбачають можливість компенсації судових витрат у разі закриття провадження у справі.

Зокрема частина п`ята статті 142 ЦПК України передбачає право відповідача у випадку закриття провадження у справі заявити вимоги про компенсацію здійснених ним витрат, пов`язаних з розглядом справи, внаслідок саме необґрунтованих дій позивача.

Аналогічний висновок викладено в постанові Верховного Суду від 17 лютого 2021 року у справі № 308/9100/19-ц (провадження № 61-6095св20).

Верховний Суд у справі №464/104/16-ц у постанові від 12.05.2020 вказав, що чинне законодавство не регламентує можливість покладення на позивача витрат відповідача на судовий збір та професійну правничу допомогу у випадку закриття провадження у справі без встановлення факту зловживання процесуальними правами з-боку позивача.

При цьому, право на відшкодування судових витрат мають як учасники справи (сторони та треті особи), так і особи, які не були учасниками справи під час провадження у суді першої інстанції, однак звернулися з відповідними апеляційними скаргами, якщо судом апеляційної інстанції відповідне судове рішення ухвалено на їх користь.

Такі висновки узгоджуються з правовою позицією, висловленою Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 13 січня 2021 року у справі № 901/378/19 та Верховним Судом у постанові від 31 травня 2021 року у справі № 520/15102/2020.

Отже, мотивування місцевим судом оскаржуваної ухвали неможливістю розподілу судових витрат, понесених учасниками справи у випадку закриття провадження по справі є помилковими та таким, що суперечить наведеними вище нормам процесуального закону, висновкам Апеляційного Суду та позиції Верховного Суду.

Стягнення з позивача понесених учасниками справи судових витрат, зокрема, у разі закриття провадження у справі, можливе лише у випадку встановлення необґрунтованості дій позивача, а за змістом частини п`ятої статті 142 ЦПК України для стягнення компенсації здійснених учасникам справи витрат, пов`язаних з розглядом справи, останнім згідно з процесуальним обов`язком доказування необхідно довести, а суду встановити і зазначити про це в судовому рішенні, які саме необґрунтовані дії позивача були ним здійснені в ході розгляду справи та в чому вони виражені, зокрема: чи діяв позивач недобросовісно та пред`явив необґрунтований позов; чи систематично протидіяв правильному та швидкому вирішенню спору; чи недобросовісний позивач мав на меті протиправну мету - ущемлення прав та інтересів відповідача; чи були дії позивача умисні та який ступінь його вини й чим це підтверджується.

Доступ до суду є правом особи, гарантованим, зокрема, частиною першою статті 55 Конституції України, пунктом 1 статті 6 Конвенції, частиною першою статті 4 ЦПК України. Суд може обмежити реалізацію цього права, зокрема, у порядку, встановленому статтею 44 ЦПК України.

Проте заява приватного виконавця Бурмаги Є.А. про ухвалення додаткового рішення доводів про необґрунтованість дій позивача ОСОБА_1 при поданні позову не містить. Посилання на зловживання процесуальними правами містяться лише в клопотанні про закриття провадження у справі (а.с. 113-115), які зводяться до того, що позивач подала завідомо безпідставний позов, який не підлягає розгляду в позовному провадженні. Однак за результатами розгляду заяви про закриття провадження ні суд першої інстанції, ні суд апеляційної інстанції не встановили фактів зловживання позивачем своїми процесуальними правами.

Підстави для ухвалення додаткового рішення та стягнення з позивача витрат на правову допомогу не обґрунтовані жодними посиланнями на необґрунтованість дій позивача при поданні позову.

Колегія суддів не погоджується з посиланням апеляційної скарги на те, що звернення до суду з позовом про скасування арешту та зі скаргою на дії виконавця щодо накладення арешту є проявом зловживання процесуальними правами, оскільки позивач достеменно знала про те, що вирішувати спір необхідно саме в порядку подання скарги, а не позову.

У постанові від 21 грудня 2020 року по справі № 644/7976/18 Верховний Суд зауважує, що особі гарантується право на звернення до суду за захистом та право на позов. ЦПК України передбачає компенсацію здійснених відповідачем витрат, пов`язаних з розглядом справи, лише у випадку необґрунтованих дій позивача.

При цьому звернення до суду із позовом є суб`єктивним правом позивача, гарантованим статтями 55, 124 Конституції України, є безумовним доступом до правосуддя незалежно від обґрунтованості позову.

Верховний Суд виходить із системного тлумачення положень частин п`ятої, шостої статті 142, частини дев`ятої статі 141 ЦПК України та зазначає, що необґрунтовані дії позивача, як підстава для компенсації здійснених відповідачем витрат, пов`язаних із розглядом справи, відповідно до частини п`ятої статті 142 ЦПК України, передбачають свідомі недобросовісні дії позивача, які свідчать про зловживання процесуальними правами.

Для задоволення заявлених вимог відповідач повинен довести, а суд - встановити, які саме дії позивача при зверненні до суду чи у ході розгляду справи по суті є необґрунтованими та у чому вони виражені, зокрема: чи є недобросовісним звернення позивача з позовом до суду, чи були його дії умисними та чим це підтверджується.

Статтею 17 «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод» від 04 листопада 1950 року № ETS N 005 «Заборона зловживання правами» передбачено, що «Жодне з положень цієї Конвенції не може тлумачитись як таке, що надає будь-якій державі, групі чи особі право займатися будь-якою діяльністю або вчиняти будь-яку дію, спрямовану на скасування будь-яких прав і свобод, визнаних цією Конвенцією, або на їх обмеження в більшому обсязі, ніж це передбачено в Конвенції».

Тобто, за загальним правилом позивач не несе витрат, пов`язаних із закриттям провадження у справі. Однак, такі витрати він несе лише у разі зловживання процесуальними правами, а саме, подання скарги на судове рішення, яке не підлягає оскарженню, не є чинним або дія якого закінчилася (вичерпана), подання клопотання (заяви) для вирішення питання, яке вже вирішено судом, за відсутності інших підстав або нових обставин, заявлення завідомо безпідставного відводу або вчинення інших аналогічних дій, що спрямовані на безпідставне затягування чи перешкоджання розгляду справи чи виконання судового рішення.

Таким чином, доведення відповідачем необґрунтованих дій позивача чи зловживання ним своїми правами є обов`язковою умовою для стягнення з позивача витрат відповідача у разі закриття провадження.

Оскільки підстави закриття провадження у розглядуваній справі не підтверджують необґрунтованість дій позивача або зловживання ним своїми процесуальними правами, про такі підстави в клопотанні про стягнення витрат на правову допомогу заявник не зазначив, а за наслідком перевірки апеляційним судом такі підстави не встановлено, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для покладення на позивача витрат відповідача приватного виконавця Бурмаги Є.А. на професійну правничу допомогу на підставі частини п`ятої статті 142 ЦПК України.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову в ухваленні додаткового рішення у справі, однак не погоджується з підставами такої відмови, оскільки суд першої інстанції допустив помилку при його мотивуванні.

Крім того, під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції представником приватного виконавця ОСОБА_4 - адвокатом Весеньовим Є.В. було надано суду розрахунок розміру витрат на правничу допомогу, понесену під час розгляду справи в апеляійному суді на суму 7 200 грн. та квитанцію до прибуткового касового ордеру про сплату вказноного розміру витрат, які ОСОБА_5 просив стягнути з позивача ОСОБА_1 .

Колегія суддів дійшла висновку, що дані вимоги не підлягають до задоволення, оскільки фактично ухвала суду була змінена лише в частині мотивування висновків суду першої інстанції, що не призвело до прийняття нового висновку про скасування ухвали Придніпровського районного суду м. Черкаси від 16 березня 2021 року.

За таких обставин ухвалу Придніпровського районного суду м. Черкаси від 16 березня 2021 року на підставі ст. 376 ЦПК України необхідно змінити, шляхом зміни її мотивувальної частини з урахуванням висновків, викладених у цій постанові Черкаського апеляційного суду.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 382, 383, 384 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника приватного виконавця ОСОБА_4 адвоката Весеньова Євгена Володимировича задовольнити частково.

Ухвалу Придніпровського районного суду м. Черкаси від 16 березня 2021 року за заявою представника приватного виконавця ОСОБА_4 адвоката Весеньова Євгена Володимировича про ухвалення додаткового рішення у справі за позовом ОСОБА_1 до приватного виконавця Бурмаги Євгена Анатолійовича, ОСОБА_3 про зняття арешту з банківського рахунку змінити, виклавши її мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного тексту судового рішення, в порядку та за умов визначених ЦПК України.

Повний текст постанови виготовлено 18 серпня 2021 року.

Головуючий В.Г. Бородійчук

Судді Л.В. Нерушак

Л.І. Василенко