справа № 278/3171/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 грудня 2021 року м. Житомир

Житомирський районний суд Житомирської області в складі головуючого судді Татуйка Є.О. за участю секретаря Петровської Ю.Р., розглянув цивільну справу за заявою АТ КБ "Приватбанк" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -

В С Т А Н О В И В :

Направленим позовом заявник просить суд ухвалити рішення про стягнення з відповідача заборгованості за кредитним договором, оскільки останній добровільно не виконує взяті на себе зобов`язання по укладеному кредитному договору.

Розгляд справи вирішено проводити за правилами спрощеного позовного провадження без проведення судового засіданні і, відповідно, без фіксації його перебігу і підстав для зміни такого порядку сторонами не наведено і судом не встановлено.

Відповідач направив відзив, яким заперечував задоволення позову у зв`язку із його безпідставністю. Так, на підстави відмови у задоволенні позову відповідач посилається на винні умисні дії іншої особи, яка заволоділа його коштами у банку та які останній просить стягнути в рамках даної судової справи.

Проаналізував надані на дослідження суду матеріали, а також оглянув електронні докази у місці їх знаходження, судом встановлено наступні фактичні обставини справи та відповідно ним правовідносини.

21 серпня 2018 року відповідач подав позивачеві заяву про приєднання до умов та правил надання банківських послуг.

18 листопада 2020 року відповідач ознайомився та підписав, серед іншого, умови надання кредитних коштів.

Відповідач є громадянином України, отримував код платника податків, має зареєстроване місце проживання.

Позивач є юридичною установою, має статут, банківську ліцензію та при зверненні до суду сплатив судовий збір.

Відповідно до розрахунку поданого банком загальна заборгованості відповідача перед позивачем по кредитному договору становить 15 027,61 гривень і складається з 12 080,81 гривень заборгованості за тілом кредиту та 2 946,80 гривень заборгованості по відсоткам.

За інформацією наданою банком на ім`я відповідача випускались наступні платіжні картки на виконання умов кредитного договору: 8 липня 2017 року з терміном дії до липня 2021 року № НОМЕР_1 ; 11 січня 2018 року з терміном дії до серпня 2021 року № НОМЕР_2 та 18 листопада 2020 року з терміном дії до жовтня 2024 року № НОМЕР_3 .

13 серпня 2021 року судом ухвалено вирок, яким засуджено ОСОБА_2 за вчинення злочинів передбачених ч. 1 ст. 361, ч. 1 ст. 190 та ч. 2 ст. 190 КК України та призначено відповідне покарання. Вирок набув законної сили. Описово-мотивувальна частина даного рішення містить інформацію про те, що засуджена, вчинила злочини за наступних обставин. Зловживаючи довірою ОСОБА_1 та разом відпочиваючи, засуджена попросила, а потерпілий передав телефон, картку приват банку з номером НОМЕР_4 на ім`я відповідача і пін код до неї. За їх допомогою заволоділа грошовими коштами наявними на рахунку на загальну суму 18 784,44 гривень. Частину грошових коштів у розмірі 11 тисяч гривень засуджена повернула потерпілому ОСОБА_1 , а решту в розмірі 7 784,44 з неї стягнуто в рахунок відшкодування майнової шкоди. Крім цього, на користь потерпілого ОСОБА_3 стягнуто із засудженої моральну шкоду в розмірі 10 тисяч гривень. Вирок містить інформацію про те, що засуджена знімала кошти з рахунку ОСОБА_1 за допомогою картки з номером НОМЕР_2 , що відбувалось в період часу з січня 2020 року. Коли та при яких обставинах відбулась заміна однієї картки на іншу за № НОМЕР_2 судове рішення не згадує. Натомість, досліджені матеріали дають достатні підстави вважати, що станом на час вчинення протиправних дій відносно відповідача єдиною діючою картою була за № НОМЕР_2 .

Проаналізував фактичні обставини справи та норми законодавства, якими врегульовані дані правовідносини, суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову з огляду на наступне.

Судом встановлено за доказами поданими самим відповідачем, що останній, в порушення умов та правил надання банківських послуг, передав сторонній особі свою платіжну картку випущену позивачем, пін код до неї та свій мобільний телефон тобто вчинив усі дії аби безперешкодно можна було вчинити практично будь-операції з приводу відкритого на відповідача карткового рахунку. Такі дії стали підставою для заволодіння кредитними грошима відповідача сторонньою особою. В подальшому усю заборгованість, якою протиправно заволоділи було стягнуто на користь відповідача (11 тисяч гривень фактично передано, іншу частину стягнуто рішенням суду). Банк до розгляду кримінальної справи не залучався. Досліджені та зазначені судом докази не свідчать про передачу грошових коштів відповідачем банку, як і вчинення інших подібних дій з даного приводу. Єдине, що було вчинено відповідачем так це повідомлено про вчинення протиправних дій банк та заявлено клопотання про зупинення нарахування відсотків за користування кредитними грошима, які він не знімав.

Аналіз таких фактичних обставин справи, суд вважає, дає достатні підстави для стягнення заборгованості за тілом кредиту з відповідача, оскільки банк виконав усі взяті на себе зобов`язання. Відповідач, в свою чергу, діяв безвідповідально та порушив умови та правила надання банківських послуг, які сприяли незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера (коду) та іншої інформації, яка дала змогу ініціювати платіжні операції за кредитною карткою та створили заявлену заборгованість.

Відповідачем не наведено і судом не встановлено протиправних дій інших осіб, які, всупереч волі позичальника вчинили дії із його рахунком, що потягло за собою виникнення заявленій заборгованості.

Приймаючи рішення у даній частині вимог суд наголошує, що дана справа розглядається в рамках цивільного судочинства. Положеннями процесуального закону, який регулює правила розгляду даних справ, визначено наступне. Так, розглядаючи цивільні справи суд керується принципом диспозитивності та змагальності, які визначають, що кожна сторона повинна самостійно подавати докази та доводити ті обставини на які посилається, в тому числі, шляхом подання доказів, заявлення клопотань і несе ризик настання наслідків пов`язаних із вчиненням або не вчиненням нею процесуальних дій. Доказування заявлених вимог не може перебирати на себе суд або інша сторона. Рішення суду не може ґрунтуватись на припущеннях (ст. 12, 13 та 81 ЦПК України).

Стосовно частини позовних вимог щодо стягнення відсотків за користування кредиту суд вирішує відмовити у задоволенні позову банку з огляду на наступне.

Встановлено та зазначалось судом, що відповідач був обізнаний під розпис про існуючі у банку тарифи лише 18 листопада 2020 року.

Заборгованість перед банком у відповідача виникла раніше, а саме в період часу з 7 по 27 січня 2020 року. Саме на дану заборгованість банком нараховано відсотки у заявленому обсязі. За таких обставин, суд вважає, що з відповідача не можна стягувати заборгованість по відсоткам за користування кредитом, оскільки домовленості щодо обсягу якої між сторонами досягнуто не було станом на момент її виникнення за тілом кредиту.

Приймаючи рішення про відмову у задоволенні позову у частині стягнення заборгованості по відсоткам за користування кредитом, суд виходить з наступного.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ "ПриватБанк").

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

Як зазначалось у первісній анкеті-заяві про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку від 21 серпня 2017 року процентна ставка не зазначена.

Крім того, у цій заяві, підписаній сторонами, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру.

Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути складові його повної вартості, зокрема заборгованість за відсотками на прострочену заборгованість за користування кредитними коштами.

Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором, посилався на Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт "Універсальна" як невід`ємну частину спірного договору.

Витягом з Тарифів обслуговування кредитних карт "Універсальна", що надані позивачем на підтвердження позовних вимог, визначені, в тому числі: пільговий період користування коштами, процентна ставка, права та обов`язки клієнта (позичальника) і банку, відповідальність сторін, зокрема пеня за несвоєчасне погашення кредиту та/або процентів, штраф за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань та їх розміри і порядок нарахування та інші умови.

При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме цей Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт "Універсальна" розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування.

Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи.

Суд вважає, що в даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ "ПриватБанк" в період - з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із вказаним позовом, тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, наданий банком Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

При цьому, згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Крім цього, суд вказує, що обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Надані позивачем Правила надання банківських послуг ПриватБанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.

Отже відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами.

Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у пункті 3 частини першої статті 3 ЦК України.

Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України.

У даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг (частина перша статті 11 Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-XII "Про захист прав споживачів" (далі - Закон №1023-XII).

Згідно з пунктом 22 частини першої статті 1 Закону № 1023-XII споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

З урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, суд зауважує, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та Правил надання банківських послуг, оскільки Умови та Правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору.

Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з відповідачем позивач дотримав вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону № 1023-XII про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк.

Результати вирішення спору дають достатні підстави для стягнення з відповідача на користь позивача судових витрат пов`язаних із розглядом даної справи. Дані правовідносини врегульовані положеннями ст. 141 ЦПК України.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст. ст. 263-265 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В :

Позов задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) на користь АТ КБ "Приватбанк" (м. Київ, вул. Грушевського, 1Д) заборгованість за кредитним договором б/н від 27 серпня 2017 року в розмірі 12 080,61 (дванадцять тисяч вісімдесят) гривень.

Стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати за розгляд даної справи в розмірі 2 270 гривень.

Повне рішення виготовлене 13 грудня 2021 року.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги. Рішення може бути оскаржено шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Житомирського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя Євген Татуйко