Справа № 357/8529/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(ЗАОЧНЕ)

10 лютого 2021 року Білоцерківський міськрайонний суд Київської області у складі:

головуючого судді - Ярмола О. Я. ,

при секретарі - Кривенко О. С.,

розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження, у відкритому судовому засіданні, в місті Біла Церква, в залі суду №5 цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом, мотивуючи тим, що на підставі договору дарування на житловий будинок від 22.10.1993року, він є власником житлового будинку АДРЕСА_1 , де зареєстрований і проживає. Його колишня дружина ОСОБА_2 та колишня невістка ОСОБА_3 , відповідачі по справі, також, зареєстровані в даному будинку, але тривалий час не проживають. Відповідачі добровільно залишили житло, забрали свої речі, вибувши в інше місце проживання, витрат по утриманню будинку не несуть, факт реєстрації відповідачів створює ряд незручностей для позивача, як власника житла, та перешкоджає йому оформити субсидію, а тому позивач просить суд визнати відповідачів такими, що втратили право на користування житловим приміщенням.

В судовому засіданні позивач та представник позивача адвокат Сидорчук І.В., позовні вимоги підтримали.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явилася, про день та час розгляду справи була повідомлена належним чином, на електронну адресу суду направила заяву, в якій зазначила, що позов не визнає, оскільки виїхала вона з даного будинку не з власної волі, а за сімейними обставинами, тривалий час вимушена доглядати пристарілих, безпорадних батьків. Також зазначила, що хоча шлюб з позивачем розірваний, але шлюбні відносини сторони не припиняли, відповідач проживала однією сім`єю з позивачем, спільно вели господарство, відповідач по можливості навідувалась в будинок. Позивачу було відомо, що у відповідача хворі батьки, але він відмовився їхати разом доглядати їх в с.Красилівка Іванківського району Київська область. Спочатку відповідач доглядала батька, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , наразі дуже хвора її мати, якій 86 років та яка потребує стороннього догляду, не в змозі і не бажає переїхати до м.Біла Церква. Село в якому проживає мати відповідача знаходиться біля Чорнобильської зони відселення, із занедбаною інфраструктурою, іноді навіть відсутній мобільний зв`язок, відсутні аптека, будь-який магазин продовольчих товарів та промислових товарів, відповідач вимушена їздити до районного центру. Також, відповідач зазначає, що для оформлення субсидії в спірному будинку вона надсилала позивачу довідки, які засвідчували факт її тимчасового проживання в с.Красилівка. Відповідач вказала, що має намір в подальшому повернутися в м. Біла Церква до позивача і сина, дбати про онуку та допомагати по господарству. Відповідач зазначає, що під час проживання в буд АДРЕСА_1 , підтримувала житло в належному стані, здійснювала ремонт, за свої кошти замінила вікна в будинку, поліпшила житлові умови, що можуть підтвердити сусіди. Вважає позовні вимоги безпідставними та необґрунтованими.

Відповідач ОСОБА_3 , в судове засідання не з`явилася, про день, час та місце розгляду справи була сповіщена належним чином, а також, була повідомлена про розгляд справи, шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, відзиву, клопотань чи заперечень суду не подала, та відповідно до положень ст.ст. 128,130 ЦПК України, вважається, що відповідач повідомлена належно про розгляд справи.

На підставі ст. 280 ЦПК України, з урахуванням думки позивача, суд ухвалив провести заочний розгляд справи.

Заслухавши пояснення позивача, покази свідка, дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню за наступних підстав.

В судовому засіданні встановлено, що позивач являється власником житлового будинку АДРЕСА_1 , на підставі договору дарування на житловий будинок від 22.10.1993 року (а.с.4).

Судом встановлено, що відповідач по справі ОСОБА_2 , це бувша дружина позивача, а ОСОБА_3 - бувша невістка позивача.

Як вбачається з витягу з реєстру територіальної громади м.Біла Церква № 15.2-03/7429 від 05.08.2020 року, в будинку АДРЕСА_1 зареєстровано п`ять осіб: власник ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_6 (а.с. 6 ).

На підставі заяви позивача юристом КП БМР ЖЕК №1 Приймак А.І. було складено акт від 18.08.2020 року в присутності позивача та сусідів, які проживають в будинку під АДРЕСА_2 , за підписом юриста КП БМР ЖЕК №1 Приймак А.І., з даного Акту вбачається, що відповідач у справі ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 в будинку АДРЕСА_1 фактично не проживає з вересня 2016 року і по теперішній час, а ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_6 не проживає з квітня 2018 року і по теперішній час. (а.с.5).

Згідно паспортних даних позивача, його шлюб з ОСОБА_2 було розірвано 29.10.1997 (а.с.3 зворот).

Згідно копії рішення суду, шлюб між сином позивача ОСОБА_4 та його дружиною ОСОБА_3 розірвано 08.06.2018 року. Рішення суду про розірвання шлюбу набрало законної сили.

Позивач суду пояснив, що з відповідачем по справі - ОСОБА_2 , перебував в зареєстрованому шлюбі з 1992 року, який було розірвано в 1997 році, а відповідач ОСОБА_3 приходилася позивачу невісткою, шлюб між сином та ОСОБА_3 теж розірвано. Відповідачі добровільно виїхали з будинку позивача, не спілкуються з ним. Бувша дружина - ОСОБА_2 не проживає в будинку близько 5-6 років, виїхала та проживає зі своєю матір`ю і співмешканцем в с.Красилівка. ОСОБА_3 з дитиною не проживають протягом останніх двох років в будинку позивача. В 2018 році року його син ОСОБА_4 розірвав шлюб з ОСОБА_3 . Наразі в будинку проживає позивач зі своїм сином. Факт перебування відповідачів на реєстраційному обліку в будинку позивача порушує його права як власника, позбавляє можливості отримати субсидію.

Допитана в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_6 , яка проживає по сусідству з позивачем та знайома з ним з дитинства, суду показала, що в будинку АДРЕСА_1 відповідачі не проживають, востаннє бачила відповідача ОСОБА_2 , дружину позивача, близько 3-х років тому, в будинку відсутні жіночі речі, не бачить ОСОБА_2 на подвір`ї давно, квітник, який доглядала ОСОБА_2 в занедбаному стані. Свідок знає, що позивач має невістку, але близько трьох років свідок не бачила ОСОБА_3 , фактично в будинку проживає позивач зі своїм сином.

При вирішенні даної справи суд виходить з наступного.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК Української РСР) закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ними (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

За ст.150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Статтею 317 ЦК України встановлено, що власникові належить право володіння, користування і розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Згідно з статтею 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним.

Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме порушене право та з яких підстав.

Згідно із статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.

Поняття «житло» не обмежується приміщеннями, яке законно займають або законно створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення ЄСПЛ від 18 листопада 2004 року в справі «Прокопович проти Росії», заява № 58255/00, пункт 36). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява № 19009/04, пункт 50).

У пункті 44 рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року в справі «Кривіцька та Кривіцький проти України», заява № 30856/03, ЄСПЛ визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві.

Визначаючи наявність правових підстав для визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим будинком АДРЕСА_1 , суд враховує, що матеріали справи не містять переконливих доказів щодо непроживання та некористування ОСОБА_2 спірним житловим будинком з 2016 року (як зазначено в акті, наданому позивачем). Натомість, суду надані пояснення з яких слідує, що ОСОБА_2 не втратила інтерес до вказаного житла, несла витрати по його утриманню, має намір в подальшому проживати у вказаному помешканні, потребує житла і зазначає поважність причини тимчасової своєї відсутності за місцем реєстрації проживання.

Отже, вирішення питання щодо визнання відповідача ОСОБА_2 такою, що втратила право користування спірною квартирою має здійснюватися у контексті пропорційності застосування такого заходу з урахуванням порушення права останньої на житло та можливої недобросовісності дій позивача, внаслідок яких відповідач може втратити право на користування єдиним житлом.

Суд враховує, що відповідач ОСОБА_2 категорично заперечила проти визнання її такою, що втратила право користування спірним житлом, переконливих доказів її непроживання та некористування спірним житлом суду не надано. Навпаки з наданих пояснень відповідача слідує, що ОСОБА_2 виявляє заінтересованість до вищевказаного житла, після розірвання шлюбу з позивачем, продовжували разом проживати, вели спільно господарство. Об`єктивних даних вважати, що відповідач без поважних причин не користується спірним житлом, немає, оскільки з наданих пояснень відповідача вбачається, що ОСОБА_2 виїхала з даного будинку вимушено, за сімейними обставинами, доглядати хворих батьків та позивачу відомі ці обставони.

Суд вважає, що наведені обставини є суттєвим елементом при оцінюванні можливості спільного проживання сторін у спірному житлі, поважності причин непроживання відповідача в квартирі. А тому, суд вважає, позов ОСОБА_1 в частині визнання ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим будинком АДРЕСА_1 , не підлягає задоволенню.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Щодо позовних вимог ОСОБА_1 про визнання такою, що втратила право користування житловим будинком ОСОБА_3 , то суд враховує, що в судовому засіданні доведено, що відповідач тривалий час зазначеним житлом не користується, не виявляє заінтересованості щодо цього житла. Відповідач ОСОБА_3 , будь-яких заперечень проти позову чи доказів наявності поважних причин непроживання та некористування цим житлом суду не надала.

На підставі викладеного, враховуючи обставини справи, суд приходить до висновку, що відповідача ОСОБА_3 , можливо визнати такою, що втратила право на користування зазначеним житлом. Доказів які б спростовували зазначене не надано.

На підставі викладеного, керуючись ст. 150 ЖК України, ст. 317,391 ЦК України , ст.ст. 12, 13, 81, 141, 158, 258- 265, 280-282, 354 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В :

Позов задовольнити частково.

Визнати ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_6 такою, що втратила право користування житловим будинком АДРЕСА_1 .

В задоволенні позовних вимог до ОСОБА_2 - відмовити.

Заочне рішення може бути оскаржене позивачем до Київського апеляційного суду протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення.

Заочне рішення може бути скасоване Білоцерківським міськрайонним судом за письмовою заявою відповідача про перегляд заочного рішення, яку може бути подано до суду протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручено у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд -якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Рішення суду може бути оскаржене до Київського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня складання повного тексту рішення.

Повний текст рішення виготовлено 12.02.2021 року.

СуддяО. Я. Ярмола