П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 серпня 2021 року

м. Рівне

Справа № 569/22521/19

Провадження № 22-ц/4815/1073/21

Головуючий в Рівненському міському суді

Рівненської області: суддя Панас О.В.

Рішення суду першої інстанції проголошено

(вступна і резолютивна частини):

о 15 год. 56 хв. 30.03.2021 у м. Рівне

Рівненської області

Повний текст рішення складено: 05.04.2021

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючий: суддя Хилевич С.В.

судді: Ковальчук Н.М., Шимків С.С.

секретар судового засідання: Пиляй І.С.

учасники справи:

позивач - Акціонерне товариство "Альфа-Банк";

відповідач1 - ОСОБА_1 ;

відповідач2 - ОСОБА_2 ;

відповідач3 - ОСОБА_3 ;

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору,: Відділ опіки і піклування Виконавчого комітету Рівненської міської ради;

представники учасників справи:

відповідача3 - законний представник ОСОБА_2 ;

за участі: ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу представника Акціонерного товариства "Альфа-Банк" - адвоката Мелянчука Володимира Анатолійовича на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 30 березня 2021 року у цивільній справі за позовом Акціонерного товариства "Альфа-Банк" до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору,: Відділ опіки і піклування Виконавчого комітету Рівненської міської ради; про виселення з житлового приміщення,

в с т а н о в и в:

У грудні 2019 року в суд звернулося Акціонерне товариство "Альфа-Банк" (далі - АТ "Альфа-Банк" або банк) з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору,: Відділ опіки і піклування Виконавчого комітету Рівненської міської ради; про виселення з житлового приміщення. Мотивуючи вимоги, вказувалося, що внаслідок реорганізації шляхом приєднання АТ "Альфа-Банк" є правонаступником прав і обов`язків АТ "Укрсоцбанк". 20 грудня 2007 року між АТ "Укрсоцбанк" та ОСОБА_1 укладено договір кредиту №259М, за яким кредитор надав позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання 53 000 доларів США. Тоді ж з метою повернення отриманого кредиту між ними укладено іпотечний договір №259М/1, за умовами якого передано в іпотеку кредитору житловий будинок з надвірними будівлями площею 167, 9 м2 та земельну ділянку несільськогосподарського призначення площею 0, 0993 м2, кадастровий номер: :01:065:009, за адресою: АДРЕСА_1 .

19 жовтня 2010 року Рівненським міським судом ухвалено рішення, яким звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме на зазначені житловий будинок і земельну ділянку. Після звернення стягнення в житловому будинку зареєстровано мешканців, включаючи малолітню дитину - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що унеможливлює реалізацію предмета іпотеки в рахунок заборгованості перед банком.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 30 березня 2021 року АТ "Альфа-Банк" відмовлено в задоволенні позову до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про виселення.

У поданій апеляційній скарзі банк через свого представника - адвоката Мелянчука В.А. покликається на незаконність та необґрунтованість рішення суду, що фактично полягало у невідповідності висновків суду обставинам справи, що призвело до неправильного застосування норм матеріального права.

На її обґрунтування зазначалося про неврахування судом того, що житловий будинок з надвірними будівлями площею 167, 9 м2 та земельна ділянка несільськогосподарського призначення площею 0, 0993 м2, кадастровий номер: :01:065:009, по АДРЕСА_1 є предметом забезпечення виконання кредитних зобов`язань не лише за кредитним договором №259М від 20 грудня 2007 року, але й за кредитним договором №285Д від 29 вересня 2007 року. При цьому заявник долучив судове рішення від 19 жовтня 2010 року, яким звернуто стягнення на предмет іпотеки.

Окрім іншого, судом не було дано правової оцінки тому факту, що після звернення стягнення на предмет іпотеки в житловому будинку зареєстровані мешканці, включаючи малолітню дитину. Тому подальша реєстрація дитини унеможливлює реалізацію предмета іпотеки, чим порушуються права іпотекодержателя.

Вважає, що судом не було застосовано норми матеріального права, які підлягали застосуванню, а саме ст. 47 Конституції України, ч. 1 ст. 40 Закону України "Про іпотеку, ч. 1 ст. 109 ЖК УРСР, а також роз`яснення пункту 44 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 30 березня 2012 року "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин".

Посилається на пункт 1.6. іпотечного договору, де іпотекодавець гарантував, що предмет іпотеки є його особистою власністю, до моменту укладення договору не відчужений, під податковою заставою не перебуває, як внесок до статутного фонду інших юридичних осіб не вносився, спору щодо нього немає, прав на нього у третіх осіб немає, малолітні та неповнолітні діти не зареєстровані, права користування не мають.

Зважаючи на викладене, просив скасувати рішення суду першої інстанції, задовольнивши позов банку повністю.

У поданому відзиві ОСОБА_2 , вважаючи оскаржуване рішення законним і обґрунтованим, просить залишити його без змін, а апеляційну скаргу - відхилити. При цьому вказує, що достатніми є підстави для висновку, що судом правильно, всебічно і повно встановлені обставини справи, характер правовідносин, які виникли між сторонами, та вірно не застосовано норми права, на застосуванні яких при вирішенні спору наполягав позивач, а тому доводи заявника не є обґрунтованими.

Заслухавши суддю-доповідача, думку осіб, які беруть участь у справі і з`явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи заявника, колегія суддів дійшла висновку про відхилення апеляційної скарги.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції правильно виходив із доведеності та обґрунтованості вимог позивача, оскільки житловий будинок з надвірними будівлями, який є предметом іпотеки, набуто не за кошти, отримані за кредитним договором №259Д від 20 грудня 2007 року, укладеним між АТ "Укрсоцбанк" і ОСОБА_1 . Також ураховано, що банк, вимагаючи виселити відповідачів, одночасно не вказував про надання відповідачам іншого постійного житла, що в сукупності суперечить правилам ст. 109 ЖК УРСР.

Крім того, позивачем не надано, а судом не здобуто, належних та допустимих доказів про те, що внаслідок реорганізації шляхом приєднання АТ "Укрсоцбанк" у АТ "Альфа-Банк" виникли майнові права і обов`язки з приводу договору кредиту №259Д від 20 грудня 2007 року й іпотечного договору №259М/1 від 20 грудня 2007 року, укладених між АТ "Укрсоцбанк" та ОСОБА_1 , АТ "Укрсоцбанк" і ОСОБА_2 .

Як з`ясовано, 20 грудня 2007 року між ОСОБА_1 та АТ "Укрсоцбанк" укладено договір кредиту №259М, за умовами якого позичальник отримав у банку 53 000 доларів США на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання коштів. Того ж числа виконання кредитних зобов`язань позичальником забезпечено іпотекою, а саме заставою житлового будинку з надвірними будівлями площею 167, 9 м2 та земельної ділянки несільськогосподарського призначення площею 0, 0993 га, кадастровий номер: :01:065:009, по АДРЕСА_1 , про що укладено відповідний іпотечний договір №259М/1.

В подальшому, 15 жовтня 2019 року, відповідно до рішення позачергових загальних зборів акціонерів АТ "Альфа-Банк" правонаступництво щодо всього майна, прав та обов`язків АТ "Укрсоцбанк" виникло з дати затвердження передавального акту, тобто з 15 жовтня 2019 року.

З долученої позивачем копії рішення Рівненського міського суду від 19 жовтня 2010 року видно, що позов АТ "Укрсоцбанк" до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_5 задоволено частково і звернуто стягнення на предмет іпотеки, що належить ОСОБА_2 на праві власності, а саме житловий будинок з надвірними будівлями загальною площею 167, 9 м2, житловою площею 95 м2, що знаходиться у АДРЕСА_1 , та земельну ділянку загальною площею 0, 0993 га, кадастровий номер: :01:065:0009, що знаходиться за тією ж адресою, для задоволення грошових вимог АТ "Укрсоцбанк" в особі Львівської обласної філії за договором кредиту у сумі 76 606, 13 доларів США та 11 230, 70 гривень, що сумарно, в гривневому еквіваленті відповідно до офіційного курсу Національного банку України станом на 29 жовтня 2009 року складає 624 661, 95 гривень, шляхом продажу предмета іпотеки на прилюдних торгах в межах процедури виконавчого провадження з початковою ціною реалізації 763 105 гривень. В задоволенні решти вимог, в т.ч. і про виселення відповідачів, відмовлено.

10 червня 2011 року судом, що ухвалив рішення, видано виконавчий лист на його примусове виконання.

З довідки Управління державної міграційної служби в Рівненській області від 28.02.2019 №16013- вбачається, що в будинку АДРЕСА_1 зареєстровані ОСОБА_3 і ОСОБА_2 .

Розпорядженням Рівненського міського голови №609-р від 18 червня 2019 року і рішенням комісії з питань захисту прав дитини при Виконавчому комітеті Рівненської міської ради від 12 червня 2019 року Рівненському міському відділу державної виконавчої служби відмовлено в наданні дозволу на реалізацію майна, де зареєстрована малолітня дитина.

Вважаючи, що суб`єктивні цивільні права позивача порушуються тим, що в житловому будинку АДРЕСА_1 , який є предметом іпотеки, зареєстровано малолітнього ОСОБА_3 вже після звернення стягнення на предмет іпотеки, що унеможливлює його реалізацію, у грудні 2019 року в суд звернулося АТ "Альфа-Банк" з позовом до ОСОБА_2 і ОСОБА_3 про виселення з житлового приміщення.

Повно і правильно з`ясувавши обставини справи та встановивши, що при вирішенні спірних правовідносин до застосування підлягають норми матеріального права, на чому наполягав позивач, суд першої інстанції обґрунтовано відмовив АТ "Альфа-Банк" у задоволенні позову.

Відповідно до ст.ст. 39, 40 Закону України "Про іпотеку" звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення. Виселення проводиться в порядку, встановленому законом.

Згідно зі ст.ст. 9, 109 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. Звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають у ньому, за винятками, встановленими законом. Після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги, якщо сторонами не погоджено більший строк. Якщо громадяни не звільняють жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення, є підставою для надання цим громадянам жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання відповідно до статті 1322 цього Кодексу. Відсутність жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання або відмова у їх наданні з підстав, встановлених статтею 132-2 цього Кодексу, не тягне припинення виселення громадянина з жилого приміщення, яке є предметом іпотеки, у порядку, встановленому частиною третьою цієї статті.

Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 31 жовтня 2018 року у справі №753/12729/15-ц (провадження №14-317цс18) висловила правовий висновок, за яким нормами ст. 109 ЖК УРСР, які застосовуються у взаємозв`язку зі ст. 40 Закону України "Про іпотеку", передбачено, що громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, яке повинно бути зазначено в рішення суду. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення кого забезпечено іпотекою відповідного жилого приміщення. При вирішенні спірних правовідносин з приводу виселення враховуються вимоги як вітчизняного, так і міжнародного законодавства про дотримання положень ст. 1 Першого протоколу до Конвенції та практики Європейського суду з прав людини, а також береться до уваги, що такі обмеження неволодіючого власника встановлені законом, яким є ст. 109 ЖК УРСР, та закріплює правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення, вони є необхідними в демократичному суспільстві та засовуються з дотриманням балансу інтересів сторін спірних правовідносин, оскільки наявні інші ефективні способи захисту прав неволодіючого власника.

За правилами ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Щодо доводів апеляційної скарги про хибність висновків суду, оскільки існує судове рішення від 19 жовтня 2010 року про звернення стягнення на предмет іпотеки, яке набрало законної сили, то з ними погодитися колегія суддів не може.

Так, судом правильно звернуто увагу, що правовідносини, за якими 19 жовтня 2010 року Рівненським міським судом ухвалено рішення, виникли з приводу договору кредиту №285Д від 29 вересня 2007 року, тобто не стосуються прав і обов`язків за кредитним договором №259М від 20 грудня 2007 року і іпотечного договору №259М/1 від 20 грудня 2007 року.

Не заслуговують на увагу і аргументи заявника про те, що малолітнього ОСОБА_3 зареєстровано в житловому будинку АДРЕСА_1 після звернення стягнення на предмет іпотеки, то ця обставина не є істотною при розгляді справи і не впливає на правильність її вирішення. Так, кредитні кошти за договором кредиту №259М від 20 грудня 2007 року надавалися позичальнику не на придбання зазначеного житлового будинку, який є предметом іпотеки. Тому слід застосовувати положення ст. 109 ЖК Української РСР, які унеможливлюють задоволення позову банку. Поготів, позивач у своїй вимозі не ставив питання про виселення відповідачів з наданням їм іншого житлового приміщення, що також правильно судом взято до уваги.

Помилковими є і посилання АТ "Альфа-Банк" на незастосування ст. 47 Конституції України, ч. 1 ст. 40 Закону України "Про іпотеку, ч. 1 ст. 109 ЖК УРСР, а також роз`яснення пункту 44 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 30 березня 2012 року "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин", адже спростовуються правильністю висновків суду попередньої інстанції.

Решта доводів апеляційної скарги є необґрунтованими і тому колегією суддів також відхиляються.

Справедливість, добросовісність та розумність відповідно до п. 6 ст. 3 ЦК України є одними із загальних засад цивільного законодавства.

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абз. десятий п. 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003). Тому аргументи заявника про необхідність скасування оскаржуваного рішення і задоволення позову очевидно порушують права відповідачів, а тому до уваги братися не можуть.

Перегляд судового рішення у суді апеляційної інстанції забезпечує виконання головного завдання appelatio - дати новим судовим розглядом додаткову гарантію справедливості судового рішення, реалізації права на судовий захист. Ця гарантія полягає в тому, що сам факт другого розгляду дозволяє уникнути помилки, що могла виникнути при першому розгляді. Апеляція, по суті, є надання новим судовим розглядом додаткової гарантії справедливості судового рішення, реалізації права на судовий захист.

Підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення відповідно до ст. 375 ЦПК України є додержання судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права при ухваленні оскаржуваного рішення.

В силу правил ст. 141 ЦПК України сплачений заявником судовий збір при поданні апеляційної скарги поверненню йому не підлягає.

Керуючись ст. ст. 368, 375, 381-384, 388-391 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника Акціонерного товариства "Альфа-Банк" - адвоката Мелянчука Володимира Анатолійовича залишити без задоволення, а рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 30 березня 2021 року - без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено: 31.08.2021

Головуючий : С.В. Хилевич

Судді: С.С.Шимків

Н.М.Ковальчук