Справа № 338/756/20
Провадження № 22-ц/4808/1677/21
Головуючий у 1 інстанції Рибка Л. Я.
Суддя-доповідач Пнівчук
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 грудня 2021 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої Пнівчук О.В.

суддів: Бойчука І.В., Фединяка В.Д.

секретаря Мельник О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , який діє в інтересах ОСОБА_2 на рішення Богородчанського районного суду від 23 вересня 2021 року, вскладі судді Рибки Л.Я., у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінтайм капітал» про визнання правочинів недійсними,

в с т а н о в и в:

У липні 2020 року ОСОБА_2 звернулася в суд із позовом до ОСОБА_3 , ТзОВ «Фінансова компанія «Фінтайм капітал» про визнання недійсними: договору про відступлення права вимоги №04/11/16 від 04 листопада 2016 року, укладений між ТзОВ «Фінансова компанія «Фінтайм капітал» та ОСОБА_3 , та договору про відступлення права вимоги за договором іпотеки від 04 листопада 2016 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гембарською С.І., реєстровий номер 931, укладений між ТзОВ «Фінансова компанія «Фінтайм капітал» та ОСОБА_3 .

Заявлені вимоги обґрунтувала тим, що у квітні 2019 року вона зверталася в суд із позовом до ОСОБА_3 про визнання недійсними договору про відступлення права вимоги №04/11/16 від 04 листопада 2016 року, та договору про відступлення права вимоги за договором іпотеки від 04 листопада 2016 року, укладених між ТзОВ «Фінансова компанія «Фінайм Капітал» та ОСОБА_3 .

Рішенням Богородчанського районного суду від 13 грудня 2019 року в даній справі в задоволенні її позову відмовлено. Постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 27 травня 2020 року частково задоволено її апеляційну скаргу, вищевказане рішення суду змінено, викладено його мотивувальну частину в редакції згідно постанови Івано-Франківського апеляційного суду від 27 травня 2020 року.

З метою захисту свого порушеного права вона звернулась до суду з даним позовом між іншими сторонами. Позивачка зазначає, що вправі повторно звернутись до суду з даним позовом про визнання договорів недійсними, який не є тотожним позову у справі №338/499/19, з огляду на те, що у позовах не збігаються сторони у справі. Також позови відмінні за обставинами, що обгрунтовують звернення до суду: при зверненні з даним позовом вона вказує нову (іншу) обставину, якої не існувало при зверненні з позовом у справі №338/499/19, а саме: ухвалення та набрання законної сили постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 27 травня 2020 року, якою встановлено ряд преюдиційних обставин, що не підлягають доказуванню в розумінні ч. 4 ст. 82 ЦПК України, та підтверджують (встановлюють) обгрунтованість даного позову.

Вважає, що договір про відступлення права вимоги №04/11/16 від 04 листопада 2016 року та договір про відступлення права вимоги за договором іпотеки від 04 листопада 2016 року слід визнати недійсними як оспорювані договори внаслідок недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.1-3, 5 та 6 ст. 203 ЦК України.

Ухвалою суду від 07 вересня 2021 року до участі у справі залучено третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача ОСОБА_4 .

Рішенням Богородчанського районного суду від 23 вересня 2021 року в задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ТзОВ «Фінансова компанія «Фінтайм капітал» про визнання правочинів недійснимивідмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, представник ОСОБА_2 ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу. Вважає дане рішення незаконним та необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Зазначив, що у даних правовідносинах має місце дисконтування плати, що є ознакою наявності саме факторингових операцій. Уклавши вказаний договір, ОСОБА_3 фактично здійснив фінансування суб`єкта господарювання ТОВ «Фінансова компанія «Фінтайм Капітал» в розмірі 445 000,00 грн та набув відступлене первісним кредитором право грошової вимоги, у тому числі право вимоги виникне в майбутньому до ОСОБА_2 за договором, на якому базується таке відступлення. Уклавши вказаний договір, ОСОБА_3 фактично отримав плату за користування грошовими коштами наданими у розпорядження ТОВ «Фінансова компанія «Фінтайм Капітал» шляхом дисконтуваня суми боргу, оскільки іншого способу оплати не передбачено договором, на якому базується відступлення.

На думку представника апелянтки, договір відступлення прав вимоги №04/11/16 від 04.11.2016 року за своєю юридичною природою містить ознаки договору факторингу, вимоги до якого визначені главою 73 ЦК України.

Відповідно, Договір відступлення прав вимоги №04/11/16 від 04.11.2016 року суперечить вимогам чинного законодавства, як наслідок зазначений правочин є недійсним.

При прийнятті оскаржуваного рішення, суд першої інстанції посилається на висновки, викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 16 березня 2021 року у справі №906/1174/18 та в постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 червня 2021 року у справі №346/1305/19, згідно яких продаж і відступлення прав вимоги за кредитними договорами та договорами забезпечення виконання зобов`язання у процедурі ліквідації банку може відбуватись на конкурсних засадах на користь будь-якої особи.

Судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваного рішення вказані висновки застосовано невірно, оскільки згідно вищезазначених постанов Великої Палати Верховного Суду обов`язковою умовою продажу прав вимоги за кредитними договорами на користь саме фізичної особи є продаж таких вимог на конкурсних засадах.

На думку представника апелянтки, у спірних правовідносинах не мав місце конкурсний (шляхом проведення торгів, аукціону) продаж прав вимоги за оспюрюваними договорами, а тому посилання суду на такі висновки є необґрунтованими.

Крім того, невірними є висновки суду першої інстанції щодо тлумачення преюдиційного характеру обставин, встановлених постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 27 травня 2020 року, оскільки у вказаній постанові встановлено преюдиційні обставини, зокрема щодо розмежування договорів як уступки чи факторингу, встановлено, що оспорюваний договір про відступлення права вимоги №04/11/16 від 01.11.2016 року є договором факторингу.

З огляду на наведене просить скасувати рішення суду від 23 вересня 2021 року та ухвалити нове, яким позов задовольнити.

Правом на подачу відзиву сторони не скористались.

У судовому засіданні апеляційного суду представник апелянти ОСОБА_2 ОСОБА_1 доводи апеляційної скарги підтримав з наведених у ній мотивів.

Відповідач ОСОБА_3 заперечив щодо задоволення апеляційної скарги, просив рішення суду залишити без змін.

Представник Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінтайм капітал» та третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача ОСОБА_4 у судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, що відповідно до ч.2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи у їх відсутності.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду відповідає.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 08 листопада 2007 року між АКБ «Форум» та ОСОБА_4 укладено кредитний договір №222/07/14-СL, до якого внесено зміни договором №1 від 25 січня 2008 року та договором №2 від 20 січня 2009 року, відповідно до яких позичальник отримав грошові кошти на загальну суму 77 000 доларів США, які надавались строком до 07 листопада 2017 року.

На забезпечення виконання умов боржником ОСОБА_4 зобов`язань за кредитним договором №222/07/14-СL від 08 листопада 2007 року та додаткових умов до нього 09 листопада 2007 року між АКБ «Форум» та ОСОБА_4 і ОСОБА_5 укладено договір іпотеки та договір про внесення змін до іпотечного договору від 25 січня 2008 року, посвідчені приватним нотаріусом Богородчанського нотаріального округу Максьом Г.І. (а.с. 122-127).

31 жовтня 2016 року між ПАТ «Банк Форум» (первісний кредитор) та ТзОВ «Фінансова компанія «Фінтайм Капітал» (новий кредитор) укладено договір про відступлення прав вимоги №273-Ф, відповідно до якого первісний кредитор відступив новому кредитору право вимоги до боржника ОСОБА_4 , що належить первісному кредитору на підставі Кредитного договору №222/07/14-СL від 08 листопада 2007 року (зі змінами та доповненнями), а новий кредитор зобов`язався прийняти зазначене вище право вимоги та перераховувати первісному кредитору кошти у сумі ціни відступлення (а.с. 128 - 131).

Згідно з п. 5.1., 5.2. вказаного договору, ТзОВ «Фінансова компанія «Фінтайм Капітал» сплачено первісному кредитору ціну відступлення права вимоги, зазначену у протоколі електронних торгів з продажу позиції № 342Ф4-45К Аграрної Біржі від 17 жовтня 2016 року про проведення електронних торгів з продажу активів ПАТ «Банк Форум», оголошеного на 17 жовтня 2016 року.

31 жовтня 2016 року приватним нотаріусом Київського нотаріального округу Гембарською С.І. посвідчено договір, укладений між ПАТ «Банк Форум» та ТзОВ «Фінансова компанія «Фінтайм капітал», про відступлення права вимоги за іпотечним договором, укладеним між ПАТ «Банк Форум» та ОСОБА_4 , ОСОБА_5 від 09 листопада 2007 року (а.с. 132).

04 листопада 2016 року між ТзОВ «Фінансова компанія «Фінтайм Капітал» та ОСОБА_3 укладено договір відступлення права вимоги №04/11/16, відповідно до якого первісний кредитор відступає новому кредитору право вимоги до боржника, що належить первісному кредитору на підставі Кредитного договору №222/07/14-СL від 08 листопада 2007 року (зі змінами та доповненнями, що укладений між банком та боржником, з усіма додатками до нього (у т.ч. графіками здійснення платежів) та додатковими договорами (угодами), договорами про внесення змін, змінами і доповненнями та викладеннями у новій редакції, що є його невід`ємною частиною), у відповідності до якого банк надав боржнику грошові кошти (кредит), а боржник зобов`язався повернути кредит та сплатити проценти, а також інші платежі (комісії, винагороди, компенсації тощо), що можуть виникнути на підставі Кредитного договору, а новий кредитор зобов`язується прийняти зазначене вище право вимоги та перераховувати первісному кредитору кошти у сумі ціни відступлення.

Згідно з п. 1.2 договору, права кредитора за кредитним договором переходять до нового кредитора у повному обсязі та на умовах, які існують на момент відступлення права вимоги. При цьому новий кредитор набуває статусу кредитора за кредитним договором та заставодержателя (іпотекодержателя) за всіма зобов`язаннями, що забезпечують виконання боржником його зобов`язань за кредитним договором.

Станом на дату укладення сторонами цього договору загальний розмір заборгованості боржника перед первісним кредитором складає 85 809,93 доларів США, що за курсом НБУ станом на дату укладення договору складає 2 195 876,11 грн, з яких: 77 000,00 доларів США - заборгованість по основній сумі кредиту (1 970 430,00 грн), 8 809,93 доларів США - заборгованість по процентах (225 446,11 грн), та крім того штрафні санкції (штраф, пеня) у відповідності до умов кредитного договору.

Пунктом 5.1 договору передбачено, що новий кредитор зобов`язаний сплатити первісному кредитору за відступлення права вимоги суму в розмірі 445 000,00 грн без ПДВ на рахунок первісного кредитора.

Відповідно до п. 5.2. договору, сторони підтверджують, що станом на день укладення цього договору новим кредитором в повному обсязі виконаний обов`язок, передбачений п.5.1. цього договору.

В акті прийому - передачі права вимоги згідно з договором про відступлення права вимоги №04/11/16 від 04 листопада 2016 року зазначено про те, що оскільки на рахунок первісного кредитора надійшли кошти в сумі 445 000 грн на виконання умов договору, то первісний кредитор передав, а новий кредитор ( ОСОБА_3 ) прийняв право вимоги до боржника ОСОБА_4 за кредитним договором №222/07/14-СL від 08 листопада 2007 року на суму заборгованості 85 809,93 дол. США, що за курсом НБУ станом на дату укладення договору складає 2 195 876,11 грн (а.с. 11).

Також 04 листопада 2016 року між ТзОВ «Фінансова компанія «Фінтайм Капітал» та ОСОБА_3 укладено договір відступлення права вимоги за договором іпотеки, укладеним між ПАТ "Банк форум" та ОСОБА_4 , ОСОБА_5 . Вказаний договір посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гембарською С.І., реєстровий номер 931.

Відповідно до вказаного договору, у зв`язку з укладенням між первісним іпотекодержателем та новим іпотекодержателем договору про відступлення прав вимоги №04/11/16 від 04 листопада 2016 року, відповідно до якого первісний іпотекодержатель відступив новому іпотекодержателю всі права вимоги за кредитним договором №222/07/14-СL від 08 листопада 2007 року зі всіма додатками до нього, укладеним між ПАТ «Банк Форум» та ОСОБА_4 , первісний іпотекодержатель відступив, а новий іпотекодержатель набув прав первісного іпотекодержателя, належних первісному іпотекодержателю згідно з іпотечним договором, посвідченим приватним нотаріусом Богородчанського районного нотаріального округу Максьом Г.І. 09 листопада 2007 року за реєстровим №7815, укладеним між ПАТ «Банк Форум» та ОСОБА_4 , ОСОБА_5 . Право вимоги за договором іпотеки належить первісному іпотекодержателю на підставі договору про відступлення прав за договором іпотеки, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гембарською С.І. 31 жовтня 2016 року за реєстровим №879.

Ухвалою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 14 лютого 2017 року у справі №2-6/11, яка залишена без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 липня 2017 року, залишено без змін ухвалу Богородчанського районного суду від 18 січня 2017 року, якою замінено сторону виконавчого провадження №27549040, відкритого на підставі виконавчого листа №2-6/2011 за рішенням Богородчанського районного суду від 18 березня 2011 року про звернення стягнення боргу в розмірі 887417,95 грн за кредитним договором №222/07/14-СL від 08.11.2007 року на предмет іпотеки (приміщення кафе загальною площею 104,3 кв.м, розташованого по АДРЕСА_1 і належить на праві власності іпотекодавцеві ОСОБА_4 , та квартиру АДРЕСА_2 і належить на праві власності іпотекодавцям ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , а саме стягувача ПАТ «Банк Форум» замінено на ОСОБА_3 .

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, договори відступлення права вимоги за кредитним договором №04/11/16 від 04 листопада 2016 року і відступлення права вимоги за іпотечним договором від 04 листопада 2016 року за їхніми ознаками є договорами, за якими первісний кредитор у зобов`язаннях за кредитним договором і договором іпотеки замінений на відповідача як нового кредитора. ОСОБА_3 не набув право здійснювати фінансові операції відносно боржника, оскільки за умовами договорів купівлі-продажу майнових прав і відступлення права вимоги за іпотечним договором у нього виникло лише право вимагати виконання зобов`язань за кредитним договором і за договором іпотеки. Такі договори не можна кваліфікувати як договори факторингу, вони є змішаними, бо містять елементи різних договорів, зокрема, ознаки договору купівлі-продажу права вимоги і договору відступлення права вимоги (цесії).

З таким висновком суду погоджується колегія суддів з огляду на наступне.

Однією з засад судочинства, регламентованих п.4 ч.3 ст.129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

За приписами ч.1,2 ст.12 ЦК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Відповідно до ч.3 ст.12 та ч.ч.1,6 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Тягар доведення обґрунтованості вимог позову за загальними правилами процесуального закону покладається саме на позивача, а не реалізовується у спосіб спростування доводів пред`явлених вимог стороною відповідача, як беззаперечних. Якщо позивач, розпоряджаючись своїми правами на власний розсуд, доведе суду обґрунтованість пред`явлених вимог, то у випадку їх неспростування стороною відповідача у спосіб, визначений законом, такі вимоги підлягають задоволенню.

Відповідно до вимог статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин(фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Позивачка пред`являючи даний позов, свої вимоги обґрунтовувала тим, що укладений договір про відступлення права вимоги №04/11/16 від 04 листопада 2016 року за своєю юридичною природою, незважаючи на його назву як договір про відступлення права вимоги, є договором факторингу. Проте сама по собі назва оспорюваного у даній справі договору не змінює його правової природи. З укладенням договору про відступлення права вимоги №04/11/16 від 04 листопада 2016 року відбулася заміна первісного кредитора, який є фінансовою установою, що має право на здійснення операцій з надання фінансових послуг, на фізичну особу ОСОБА_3 , який не може надавати фінансові послуги, у тому числі у формі факторингу.

Відповідно до положень ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недотримання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України.

Згідно з ч. 1, 2, 5 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку (ч. 1 ст. 509 ЦК України).

Сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор (ч. 1 ст. 510 ЦК України).

Кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги) (п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України). Кредитор у зобов`язанні не може бути замінений, якщо це встановлено договором або законом (ч. 3 ст. 512 ЦК України). Правочинами, на підставі яких відбувається відступлення права вимоги, можуть бути, зокрема, купівля-продаж, дарування, факторинг.

Предметом договору купівлі-продажу може бути право вимоги, якщо вимога не має особистого характеру. До договору купівлі-продажу права вимоги застосовуються положення про відступлення права вимоги, якщо інше не встановлено договором або законом (ч. 3 ст. 656 ЦК України).

До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 514 ЦК України). Обсяг і зміст прав, що переходять до нового кредитора, залежать від зобов`язання, в якому здійснюється відступлення права вимоги.

Одним із випадків відступлення права вимоги є факторинг (фінансування під відступлення права грошової вимоги).

Відповідно до ч. 1 ст. 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

За змістом ст. 1079 ЦК України сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності. Фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції.

Відмежування вказаного договору від інших подібних договорів, зокрема договору відступлення права вимоги (цесії), визначає необхідність застосування спеціальних вимог законодавства, у тому числі відносно осіб, які можуть виступати фактором.

Вирішуючи спір по суті, суд першої інстанції відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин щодо розмежування договору з уступлення права вимоги та договорів факторингу, врахував висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Так, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 березня 2021 року у справі №906/1174/18 зазначено, що договір відступлення права вимоги має такі ознаки: 1) предметом є відступлення права вимоги щодо виконання обов`язку у конкретному зобов`язанні; 2) таке зобов`язання може бути як грошовим, так і не грошовим (передання товарів, робіт, послуг тощо); 3)відступлення права вимоги може бути оплатним або безоплатним; 4) форма договору відступлення права вимоги має відповідати формі договору, за яким виникло відповідне зобов`язання; 5) наслідком договору відступлення права вимоги є заміна кредитора у зобов`язанні. Отже, за договором відступлення права вимоги первісний кредитор у конкретному договірному зобов`язанні замінюється на нового кредитора, який за відступленою вимогою набуває обсяг прав, визначений договором, у якому виникло таке зобов`язання.

Договір факторингу має такі ознаки: 1) предметом є надання фінансової послуги за плату; 2) мета полягає у наданні фактором й отриманні клієнтом фінансової послуги; 3) зобов`язання, в якому клієнт відступає право вимоги, може бути тільки грошовим; 4) такий договір має передбачати не тільки повернення фінансування фактору, але й оплату клієнтом наданої фактором фінансової послуги; 5) укладається тільки у письмовій формі та має містити визначені Законом України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» умови (пункт 48 Постанови).

Разом з тим, якщо предметом і метою договору є відступлення права вимоги, а інші суттєві умови договору притаманні як договорам відступлення права вимоги, так і договорам факторингу, то за відсутності доказів, що підтверджують надання новим кредитором фінансової послуги (надання грошових коштів за плату) попередньому кредитору, у суду немає підстав вважати такий договір відступлення права вимоги договором факторингу.

Якщо право вимоги відступається за плату (так званий продаж боргів), то сторони у відповідному договорі мають визначити ціну продажу цього майнового права. Можлива різниця між вартістю права вимоги та ціною його продажу може бути зумовлена ліквідністю цього майнового права та сама по собі (за відсутності інших ознак) не означає наявність фінансової послуги, яку новий кредитор надає попередньому.

Правова природа договору відступлення права вимоги полягає у тому, що у конкретному договірному зобов`язанні первісний кредитор замінюється на нового кредитора, який за відступленою вимогою набуває обсяг прав, визначений договором, у якому виникло таке зобов`язання.

Аналізуючи зміст оспорюваного договору, суд правильно зазначив, що у договорі №04/11/16 від 04 листопада 2016 року під ціною відступлення мається на увазі відступлення права вимоги за грошовими зобов`язаннями до боржника, які існують на момент відступлення права вимоги за умовами кредитного договору №222/07/14-СL від 08 листопада 2007 року, крім можливості нарахування відсотків, комісій, штрафних санкцій (пені) як банківська (фінансова) установа, тобто відступається сума заборгованості боржника перед кредитором, яка вже виникла та несплачена боржником станом на день підписання договору про відступлення права вимоги.

Оспорювані позивачкою договори за їхніми ознаками є договорами, за якими первісний кредитор у зобов`язаннях за кредитним договором і договором іпотеки замінений на відповідача як нового кредитора, при цьому ОСОБА_3 , як новий кредитор, не набув право здійснювати фінансові операції відносно боржника, оскільки за умовами договорів купівлі-продажу майнових прав і відступлення права вимоги за іпотечним договором у нього виникло лише право вимагати виконання зобов`язань за кредитним договором і за договором іпотеки. Договір не містить умов про те, що новий кредитор має право на отримання дисконту/відсотків чи розраховувати на будь-яку іншу фінансову вигоду, на яку може розраховувати фактор по договорам факторингу. При цьому різниця між вартістю права вимоги та ціною його продажу сама по собі (за відсутності інших ознак) не означає наявність фінансової послуги, яку новий кредитор надає попередньому, а відтак, колегія суддів погоджується з висновком суду про відсутність підстав кваліфікувати дані договори як договори факторингу.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що невірними є висновки суду щодо тлумачення преюдиційного характеру обставин, встановлених постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 27 травня 2020 року, не заслуговують на увагу, оскільки судом вірно зазначено про те, що з огляду на положення ч. 7 ст. 82 ЦПК України та правову позицію, викладену у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2018 року у справі №917/1345/14 (провадження №12-144гс18), преюдиційне значення у справі надається обставинам, встановленим судовим рішенням, а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом.

Інші доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі "Проніна проти України", N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

За змістом статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскаржуване рішення постановлене з додержанням вимог норм матеріального та процесуального права, а відтак підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , який діє в інтересах ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Богородчанського районного суду від 23 вересня 2021 року без зміни.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 09 грудня 2021 року.

Головуюча: О.В. Пнівчук

Судді: І.В. Бойчук

В.Д. Фединяк