Провадження № 2/161/4271/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 листопада 2021 року Луцький міськрайонний суд Волинської області в складі:

головуючого судді Кихтюка Р.М.,

секретаря Авдійчук О.А.,

з участю представника позивача ОСОБА_1 ,

відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання права власності на земельну ділянку та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання права власності на частку в земельній ділянці,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_3 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_2 про визнання права власності на земельну ділянку.

Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 27.04.2018 року було затверджено мирову угоду, укладену між нею та відповідачем щодо поділу спадкового майна. Зокрема, згідно даної мирової угоди був поділений житловий будинок з надвірними та господарськими будівлями і спорудами, який розташований в АДРЕСА_1 , а саме: за нею визнано право власності на 54/100 частин вказаного будинку, а за ОСОБА_2 46/100 частин.

Вказує, що вже після смерті батька ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , його дружина (її мати) ОСОБА_5 приватизувала земельну ділянку розміром 0,25 га, на якій розташований даний будинок, а в подальшому, 19.03.2009 року склала заповіт, яким все належне їй майно заповіла ОСОБА_2 .

Однак, така ситуація порушує її права, оскільки належна їй частина будинку знаходиться на земельній ділянці, яка за заповітом має перейти до відповідача.

У зв`язку з чим, просить визнати за нею право власності на 54/100 частки земельної ділянки, площею 0,25 га, кадастровий номер :01:001:2846, яка розташована в АДРЕСА_1 .

17.11.2021 року ОСОБА_2 звернулася до суду із зустрічним позовом про визнання за нею права власності на 46/100 частки спірної земельної ділянки.

В судовому засіданні представник позивача за первісним позовом позовні вимоги підтримав з підстав, викладених у заяві та просив їх задовольнити. Водночас, не заперечував щодо задоволення зустрічного позову.

Відповідач та за первісним позовом позовні вимоги визнала, не заперечувала щодо його задоволення. Водночас підтримала зустрічний позов та просила його задовольнити.

Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши письмові докази, суд приходить до висновку, що первісний та зустрічний позови підлягають до задоволення з наступних підстав.

Судом з`ясовано, що ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 27.04.2018 року було затверджено мирову угоду, укладену між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 щодо поділу спадкового майна, згідно якої був поділений житловий будинок з надвірними та господарськими будівлями і спорудами, який розташований в АДРЕСА_1 , а саме: за ОСОБА_3 визнано право власності на 54/100 частин вказаного будинку, а за ОСОБА_2 46/100 частин (а.с. 4-5).

Ч. 1 ст. 319 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно ч. 1 ст. 321 ЦК України ніхто не може бути протиправно обмежений у здійсненні права власності.

У відповідності до приписів статті 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, яким засвідчує його право власності.

Згідно з ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Частиною 3 ст. 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

За змістом ч. ч. 1, 2 ст. 377 ЦК України (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Відповідно до ч. 1 ст. 120 ЗК України (в редакції на час виникнення спірних правовідносин), у У разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди.

При цьому при застосуванні положень статті 120 ЗК України у поєднанні з нормою статті 125 ЗК України слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на об`єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об`єкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності.

Вказане узгоджується із позицією Верховного суду України, викладеної у постанові від 12 жовтня 2016 року у справі № 6-2225цс16 та у постанові від 11 лютого 2015 року у справі № 6-2цс15. Придбавши нерухоме майно - будинок, будівлю або споруду - новий власник отримує й певні права та обов`язки на земельну ділянку, на якій розташоване таке майно.

Зокрема, відповідно до правової позиції Верховного Суду України у справі № 6-2цс15, яка містить аналіз змісту норм статті 120 ЗК України у їх сукупності дає підстави для висновку про однакову спрямованість її положень щодо переходу прав на земельну ділянку при виникненні права власності на будівлю і споруду, на якій вони розміщені. Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об`єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. За цими нормами визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість.

Таким чином, за загальним правилом, закріпленим у частині четвертій статті 120 ЗК України, особа, яка набула права власності на частину будівлі чи споруди стає власником відповідної частини земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості. При цьому при застосуванні положень ст. 120 ЗК України у поєднанні з нормою ст. 125 ЗК України слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на об`єкт нерухомості у встановленому законом порядку право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об`єкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності.

Тобто у випадку переходу права власності на жилий будинок, будівлю або споруду право на земельну ділянку виникає у набувача одночасно із виникненням права на зведені на ній об`єкти.

Така позиція Верховного Суду України дає підстави стверджувати, що право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає з моменту державної реєстрації його права власності на будинок (будівлю, споруду) в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, оскільки саме з цього моменту в силу ч. 2 ст. 331 ЦК України та ч. 3 ст. 3 Закону про держреєстрацію особа стає власником такої нерухомості; в разі застосування статті 120 ЗК України відсутність державної реєстрації права власності на земельну ділянку не впливає на виникнення у набувача нерухомості права власності на таку земельну ділянку.

Таким чином, право на земельну ділянку у позивачів за первісним та зустрічним позовами виникло з моменту набуття права власності на частину будинку, тобто з часу державної реєстрації його права власності на будинок незалежно від будь яких подальших дій набувача щодо оформлення права на земельну ділянку.

Із матеріалів справи слідує, що позивачами здійснено державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, що стверджено витягами з державного реєстру прав на нерухоме майно, а тому до них перейшло і право власності на земельну ділянку, на якій розташоване це нерухоме майно без зміни її цільового призначення.

Отже, з урахуванням цільового призначення земельної ділянки та положень ч. 2 ст. 120 ЗК України, суд приходить до переконання , що цивільним законодавством передбачено, що правовий режим земельної ділянки перебуває в прямій залежності від права власності на будівлю.

А тому, дослідивши та оцінивши представлені докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що заявлені первісний та зустрічний позови підлягають до задоволення і за позивачами слід визнати право власності на земельну ділянку у відповідності до їх часток.

Керуючись ст. ст. 7, 8, 11, 12, 13, 76, 77, 81, 83, 141, 247, 258, 259, 263, 265 ЦПК України, ст. ст. 120, 125, 141, 152, 153 Земельного Кодексу України, ст. ст. 16, 182, 203, 256-257, 261, 267, 268, 331, 373, 374, 377, 392 ЦК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

Первісний позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання права власності на земельну ділянку задовольнити .

Визнати за ОСОБА_3 право власності на 54/100 частки земельної ділянки площею 0,25 га для обслуговування жилого будинку та погосподарських будівель і споруд по АДРЕСА_1 , кадастровий номер :01:001:2846.

Зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання права власності на частку в земельній ділянці задовольнити .

Визнати за ОСОБА_2 право власності на 46/100 частки земельної ділянки площею 0,25 га для обслуговування жилого будинку та погосподарських будівель і споруд по АДРЕСА_1 , кадастровий номер :01:001:2846.

Рішення суду може бути оскаржено до Волинського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Повний текст рішення складений 09 грудня 2021 року

Суддя Луцького міськрайонного суду Р.М. Кихтюк