Справа № 359/2722/20 Головуючий 1 інстанція- Яковлєва Л.В.
П О С Т А Н О В А

іменем України

02 грудня 2021 року м.Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Савченка С.І.,

суддів Верланова С.М., Мережко М.В.,

за участю секретаря Малашевського О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 07 вересня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_1 до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, Публічного акціонерного товариства «Банк «Київська Русь», Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Ю-Бейс», Державного підприємства «Прозоро.Продажі», треті особи, які не заявляють самостійних вимог: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Лапкевич Тетяна Володимирівна, ОСОБА_3 про визнання недійсним електронного аукціону в частині продажу майнових прав та визнання недійсним договору купівлі-продажу майнових прав,-

в с т а н о в и в:

В провадженні Бориспільського міськрайонного суду Київської області перебувала вказана справа за позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_1 до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, ПАТ «Банк «Київська Русь», ТОВ «ФК «Ю-Бейс», Державного підприємства «Прозоро.Продажі» про визнання недійсним електронного аукціону в частині продажу майнових прав та визнання недійсним договору купівлі-продажу майнових прав.

Позивачі обгрунтовують свої вимоги тим, що відповідно до нотаріально посвідченого договору дарування від 06 травня 2020 року вони є співвласниками в рівних частинах нерухомого майна, розташованого на АДРЕСА_1 , у вигляді приміщень митно-ліцензійного складу А-ІV площею 5983,2 кв.м., котельні та трансформаторної підстанції Б-1 площею 273 кв.м. Право власності позивачів на нерухоме майно у встановленому законом порядку зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, що стверджується інформацією з реєстру. Попереднім власником цього майна була ОСОБА_3 , яка придбала його у ПАТ «Банк «Київська Русь» за договором купівлі-продажу від 19 березня 2015 року. Водночас їм стало відомо, що під час процедури ліквідації ПАТ «Банк «Київська Русь» 18 березня 2020 року були проведені електронні торги з продажу активів банку, до якого незаконно включено майнові права на спірні нежитлові приміщення, за результатами яких преможцем торгів стало ТОВ «ФК «Ю-Бейс». 22 квітня 2020 року між ПАТ «Банк «Київська Русь» і ТОВ «Ю-Бейс» укладено договір купівлі-продажу майнових прав. Вважають вказаний договір купівлі-продажу незаконним, оскільки

- 2 -

ПАТ «Банк «Київська Русь» не мав права укладати продажу, бо не був власником спірного нерухомого майна чи прав на нього, власником якого була ОСОБА_3 .

Ухвалою Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 23 квітня 2020 року відкрите провадження у справі.

Ухвалою Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 07 вересня 2021 року провадження у справі закрите на підставі п.1 ч.1 ст.255 ЦПК України. Ухвала суду мотивована тим, що даний спір має розглядатися за правилами господарського судочинства.

Не погоджуючись із ухвалою, позивач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу суду першої інстанції, а справу направити для продовження розгляду, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильність визначення спірних правовідносин та порушення судом норм процесуального права.

Скарга мотивована тим, що судом невірно визначено предмет спору. Так, суд виходив з того, що предметом спору є визнання недійсним договору купівлі-продажу майнових прав, укладеного між юридичними особами, і сторонами якого позивачі не є, а тому згідно п.1 та 6, ч.1 ст.20 ГПК України спір належить до господарської юрисдикції. При цьому суд не врахував, що позивачі звернулися на захист свого права власності, яке у встановленому законом порядку зареєстроване і саме це є предметом спору, а визнання недійсним договору це предмет позову і спосіб досягнення мети. Окрім того, суд не врахував, що позивачі не є підприємцями і не мають із відповідачами жодних господарських відносин, в тому числі не укладали кредитних чи забезпечувальних договорів.

Відповідач Фонд гарантування вкладів фізичних осіб подав відзив на апеляційну скаргу, де вказав, що суд першої інстанції прийняв законну і обгрунтовану ухвалу і правомірно закрив провадження у справі, а доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 є безпідставними і надуманими, не грунтуються на вимогах закону, суперечать численій судовій практиці Верховного Суду по цьому питанню та не спростовують висновків суду про підвідомчість справи господарським судам.

ВідповідачТОВ «ФК «Ю-Бейс» подав відзив на апеляційну скаргу, в якому послався на безпідставність скарги, вказавши, що в даному випадку не має значення кому належить майно, як і суб`єктний склад учасників, а вирішальне значення має предмет спору. З огляду на те, що позивачі оскражують правочин укладений між юридичними особами, то цей спір належить до господарської юрисдикції, що підтверджується постановами Верховного Суду.

В суді апеляційної інстанції представник позивачів адвокат Дорофеєв Д.А. подану апеляційну скаргу та викладені в ній доводи підтримав, просив задоволити та скасувати ухвалу Бориспільського міськрайонного суду Київської області як незаконну.

Представник відповідачів Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, ПАТ «Банк «Київська Русь» адвокат Ярошенко А.С. в суді апеляційної інстанції проти задоволення апеляційної скарги заперечувала, посилаючись на законність і обгрунтованість судової ухвали та відсутність підстав для її скасування.

Представник ТОВ «Фінансова компанія «Ю-Бейс» адвокат Пінчук О.С. в суді апеляційної інстанції послалася на необгрунтованість апеляційної скарги та правильність судової ухвали про закриття провадження, яку просила залишити без змін.

Приватний нотаріус Лапкевич Т.В. подала заяву про розгляд справи у її відсутність.

Решта учасників належним чином повідомлені про час розгляду справи, що стверджується направленими згідно ч.6 ст.128 ЦПК України на їх електронні адреси судовими повістками і повідомленнями про їх доставлення, до суду не з`явилися, причин неявки не повідомили, що згідно ч.2 ст.372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з таких підстав.

- 3 -

Закриваючи провадження у справі, суд першої інстанції обгрунтовував свої висновки тим, що дана справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

При цьому суд виходив з того, що позивачі звернулися до суду із позовом до юридичних осіб щодо визнання недійсним укладеного за результатами електронного аукціону договору купівлі - продажу майнових прав між юридичними щодо майна, яке використовується власниками для господарської діяльності, а відтак згідно пунктів 1, 6 ч.1 ст.20 ГПК України даний спір належить до юрисдикції господарських судів.

Проте, колегія суддів не може погодитисяз такими висновками суду, оскільки вони не грунтуються на вимогах закону та матеріалах справи і тягнуть порушення правил юрисдикції загальних судів.

Важливість визначення юрисдикції підтверджується як закріпленням у Конституції України побудови судоустрою в Україні за принципами територіальності та спеціалізації (ст.125 Конституції), так і прецедентною практикою Європейського суду з прав людини.

Відповідно до п.1 ст.6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Висловлювання «судом, встановленим законом» зводиться не лише до правової основи самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність, тобто охоплює всю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ (постанови Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 726/1538/16-ц та від 15 січня 2020 року у справі № 492/1519/15-ц).

Правила визначення компетенції судів щодо розгляду цивільних справ передбачені ст.19 ЦПК України, згідно з якою суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Предметна та суб`єктна юрисдикція господарських судів, тобто сукупність повноважень господарських судів щодо розгляду справ, віднесених до їх компетенції, визначена у ст.20 ГПК України. При цьому, у вирішенні питання про те, чи можна вважати правовідносини і відповідний спір господарськими, потрібно керуватися ознаками, наведеними у ст.3 ГПК України.

Господарський спір належить до юрисдикції господарського суду, зокрема, за таких умов: участь у спорі суб'єкта господарювання; наявність між сторонами, по-перше, господарських відносин, урегульованих ЦК України та ГК України, іншими актами господарського й цивільного законодавства, і, по-друге, спору про право, що виникає з відповідних відносин; наявність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення спору господарським судом; відсутність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення такого спору судом іншої юрисдикції.

Відповідно до пунктів 1, 6 ч.1 ст.20 ГПК України господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та/або фізичні особи-підприємці; справи у спорах щодо права власності чи іншого речового права на рухоме та нерухоме майно, реєстрації або обліку прав на майно, яке (права на яке) є предметом спору, визнання

- 4 -

недійсними актів, що порушують такі права, крім спорів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також справи у спорах щодо майна, що є предметом забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та фізичні особи-підприємці.

Визначаючи юрисдикцію спору, необхідно зважати як на суб'єктний склад учасників справи, так і на суть права та інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлені вимоги, характер спірних правовідносин (постанови Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 726/1538/16-ц та від 15 січня 2020 року у справі № 492/1519/15-ц).

Аналіз матеріалів даної справи свідчить, що у цій справі позивачі звернулись до суду з позовом як фізичні особи. При цьому, позивачі не є підприємцями, спір не стосується корпоративних відносин, між сторонами відсутні господарські правовідносини, спір не грунтується на відносинах забезпечення виконання основного зобов'язання і не пов'язаний з банкрутством жодного з учасників. Спірні правовідносини стосуються захисту права власності фізичних осіб на зареєстроване у встановленому порядку нерухоме майно, яке не є предметом іпотеки, як і не є предметом будь-якого забезпечувального зобов`язання.

За таких обставин цей спір, ініційований фізичними особами щодо захисту (як вони вважають) їх права власності на нерухоме майно, за критеріями суб'єктного складу та характеру спірних правовідносин, належить до юрисдикції суду загальної юрисдикції та підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Відповідний правовий висновок Великої Палати Верховного Суду міститься у постанові від 10 квітня 2019 року у справі № 726/1538/16-ц за позовом фізичної особи до ПАТ КБ «Приватбанк» та ТОВ «Естейт селлінг» про визнання недійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна,де залишаючи без змін судові рішення про задоволення позовних вимог, Велика Палата вказала, що до суду з позовом звернувся позивач - фізична особа, яка ставила питання про визнання недійсним договору купівлі-продажу, укладеного між двома юридичними особами, і яка хоч і не була стороною цього договору, проте є заінтересованою особою, оскільки вважає, що укладеним договором порушено її права та законні інтереси власника майна. Отже, виходячи з вищезазначених положень норм ЦПК України та ГПК України в редакціях, чинних на час розгляду справи судами, спір, що виник між сторонами, де позивачем є фізична особа, а відповідачами - юридичні особи, щодо недійсності договору купівлі-продажу за суб`єктним складом є цивільно-правовим, а його розгляду підлягає суду загальної юрисдикції.

Така судова практика є сталою і міститься у цілому ряді постанов Верховного Суду, в тому числі у постанові від 20 жовтня 2021 року у справі № 760/10469/20, де скасовуючи судові рішення про закриття провадження у справі за позовом фізичних осіб до ТОВ «Бора» і ТОВ «Дайтона груп» про визнання недійсним договору оренди земельної ділянки, Верховний Судзазначив, що цей спір, ініційований фізичними особами на захист їх земельних прав, за критеріями суб`єктного складу та характеру спірних правовідносин, належить до юрисдикції суду загальної юрисдикції та підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Суд наведених обставин не врахував і необгрунтовано закрив провадження у справі.

Доводи відповідачів Фонду гарантування вкладів фізичних осіб та ТОВ «ФК «Ю-Бейс», викладені у відзивах на апеляційну скаргу про те, що суб'єктний склад сторін оспорюваного правочину, укладеного за результатами електронних торгів, свідчить про наявність юрисдикції господарського суду щодо розгляду відповідної справи, є необгрунтованими, оскільки як вище вказувалося критеріями розмежування судової юрисдикції є не тільки суб'єктний склад правовідносин, як помилково вважають відповідачі, а слід враховувати предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності.

При цьому посилання відповідачів у відзивах на апеляційну скаргу на постанови

- 5 -

Верховного Суду від 21 квітня 2020 року у справі № 910/17433/19 та від 02 жовтня 2018 року у справі № 910/1733/18, на підтвердження правильності закриття провадження у справі, що переглядається, не є релевантними, оскільки у наведених справах, встановлені інші фактичні обставини, а самеіснує спір щодо правочинів, укладених для виконання зобов`язань за кредитними договорами, сторонами яких є юридичні особи. У цих справах Верховний Суд вказав, що між сторонамиіснує спір щодо правочину, укладеного для виконання зобов`язання за кредитним договором, сторонами якого є юридичні особи, і цей спір виник з іпотечних та кредитних правовідносин за участю юридичних осіб, що відповідає ознакам спору, який підлягає розгляду в порядку господарського судочинства згідно п.1 ч.1 ст.20 ГПК України (п.п.15,16 постанови у справі № 910/17433/19, та п.5.9 постанови у № 910/1733/18).

Тоді як у даній справі, спірні правовідносини виникли з іншого договору - договору купівлі-продажу, і його оскарження пов`язане із захистом права власності позивачів.

Під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти лише такі рішення, де аналогічними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.

Щодо посилань відповідачів у відзивах на апеляційну скаргу на постанови Північного апеляційного господарського суду та Київського апеляційного суду на підтвердження правильності закриття провадження у справі, то колегія суддів відхиляє такі доводи як безпідставні.

При цьому колегія суддів звертає увагу відповдіачів, що згідно ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідноси, суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені у постановах Верховного Суду. Положень про врахування висновків щодо застосування норм права, викладених у рішеннях судів апеляційної інстанції, процесуальне законодавство не містить.

Згідно ст.379 ЦПК України, підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є порушення норм матеріального права, яке призвело до постановлення помилкової ухвали.

З викладених вище підстав колегія суддів приходить до висновку, що оскаржувана ухвала підлягає до скасування у зв'язку із невідповідністю висновків суду обставинам справи та порушенням норм процесуального, що призвело до постановлення помилкової ухвали, а справа направляється для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст.259, 374, 376, 381 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволити.

Ухвалу Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 07 вересня 2021 рокускасувати і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів. У випадку проголошення лише вступної і резолютивної частини, цей строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Головуючий

Судді: