Справа № 467/574/21
17.08.2021 року Арбузинський районний суд Миколаївської області в складі:
головуючого - судді Явіци І.В.
за участю секретаря судового засідання - Савчук О.І.
представника позивача - ОСОБА_1
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт. Арбузинка цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила справо користування житловим приміщенням,-
Вимоги позивача та доводи на їх обґрунтування
Позивач, звернувшись через свого представника до суду із вказаним позовом, посилався на те, що є власником житлового будинку АДРЕСА_1 .
Однак, за вказаною адресою залишився зареєстрованим відповідач, який не являється членом сім`ї позивача і останні десять років жодного дня за місцем реєстрації не проживав, витрат по утриманню будинку не ніс і не несе, особистих речей у ньому не тримає, спільного господарства із позивачем не веде.
Тож, посилаючись на те, що реєстрація відповідача за адресою належного позивачу будинку створює перешкоди у користуванні ним та у його утриманні, останній просив суд визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим будинком АДРЕСА_1 .
Процесуальні дії у справі
Спрощене провадження за цими вимогами було відкрите ухвалою судді Арбузинського районного суду Миколаївської області від 06 липня 2021 року.
Ухвалою Арбузинського районного суду Миколаївської області від 17 серпня 2021 року в судове засідання викликано свідків за клопотанням представника позивача.
Позиція учасників справи
В судовому засіданні представник позивача позов підтримав і просив його задовольнити з підстав, що викладені у мотивувальній частині заяви.
Зокрема, пояснив, що позивач після смерті батька успадкував житловий будинок, що розташований по АДРЕСА_1 .
Однак, на момент прийняття ним спадщини, в будинку, що входив до складу спадщини, вже був зареєстрований відповідач, який є далеким родичем його батька.
Однак, позивач відповідача не знає, так як проживав окремо від батька.
Наразі у будинку проживає позивач та його сім`я, у той час, як відповідач за останні десять років будинком жодного разу не користувався, витрат по його утримання не ніс, особистих речей у ньому не тримає.
Таке перешкоджає позивачу вільно користуватись своїм майном, зокрема, реєстрація відповідача за місцем проживання позивача впливає на можливість призначення субсидії та визначення її розміру.
За такого, представник позивача просив позов задовольнити.
Відповідач в судове засідання не прибув, викликався у нього неодноразово шляхом направлення судових повісток за адресою зареєстрованого у встановленому законом порядку місцем проживання, а так само і через оголошення про виклик до суду, що було опубліковане на сайті Арбузинського районного суду Миколаївської області (веб - портал Судова влада України).
Тому в силу положень ч. 11 ст. 182 ЦПК України, з урахуванням норми ч.9 ст. 10 того ж Кодексу, відповідач вважається таким, що двічі належно повідомлений про дату, час і місце судового засідання.
При цьому, відповідач причин свого неприбуття не повідомив, будь - яких заяв, у тому числі й по суті справи, або ж клопотань, зокрема, про її відкладення, до суду не направляв, у зв`язку із чим суд вважає наявними одночасно існування всіх умов, визначених ч.1 ст. 280 ЦПК України і необхідних для ухвалення заочного рішення на підставі наявних у справі доказів, оскільки відповідач двічі повідомлений про дату, час і місце судового засідання, проте, на розгляд справи не з`явився, причин своєї неявки не вказав, відзив на позов не подав, у той час, як позивач та його представник не заперечували проти такого порядку вирішення справи.
Відповідно, суд вирішує спір за наявними у справі доказами.
Установлені фактичні обставини справи і зміст правовідносин, що виникли між сторонами, з посиланням на докази, ща наявні у справі, у тому числі й норми права, що підлягають застосуванню
У свою чергу, суд, заслухавши позицію представника позивача, дослідивши наявні у нього докази, у тому числі допитавши заявлених свідків, і оцінивши їх з точки зору належності, допустимості і достовірності, а також достатності та взаємозв`язку, за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному та безпосередньому дослідженні доказів, керуючись законом, виходив із такого.
Зокрема, суд установив, що позивач є власником житлового будинку АДРЕСА_1 , який був успадкований ним після смерті померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 батька ОСОБА_4 .
За адресою вказаного житлового будинку, окрім позивача, проживають і зареєстровані його дружина та донька. З 04 вересня 2000 року за адресою вказаного будинку зареєстрований також і відповідач ОСОБА_3 .
Проте, відповідач у цьому будинку не проживає більше 18 років, що підтверджується, окрім показань свідків, й актом про не проживання особи за місцем реєстрації від 17 травня 2021 року, що складений депутатом Южноукраїнської міської ради в присутності двох свідків.
Зокрема, свідки ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , кожен окремо, підтвердили, що знають позивача вже тривалий час, з того часу як він проживає у будинку АДРЕСА_1 . У його будинку, що успадкований після смерті батька, на цей час проживає позивач, його дружина та донька.
Однак, хто такий ОСОБА_3 свідки не знають і ніколи його не бачили у будинку позивача.
Отже, судом шляхом дослідження та аналізу сукупності доказів було установлено, що відповідач зареєстрований у належному позивачу на праві власності будинку АДРЕСА_1 , проте, тривалий час, щонайменше, понад десять років, у будинку не проживає, ним не користується, витрат по його утриманню не несе.
Так, відповідно до ч.1 ст.150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.
Згідно ч.1 ст. 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.
Аналогічні за змістом норми містить і ч1,2 ст. 405 ЦК України, відповідно до яких члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.
У свою чергу, за визначенням ч.4 ст. 156 ЖК України до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, яка вказує, що до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.
Проте, у даному випадку суд установив, що відповідач ніколи не проживав разом з позивачем і не вів із ним спільне господарство, спільного бюджету вони не мали.
Сторони доводяться один одному лише далекими родичами, але не є членами сім`ї.
При цьому, відповідач був зареєстрований у спірному житлі за згодою попереднього власника - його батька ще з 04 вересня 2000 року, коли позивач проживав окремо від батька.
Як наслідок, відповідача не можна віднести до членів сім`ї позивача - власника житлового будинку.
А тому суд, за таких обставин, вважає, що право відповідача на користування чужим майном (спірним житловим будинком) підлягає припиненню на вимогу власника цього майна відповідно до положень частини другої статті 406 ЦК України.
Зокрема, згідно ч.1 ст. 401 ЦК України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.
На підставі ч.5 ст. 403 ЦК України сервітут не позбавляє власника майна, щодо якого він встановлений, права володіння, користування та розпоряджання цим майном.
Отже, сервітут - це право обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов`язане з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна, який може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення ( ч.2 ст. 406 ЦК України).
Таким чином, позивач, за наявності істотних обставин, вправі вимагати припинення сервітуту, який полягав у наявності права відповідача на користування житловим будинком, що є власністю позивача.
Визначаючи наявність обставин, що мають істотне значення, які, у совою чергу, зумовлюють припинення сервітуту (права користування житловим будинком) у даному випадку, суд враховував таке.
За статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.
За змістом ч.1 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм правом на власний розсуд.
Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
Разом з тим згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.
Зокрема, згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес, зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»,а для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а саме втручання - пропорційним законній меті.
У своїй діяльності ЄСПЛ керується і принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.
Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання.
Та у цьому випадку, суд, у світлі установлених ним фактичних обставин справи, вважає дійсними істотні обставини, які обумовлюють визнання відповідача таким, що втратив право на користування належним позивачу житловим будинком.
Зокрема, відповідач тривалий час не проживає у спірному будинку, не користується ним, витрат по його утриманню не несе, комунальні послуги не сплачує, що не відповідає інтересам позивача.
Адже матеріалами справи, поясненнями представника позивача та свідків у їх сукупності, достовірно підтверджено, що відповідач тривалий час, принаймні, понад десять років, а як слідує із вказаного вище акту - 18 років, не проживає у спірному будинку.
Таке дає суду підстави вважати, що відповідач протягом значного проміжку часу не має наміру ставитися до спірного житлового будинку як до свого постійного місця проживання.
Такому може слугувати лише свідома поведінка особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого жилого приміщення. Тим більше протягом тривалого часу.
Відповідно, слід констатувати дотримання принципу пропорційності.
Як наслідок, суд приходить до висновку, що факт реєстрації відповідача у належному позивачу будинку порушує права останнього, оскільки гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння.
Як наслідок, позов підлягає до задоволення у спосіб, що запропонований у позовній заяві, тобто, шляхом визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим будинком.
При цьому, суд не установ фактів, які б перешкоджали відповідачу користуватись сервітутом, принаймні, неприязних відносин із власником чи членами її сім`ї, а так само і будь - яких інших об`єктивних факторів, які б унеможливлювали фактичне користування будинком з боку відповідача.
Як наслідок, суд вважає, що у даному випадку застосуванню підлягає норма ч.2 ст. 406 ЦК України, позаяк, сторони не були членами сім`ї, а лише родичами між собою.
Разом із цим, суд відмічає, що у постанові від 25 червня 2019 року у справі №924/1473/15 ВП ВС дійшла висновку, що посилання суду в рішенні на інші норми права, ніж зазначені у позовній заяві, не може розумітися як вихід суду за межі позовних вимог. З`ясувавши у розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу в обґрунтування своїх вимог або заперечень послалися не на ті норми, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує у прийнятті рішення саме такі норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини.
Відповідно, суд вважає за можливе змінити правову норму, яка підлягає застосуванню до правовідносин, що у даному випадку виникли між сторонами.
Щодо розподілу судових витрат
За правилами ч.1 ст. 141 ЦПК України, сплачена позивачем сума судового збору у розмірі 908,00 грн. підлягає стягненню із відповідача на користь позивача.
З цих мотивів, керуючись ст.ст. 258, 259, 263, 264, 265, 268, 273 ЦПК України, суд,-
Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила справо користування житловим приміщенням - задовольнити повністю.
Визнати ОСОБА_3 таким, що втратив право користування житловим будинком АДРЕСА_1 .
Стягнути із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 908 (дев`ятсот вісім) грн. 00 коп.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Форма і зміст заяви про перегляд заочного рішення повинні відповідати вимогам ст. 285 ЦПК України.
Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку, тобто шляхом подання апеляційної скарги до Миколаївського апеляційного суду через Арбузинський районний суд Миколаївської області протягом 30 (тридцяти) днів з дня його проголошення.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Позивач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 ; ідентифікаційний номер НОМЕР_1
Відповідач: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .
Суддя І.В. Явіца