Справа № 128/266/20

ЗАОЧНЕ РІШЕННЯ
26 серпня 2021 року місто Вінниця
Вінницький районний суд Вінницької області в складі:
судді Карпінської Ю.Ф.,
за участю секретаря Сінельник В.І.,
у відсутності учасників справи,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 , підписаною представником згідно з ордером ОСОБА_2 , до ОСОБА_3 про визнання об`єкта будівництва житлового будинку об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та про поділ об`єкта спільної сумісної власності,
Позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з вищевказаною позовною заявою, підписаною представником згідно з ордером ОСОБА_2 , обгрунтовуючи позовні вимоги тим, що 16 травня 1984 року між нею та відповідачем ОСОБА_3 було укладено шлюб. Останні десять років позивач перебуває на заробітках у Республіці Італія, періодично приїжджаючи в Україну. Всі зароблені грошові кошти були вкладені у будівництво спільного будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , де зареєстровані позивач, відповідач та їхні спільні діти. Увесь час позивач та відповідач підтримували нормальні сімейні стосунки, жодних розмов про розірвання шлюбу не було. У вересні 2019 року позивачеві стало відомо, що відповідач ОСОБА_3 14 лютого 2019 року звернувся до Вінницького районного суду із позовом про розірвання шлюбу, навіть не повідомивши той факт, що ОСОБА_1 офіційно перебуває за межами України. 03 травня 2019 року заочним рішенням Вінницького районного суду Вінницької області шлюб між сторонами по справі було розірвано. В період перебування в шлюбі ОСОБА_1 та ОСОБА_3 нажили спільне майно, яке складається із житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 . Іншого майна, яке підлягає поділу, немає. Однак на вказаний житловий будинок відсутні акт приймання в експлуатацію та правовстановлюючі документи. Відповідач навмисно не вводить в експлуатацію будинок з метою не ділити його як спільно нажите майно.
За вищевказаних обставин позивач ОСОБА_1 просить суд визнати об`єктом права спільної сумісної власності подружжя об`єкт будівництва житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , 1996 року забудови, площею по внутрішніх обмірах 247,8 кв.м, загальною площею 162,9 кв.м, в тому числі житловою площею 90,0 кв.м, площа приміщень, не включених в загальну, 84,9 кв.м, відповідно до технічного паспорту, виготовленого Комунальним підприємством «Вінницьке обласне об`єднане бюро технічної інвентаризації» станом на 15.08.2003, інвентарний номер 2297, а також поділити об`єкт спільної сумісної власності подружжя шляхом визнання права власності в розмірі 1/2 частки за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 .
Ухвалою судді Вінницького районного суду Вінницької області від 19 лютого 2020 року відкрито провадження по справі та призначено підготовче засідання.
Ухвалою Вінницького районного суду Вінницької області від 23 червня 2020 року закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду в порядку загального позовного провадження.
20.04.2021 представник позивача ОСОБА_1 згідно з ордером ОСОБА_2 через канцелярію суду подав письмові пояснення, зі змісту яких вбачається, що спірний об`єкт був набутий сторонами під час шлюбу, мета придбання спільне проживання однією сім`єю в даному будинку, а джерелом набуття цього майна були кошти обох сторін позову, які на час будівництва вказаного об`єкту були однією сім`єю, є всі відповідні дозволи на будівництво, проведено технічну інвентаризацію об`єкту будівництва житлового будинку індивідуального житлового фонду та присвоєно поштову адресу: АДРЕСА_1 . Однак здійснити прийняття в експлуатацію закінченого об`єкта будівництва та державну реєстрацію прав позивач не має змоги, оскільки забудовником зазначений відповідач по справі. Таким чином, позовні вимоги є абсолютно правомірними та такими, що підлягають задоволенню.
Судовий розгляд неодноразово відкладався з поважних причин.
В судове засідання 16.08.2021 учасники справи не з`явились, хоч у встановленому законом порядку повідомлялись про день, час та місце розгляду справи.
Представник позивача ОСОБА_1 згідно з ордером ОСОБА_2 попередньо через канцелярію суду подав письмову заяву, в якій просить розгляд справи провести за його відсутності, позовні вимоги підтримує та просить задовольнити, проти винесення заочного рішення не заперечує.
Частиною третьою статті 211 ЦПК України визначено, що учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності.
Відповідач ОСОБА_3 жодного разу в судові засідання, а також в підготовчі засідання, не з`являвся без поважних причин, хоч у встановленому законом порядку повідомлявся про день, час та місце розгляду справи. Будь-яких заяв про розгляд справи у його відсутність чи про відкладення розгляду справи на адресу суду не надходило. Відзив на позовну заяву у запропонований судом строк ним до суду не подано.
Відповідно до ч. 4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення).
За згодою представника позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України.
Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
За вказаних обставин суд вважає можливим провести судове засідання 16.08.2021 за відсутності учасників справи та без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу.
Врахувавши позицію представника позивача, викладену у письмовій заяві, надісланій до суду, дослідивши письмові докази у справі та надавши їм належну правову оцінку, оглянувши матеріали інвентаризаційної справи № 530 (2297) на об`єкт нерухомого майна, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , суд дійшов такого висновку.
Частиною першою статті 2 ЦПК України визначено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно зі ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 ЦК України).
Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.
Пунктом першим статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка ратифікована Законом від 17.07.1997 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 і 11 Конвенції» та є частиною національного законодавства України, встановлено, що кожен має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Судом установлено, що сторони по справі позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_3 з 16 травня 1984 року перебували в зареєстрованому шлюбі, який було розірвано заочним рішенням Вінницького районного суду Вінницької області від 03 травня 2019 року по справі № 128/372/19, що підтверджується копією свідоцтва про укладення шлюбу серії НОМЕР_1 від 16.05.1984 (а.с. 54) та копією заочного рішення суду (а.с. 50-51).
Також установлено судом, що у 1996 році був побудований житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується копією будівельного паспорта № НОМЕР_2 на забудову земельної ділянки, виділеної індивідуальному забудовнику ОСОБА_3 у 1992 році (а.с. 45-49), а також оглянутими судом матеріалами інвентаризаційної справи № 530 (2297) на об`єкт нерухомого майна, розташований за адресою: АДРЕСА_1 .
Згідно з копією технічного паспорта інвентарний номер 2297, виготовленого Комунальним підприємством «Вінницьке обласне об`єднане бюро технічної інвентаризації» станом на 15.08.2003, житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , має площу по внутрішніх обмірах 247,8 кв.м, загальну площу 162,9 кв.м, в тому числі житлову 90,0 кв.м, площа приміщень, не включених в загальну, 84,9 кв.м (а.с. 41-44).
Ухвалою судді Вінницького районного суду Вінницької області від 19 лютого 2020 року за клопотанням представника ОСОБА_1 згідно з ордером ОСОБА_2 було витребувано з Комунального підприємства «Вінницьке обласне об`єднане бюро технічної інвентаризації» (м. Вінниця, вул. Кропивницького, 2) для огляду в судовому засіданні інвентаризаційну справу на житловий будинок індивідуального житлового фонду (інвентарний номер 2297), розташований за адресою: АДРЕСА_1 , а з Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області (м. Вінниця, вул. Келецька, 63) належним чином завірену копію технічної документації із землеустрою на земельну ділянку площею 0,10 га, розташовану за адресою: смт Стрижавка, Вінницького району Вінницької області, що належить ОСОБА_3 .
Згідно з листом Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області за № 309/405-20-0.20 від 30.04.2020, що надійшов до суду на виконання вимог ухвали судді від 19.02.2020, надати завірену копію технічної документації із землеустрою на земельну ділянку площею 0,10 га, розташовану за адресою: смт Стрижавка, Вінницького району Вінницької області, що належить ОСОБА_3 , не представляється можливим, оскільки в архіві відділу запитувана документація не виявлена (а.с. 100).
З досліджених вище письмових доказів вбачається, що на житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , відсутні акт приймання в експлуатацію та правовстановлюючі документи.
Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу.
Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі №372/504/17 (провадження №14-325цс18).
Відповідно до ч. 1 ст. 61 СК України, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.
Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (стаття 63 СК України).
Статтею 68 СК України визначено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.
Згідно з ч. 1 ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Частиною другою статті 372 ЦК України визначено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.
Згідно із ч. 4 ст. 368 ЦК України, майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.
Вирішуючи питання щодо правового режиму такого майна, суди зазвичай встановлюють факти створення (придбання) сторонами майна внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обов`язків, з`ясовують час придбання, джерело набуття (кошти, за які таке майно було набуте), а також мету придбання майна, що дозволяє надати йому правовий статус спільної сумісної власності.
Сторона позивача стверджує, що, оскільки у період перебування сторін по справі в шлюбі останніми було побудовано житловий будинок, який фактично експлуатується за своїм функціональним призначенням, але не приймається до експлуатації, право власності на нього не оформляється з причин, що не залежать від позивача ОСОБА_1 та виникли з вини відповідача ОСОБА_3 , і позивач позбавлена можливості здійснити вказані дії, що перешкоджає їй реалізувати своє право на поділ набутого за час шлюбу спірного майна, порушене право позивача ОСОБА_1 підлягає судовому захисту у спосіб поділу житлового будинку та визнання за позивачем права власності на частку житлового будинку.
Зокрема, відповідно до ч. 2 ст. 331 ЦК України, право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.
Отже, новостворене нерухоме майно набуває юридичного статусу житлового будинку після прийняття його до експлуатації і з моменту державної реєстрації права власності на нього. Однак до цього, не будучи житловим будинком із юридичного погляду, об`єкт незавершеного будівництва є сукупністю будівельних матеріалів, тобто речей, як предметів матеріального світу, щодо яких можуть виникати цивільні права та обов`язки, тому такий об`єкт є майном, яке за передбачених законом умов може належати на праві спільної сумісної власності подружжю і з дотриманням будівельних норм і правил підлягати поділу між ними.
Аналіз положень статті 331 ЦК України у системному зв`язку з нормами статей 177-179, 182 ЦК України, частини третьої статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» дає підстави для висновку про те, що право власності на новостворене нерухоме майно як об`єкт цивільних прав виникає з моменту його державної реєстрації.
В свою чергу, державна реєстрації підлягає право власності тільки на ті об`єкти нерухомого майна, будівництво яких закінчено та які прийняті в експлуатацію у встановленому порядку.
У Цивільному кодексі України, крім понять «нерухомість», «нерухоме майно», «об`єкт нерухомого майна» (частина перша статті 181, пункт 6 частини першої статті 346, статті 350, 351), вживаються також інші поняття, наприклад: «об`єкт незавершеного будівництва» (стаття 331), «об`єкт будівництва» (статті 876, 877, 879, 881, 883), однак прямого визначення цих понять немає.
Виходячи з аналізу чинного законодавства та враховуючи характерні ознаки незавершеного будівництва, необхідно визнати, що об`єкт будівництва (об`єкт незавершеного будівництва) це нерухома річ особливого роду, оскільки її фізичне створення розпочато, однак не завершено.
Щодо такої речі можливе встановлення будь-яких суб`єктивних майнових, а також зобов`язальних прав, у випадках та в порядку, визначених актами цивільного законодавства.
Вирішуючи питання про виникнення, зміну та припинення суб`єктивних цивільних прав стосовно об`єкта незавершеного будівництва, потрібно враховувати особливості та обмеження, встановлені законодавчими актами.
Визнання права власності на об`єкт незавершеного будівництва, не прийнятого в експлуатацію, в судовому порядку нормами Цивільного кодексу України чи іншими нормативними актами не передбачено.
Зазначений висновок міститься в постановах Верховного Суду України від 19 вересня 2011 у справі № 3-82гс11, від 27 травня 2015 року у справі № 6-159цс15 та постанові Верховного Суду від 19 березня 2018 року у справі № 909/935/15.
Однак до цього, не будучи житловим будинком з юридичного погляду, об`єкт незавершеного будівництва є сукупністю будівельних матеріалів, тобто речей як предметів матеріального світу, щодо яких можуть виникати цивільні права та обов`язки, тому такий об`єкт є майном, яке за передбачених законом умов може належати на праві спільної сумісної власності подружжю і з дотриманням будівельних норм і правил підлягати поділу між ними.
За позовом дружини, членів сім`ї забудовника, які спільно будували будинок, суд має право здійснити поділ об`єкта незавершеного будівництва, якщо, враховуючи ступінь його готовності, можна визначити окремі частини, що підлягають виділу, і технічно можливо довести до кінця будівництво зазначеними особами.
У разі неможливості поділу об`єкта незавершеного будівництва суд може визнати право за цими особами на будівельні матеріали і конструктивні елементи будинку або з урахуванням конкретних обставин залишити його одній зі сторін, а іншій присудити грошову компенсацію.
Правовий аналіз наведених норм матеріального права дозволяє дійти висновку про те, що об`єкт незавершеного будівництва, зведений за час шлюбу, може бути визнаний об`єктом права спільної сумісної власності подружжя із визначенням часток.
При цьому суд може визнати право на частину об`єкта незавершеного будівництва за кожною зі сторін.
Положення статті 12 ЦПК України визначають, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які данні, ні підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).
Судом установлено, що спірний житловий будинок не прийнятий в експлуатацію у встановленому законом порядку, не відбулася державна реєстрація права власності на нього, тобто, новостворене майно не набуло юридичного статусу житлового будинку. Не будучи житловим будинком із юридичного погляду, об`єкт незавершеного будівництва, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , є сукупністю будівельних матеріалів, щодо яких можуть виникати цивільні права та обов`язки, та які за передбачених законом умов можуть належати на праві спільної сумісної власності подружжю, і з дотриманням будівельних норм та правил можуть підлягати поділу між ними.
Враховуючи вищевикладене, на основі всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього з`ясування фактичних обставин справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 задоволенню не підлягають, оскільки стороною позивача не доведено, що новостворене за період перебування сторін по даній справі у шлюбі майно набуло юридичного статусу житлового будинку.
Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine) від 10 лютого 2010 року, заява № 4909/04).
Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові на позивача.
Тому, враховуючи обставину, що у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено в повному обсязі, судові витрати, понесені позивачем, слід залишити за нею.
На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 60, 63, 69, 70 СК України, ст.ст. 15, 16, 317, 319, 321, 331, 368, 372, 392 ЦК України, ст.ст. 4, 12, 18, 19, 76-82, 89, 95, 141, 211, 223, 245, 247, 258, 259, 263-265, 268, 280-282 ЦПК України, суд
В задоволенні позову ОСОБА_1 , підписану представником згідно з ордером ОСОБА_2 , до ОСОБА_3 про визнання об`єкта будівництва житлового будинку об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та про поділ об`єкта спільної сумісної власності відмовити.
Рішення може бути оскаржене позивачем до Вінницького апеляційного суду протягом 30 днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому цим Кодексом. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

У разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Позивач: ОСОБА_1 , адреса місця реєстрації: АДРЕСА_1 .

Відповідач: ОСОБА_3 , адреса місця реєстрації: АДРЕСА_1 .

Дата ухвалення та підписання рішення 26.08.2021.

СУДДЯ Ю.Ф. Карпінська