ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/7849/21 Справа № 214/6644/19 Суддя у 1-й інстанції - Прасолов В. М. Суддя у 2-й інстанції - Зубакова В. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 грудня 2021 року м.Кривий Ріг

Справа № 214/6644/19

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Зубакової В.П.

суддів - Барильської А.П., Бондар Я.М.

секретар судового засідання - Євтодій К.С.

сторони:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2 на рішення Саксаганського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 08 червня 2021 року, яке ухвалено суддею Прасоловим В.М. у місті Кривому Розі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 14 червня 2021 року, -

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя.

Позовна заява мотивована тим, що 19 серпня 2005 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 було зареєстровано шлюб.

За час перебування у шлюбі, за спільні кошти, сторонами було придбане нерухоме майно, а саме: нежиле приміщення (нежитлове приміщення після реконструкції квартири), загальною площею 82,2 кв. м., що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , яке було зареєстровано на ім`я відповідача ОСОБА_2 відповідно до договору купівлі-продажу квартири, ВЕК № 848083, який посвідчено приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Колесниковою Н.Л. 05.06.2007 року та зареєстровано в реєстрі за № 3400.

Рішенням Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 15 квітня 2019 року, шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було розірвано.

Посилаючись на те, що відповідач відмовляється у добровільному порядку розподілити спільне майно, позивачка просила суд: визнати за нею право приватної власності на 1/2 частку нежилого приміщення, загальною площею 82,2 кв.м., розташованого на першому поверсі дев`ятиповерхового житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та належить на праві приватної власності відповідно до договору купівлі-продажу від 05.06.2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Колесниковою Н.Л. та зареєстрованого в реєстрі за № 3400, ОСОБА_2 .

Рішенням Саксаганського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 08 червня 2021 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Визнано за ОСОБА_1 право приватної власності на 1/2 частку нежитлового приміщення, загальною площею 82,2 кв.м., розташованого на першому поверсі дев`ятиповерхового житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору у сумі 916 грн. 75 коп.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_2 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд дійшов до помилкового висновку про придбання нерухомого майна саме у спільну сумісну власність, адже застереження у п. 11 Договору купівлі-продажу спірного нежитлового приміщення викладено у редакції, визначеній на розсуд нотаріуса, і жодним чином не підтверджує факт набуття нежитлового приміщення у спільну сумісну власність із позивачкою. При цьому, згода дружини на придбання нерухомості отримувалася формально, для дотримання вимог ч. 3 ст. 65 СК України, а не тому, що таке майно дійсно набувалося у спільну сумісну власність подружжя. На момент придбання нерухомості, у відповідача були накопичені грошові кошти на депозитних рахунках, тоді як позивачка жодного доходу та накопичень не мала та, відповідно, участі у придбанні майна не приймала. Сам по собі факт придбання майна в період шлюбу не є безумовною підставою для надання такому майну статусу спільної сумісної власності подружжя, й саме такого висновку дійшов Верховний Суд у справі №369/11032/17.

Крім того, звертає увагу на пропуск позивачкою позовної давності та на ту обставину, що позивачка самостійно, без його згоди, здійснила відчуження автомобіля, який було придбано у період шлюбу, й жодних коштів за продаж спільного автомобіля відповідачу не передавала. Також, вказує й на те, що позивачка взагалі не просила визнати за нею право власності у порядку ст. 392 ЦК України.

Порушення судом першої інстанції норм процесуального права полягає у тому, що суд розглянув у порядку спрощеного позовного провадження справу, що виникає із сімейних правовідносин, тоді як, згідно п. 1 ч. 4 ст. 274 ЦПК України, в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах, що виникають з сімейних правовідносин, крім спорів про стягнення аліментів та поділ майна подружжя. При цьому, на переконання відповідача, спори щодо поділу спільного сумісного майна подружжя відносяться саме до категорії справ, що виникають із сімейних правовідносин, про що зазначено у висновках Вищого спеціалізованого суду України про поділ майна подружжя 2013-2015 рр., виконаних на вимогу листа Верховного Суду України від 02.02.2016 року вих. №ЕП-231/16.

У відзиві на апеляційну скаргу, до якого додано докази надсилання копій відзиву та доданих до нього документів іншим учасникам справи, позивачка ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якої діє адвокат Кравцов Г.Є., зазначає, що оскаржуване судове рішення є законним та обґрунтованим, в процесі розгляду справи суд не порушив норм ні матеріального, ні процесуального права, а тому рішення суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Заслухавши суддю-доповідача, відповідача ОСОБА_2 , який підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити, представника позивачки ОСОБА_1 адвоката Кравцова Г.Є., який заперечував проти доводів апеляційної скарги та просив залишити її без задоволення, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог, доводів апеляційної скарги та відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі з 19 серпня 2005 року до 15 травня 2019 року (т.1, а.с. 9,12).

ОСОБА_2 є батьком, а ОСОБА_1 є матір`ю - ОСОБА_4 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 та який зареєстрований за місцем проживання відповідача ОСОБА_2 , але проживає з позивачкою ОСОБА_1 . На утримання сина відповідач ОСОБА_2 добровільно сплачує позивачці щомісячно аліменти по 2 000,00 грн. (т.2, а.с.90, 91, 88, 89).

Згідно Договору купівлі-продажу від 5 червня 2007 року ОСОБА_2 було придбано нежиле приміщення (нежитлове приміщення після реконструкції квартири), загальною площею 82,2 кв. м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , яке було зареєстровано на ім`я ОСОБА_2 .

При укладенні договору, ОСОБА_2 погодився, що майно придбається в спільну сумісну власність, позивачка ОСОБА_1 надавала згоду на придбання цього майна. Вартість даного приміщення на даний час дорівнює 421 500,00 грн. (т.1, а.с.13, т. 2, а.с. 226, 92, 3-21).

ОСОБА_1 з 19 вересня 2009 року здійснює діяльність, як фізична особа-підприємець.

01 серпня 2007 року між ОСОБА_1 та ТОВ «Емвей Україна» було укладено Договір про надання послуг, згідно якого ОСОБА_1 , як виконавець, надавала послуги із збільшення обсягів продажу продукції ТОВ «Емвей Україна» на території Україна, а ТОВ «Емвей Україна» зобов`язалося прийняти та оплатити такі надані послуги. За цим договором ОСОБА_2 вказаний, як призначена особа, яка, відповідно до пунктів 1.6 «г, е», не має права на винагороду, не уповноважена брати на себе права виконавця. За період здійснення підприємницької діяльності, позивачка отримувала дохід, за договором між нею та ТОВ «Емвей Україна». З 15 січня 2014 року по 15 травня 2019 року позивачка отримала винагороду у сумі 603160 грн. 05 коп., яка перераховувалася на її рахунок № НОМЕР_1 в «Приватбанку». На депозитний рахунок позивачки №3704, відкритий 11 березня 2010 року зараховано 3019 грн. 19 коп.

На ім`я відповідача ОСОБА_2 були відкриті депозитні рахунки в АТ «Банк «Фінанси та Кредит»: 18 квітня 2005 року, на якому знаходилося 30000 грн. до закриття 22 липня 2005 року; 18 квітня 2005 року, на якому знаходилися 10843, 74 долари США до закриття 25 липня 2005 року; 18 квітня 2005 року, на якому знаходилися 62142, 94 долари США до закриття 14 грудня 2005 року; 18 квітня 2005 року, на якому знаходилися 23000 долари США до закриття 1 березня 2006 року; 13 грудня 2005 року, на якому знаходилися 69681,78 долари США до закриття 19 грудня 2006 року; 28 лютого 2006 року, на якому знаходилися 50000 доларів США до закриття 30 травня 2007 року; 18 грудня 2006 року, на якому знаходилися 70000 доларів США до закриття 24 грудня 2007 року. Вказані гроші відповідачем з зазначених рахунків отримані (т.1, а.с.120, 73, 107-111).

11 квітня 2014 року за позивачкою зареєстрований автомобіль «Ніссан», який 29 вересня 2017 року зареєстрований на іншого власника. 10 січня 2009 року за позивачкою зареєстрований автомобіль «Шевроле», який 17 липня 2014 року перереєстрований на іншого власника (т.1, а.с.68).

За відповідачем за період з 19 серпня 2005 року по 15 квітня 2015 року були зареєстровані: 2 червня 2005 року автомобіль «Мерседес», який 18 січня 2012 року знятий з обліку для реалізації; 7 лютого 2012 року автомобіль «Тойота», який знятий з реєстрації 19 травня 2015 року; 22 травня 2015 року автомобіль «Шкода», який 22 березня 2019 року переєстрований за ОСОБА_5 . За відповідачем також були зареєстровані: 13 серпня 1999 року автомобіль «Рено», який 9 грудня 2004 року знятий з обліку для реалізації; 27 червня 1996 року автомобіль «ВАЗ», який 23 квітня 2003 року знятий з обліку для реалізації; 28 травня 2003 року автомобіль «Мерседес», який 18 листопада 2003 року знятий з обліку для реалізації; 7 лютого 2004 року автомобіль «Мерседес», який 17 лютого 2005 року знятий з обліку для реалізації;17 березня 2005 року автомобіль «Тойота», який 18 березня 2005 року знятий з обліку для реалізації.

18 травня 2019 року позивачка ОСОБА_1 на підставі Договору купівлі-продаж придбала квартиру АДРЕСА_2 (т.1, а.с.12, 135).

Відповідач з 2 по 18 грудня 2019 року перебував на стаціонарному лікуванні з приводу пухлинно-подібних утворень на спині, кінцівках, йому проведена операція з висічення ліпом (т.1, а.с.164).

Встановивши, що спірне нежитлове приміщення, загальною площею 82,2 кв.м., розташованого на першому поверсі дев`ятиповерхового житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , сторонами придбана під час шлюбу за спільні кошти, суд першої інстанції дійшов висновку, що це нежитлове приміщення є спільним сумісним майном подружжя, частки яких у вказаному майні рівні, у зв`язку з чим задовольнив позовні вимоги ОСОБА_1 щодо поділу вказаного спільного нерухомого майна подружжя, шляхом визнання за позивачкою права власності на Ѕ частину вказаного нежитлового приміщення.

До таких висновків суд дійшов належним чином встановивши обставини, що мають значення для правильного вирішення спору, дотримуючись вимог норм матеріального та процесуального права.

Згідно ч.3 ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

За правилом статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам.

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

У Рішенні Конституційного Суду України від 19 вересня 2012 року у справі за конституційним зверненням приватного підприємства «ІКІО» щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 61 СК України №1-8/2012 (№ 17-рп/2012), яким встановлено, зокрема, що основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя

Отже, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Відповідно до положень частини першої статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована і один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Зазначений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, постановах Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18). Підстав відступити від зазначених висновків не встановлено.

Таким чином, вирішуючи спір про поділ майна, необхідно установити ,як обсяг спільного нажитого майна, так і з`ясувати час та джерела його придбання.

При цьому, за приписами ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 2 ст. 77 ЦПК України).

Дослідження доказів - це безпосереднє сприйняття і вивчення судом в судовому засіданні інформації про фактичні дані, представленої сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, за допомогою передбачених в законі засобів доказування на підставі принципів усності та безпосередності. Предметом доказування у кожній справі є факти, які становлять основу заявлених вимог і заперечень проти них або мають інше значення для правильного розгляду справи і підлягають встановленню для прийняття судового рішення.

Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до частини 2 статті 76 ЦПК України ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно з ч. 1 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Положеннями ч. 2 ст. 78 ЦПК України визначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Частиною першою статті 229 ЦПК України передбачено, що суд під час розгляду справи повинен безпосередньо дослідити докази у справі: ознайомитися з письмовими та електронними доказами, висновками експертів, поясненнями учасників справи, викладеними в заявах по суті справи, показаннями свідків, оглянути речові докази.

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Розглядаючи справу, суд забезпечив сторонам рівні можливості щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Судом встановлено, що нежитлове приміщення, загальною площею 82,2 кв.м., розташованого на першому поверсі дев`ятиповерхового житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , придбано сторонами у період шлюбу й доказів на підтвердження того, що зазначене майно придбано за особисті кошти відповідача ОСОБА_2 суду не надано.

При цьому, згідно з частиною третьою статті 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_6 05 червня 2007 року надала своєму чоловікові ОСОБА_2 згоду на купівлю за 111 181,00 грн. в спільну сумісну власність нежитлове приміщення, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , на умовах на його розсуд, яка засвідчена приватним нотарісом Криворіького міського нотаріального округу Колесниковою Н.Л. та зареєстрована у реєстрі за №3399 (т. 2 а.с. 92).

При укладені Договору купівлі-продажу від 05 червня 2007 року нежитлового приміщення, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , покупець ОСОБА_2 своїм підписом засвідчив, що йому відомо, що вищевказане нежитлове приміщення набувається у спільну сумісну власність (пункт 11 Договору).

Доводи апеляційної скарги про те, що застереження у п. 11 Договору купівлі-продажу спірного нежитлового приміщення викладено у редакції, визначеній на розсуд нотаріуса, і жодним чином не підтверджує факт набуття нежитлового приміщення у спільну сумісну власність із позивачкою, а згода дружини на придбання нерухомості отримувалася формально, для дотримання вимог ч. 3 ст. 65 СК України, а не тому, що таке майно дійсно набувалося у спільну сумісну власність подружжя, колегією суддів не приймаються, оскільки вказана правова норма передбачає необхідність отримання згоди другого із подружжя виключно щодо розпорядження виключно спільним сумісним майном, а у випадку придбання майна одним із подружжя за власні кошти та у приватну власність, така згода нормами СК України не вимагається.

Отже, врахувавши презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними за час шлюбу, та відсутність достатніх належних та допустимих доказів зі сторони ОСОБА_2 стосовно її спростування, а також застосування передбачених частинами другою, третьою статті 70 СК України підстав для відступу від засади рівності часток, суд дійшов правильного висновку про рівність часток подружжя та визнання за позивачкою права власності на Ѕ частину спірного майна.

Доводи апеляційної скарги про те, що позивачка взагалі не просила визнати за нею право власності у порядку ст. 392 ЦК України, колегією суддів до уваги не приймаються, оскільки поділ майна подружжя здійснено судом у відповідності з вимогами Сімейного кодексу України, який є спеціальним для даних правовідносин.

Доводи апеляційної скарги про те, що позивачка самостійно, без згоди ОСОБА_1 , здійснила відчуження автомобіля, який було придбано у період шлюбу, й жодних коштів за продаж спільного автомобіля відповідачу не передавала, колегією суддів не приймаються, оскільки автомобіль марки «NISSAN JUKE» було відчужено у вересні 2017 року, тобто в період перебування сторін у шлюбі, й доказів щодо відчуження автомобіля без згоди чоловіка або ж використання коштів, отриманих від його продажу, суду не надано.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги щодо пропуску позивачкою ОСОБА_1 позовної давності при зверненні до суду з даним позовом, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Статтями 256-257 та 261 ЦК України визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

У частині другій статті 72 СК України визначено, що до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності (постанова Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-258цс15).

Початок позовної давності для вимоги про поділ спільного майна подружжя, шлюб якого розірвано, обчислюється не з дати прийняття постанови державного органу РАЦС (статті 106, 107 СК України) чи з дати набрання рішенням суду законної сили (статті 109,110 СК України), а від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (частина друга статті 72 СК України).

Строк позовної давності обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатись про порушення свого права, тобто з моменту виникнення спору між ними.

Аналогічні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 584/1319/16-ц (провадження № 61-19445св18), від 06 листопада 2019 року у справі № 203/304/17 (провадження № 61-5400св19), від 13 лютого 2020 року у справі № 320/3072/18 (провадження № 61-5819св19).

Отже, строк позовної давності обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатись про порушення свого права, тобто з моменту виникнення спору між ними, виключно у випадку розірвання шлюбу.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та не спростовано у суді апеляційної інстанції, шлюб між сторонами розірвано 15 квітня 2019 року, до суду з даним позовом ОСОБА_1 звернулася в межах трирічного строку - у вересні 2019 року, й підстави вважати, що до цього часу між сторонами виникали питання щодо поділу спільного сумісного майна подружжя відсутні.

Не приймаються колегією суддів й доводи апеляційної скарги про те, що суд розглянув у порядку спрощеного позовного провадження справу, що виникає із сімейних правовідносин, тоді як, згідно п. 1 ч. 4 ст. 274 ЦПК України, в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах, що виникають з сімейних правовідносин, крім спорів про стягнення аліментів та поділ майна подружжя, тоді як, на переконання відповідача, спори щодо поділу спільного сумісного майна подружжя відносяться саме до категорії справи, що виникають із сімейних правовідносин, про що зазначено у висновках Вищого спеціалізованого суду України про поділ майна подружжя 2013-2015 рр., виконаних на вимогу листа Верховного Суду України від 02.02.2016 року вих. №ЕП-231/16.

Відповідно до ч.2-6 ст.19 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у наступному порядку: спрощене позовне провадження призначене для розгляду: малозначних справ; справ, що виникають з трудових відносин; справ про надання судом дозволу на тимчасовий виїзд дитини за межі України тому з батьків, хто проживає окремо від дитини, у якого відсутня заборгованість зі сплати аліментів та якому відмовлено другим із батьків у наданні нотаріально посвідченої згоди на такий виїзд; справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи; а також загальне позовне провадження - призначене для розгляду справ, які через складність або інші обставини недоцільно розглядати у спрощеному позовному провадженні.

Умови, за яких суд має право розглядати вимоги про стягнення грошових сум у наказному провадженні, а справи - у загальному або спрощеному позовному провадженні, визначаються цим Кодексом.

Для цілей цього Кодексу малозначними справами є: справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; справи про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, якщо такі вимоги не пов`язані із встановленням чи оспорюванням батьківства (материнства); справи про розірвання шлюбу; справи про захист прав споживачів, ціна позову в яких не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Відповідно до ст.274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються справи: малозначні справи; що виникають з трудових відносин; про надання судом дозволу на тимчасовий виїзд дитини за межі України тому з батьків, хто проживає окремо від дитини, у якого відсутня заборгованість зі сплати аліментів та якому відмовлено другим із батьків у наданні нотаріально посвідченої згоди на такий виїзд.

У порядку спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка інша справа, віднесена до юрисдикції суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті.

При вирішенні питання про розгляд справи в порядку спрощеного або загального позовного провадження суд враховує: ціну позову; значення справи для сторін; обраний позивачем спосіб захисту; категорію та складність справи; обсяг та характер доказів у справі, в тому числі чи потрібно у справі призначити експертизу, викликати свідків тощо; кількість сторін та інших учасників справи; чи становить розгляд справи значний суспільний інтерес; думку сторін щодо необхідності розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження.

В порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах: що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, розірвання шлюбу та поділ майна подружжя; щодо спадкування; щодо приватизації державного житлового фонду; щодо визнання необґрунтованими активів та їх витребування відповідно до глави 12 цього розділу; в яких ціна позову перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; інші вимоги, об`єднані з вимогами у спорах, вказаних у пунктах 1-5 цієї частини.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачкою ОСОБА_1 заявлено позовну вимогу про поділ спільного сумісного майна подружжя - нежитлового приміщення, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , ринкова вартість якого, згідно Звіту про оцінку майна від 07 жовтня 2020 року, становить 421 500,00 грн (т. 2 а.с. 3-21), тобто ціна позову не перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб - 480 250,00 грн., а тому може бути визнана судом малозначною, за умови, що даний спір не входить до виключного переліку справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження.

Оскільки, предмет даного спору не включено до переліку справ, які не можуть бути розглянуті у порядку спрощеного позовного провадження, визначеного у ч. 4 ст. 274 ЦПК України, цивільна справа за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя може бути розглянута у порядку спрощеного позовного провадження, у зв`язку з чим суд першої інстанції правомірно, ухвалою від 20 вересня 2019 року, постановив розглядати даний спір у порядку спрощеного позовного провадження (т. 1 а.с. 23).

Доводи, викладені в апеляційні скарзі, фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте, відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку із чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Саксаганського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 08 червня 2021 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повне судове рішення складено 09 грудня 2021 року.

Головуючий:

Судді: