КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
провадження №22-ц/824/8749/2021 Головуючий суддя: Олійник В.І.
ПОСТАНОВА

Іменем України

25 серпня 2021 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів:

Головуючого судді: Олійника В.І.,

суддів: Болотова Є.В., Кулікової С.В.,

при секретарі: Панчошній К.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 22 лютого 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод та визначення порядку користування квартирою, -

в с т а н о в и в :

У листопаді 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про зобов`язання припинити чинити перешкоди у користуванні йому квартирою за адресою: АДРЕСА_1 та встановити для ОСОБА_2 та ОСОБА_1 режим спільного користування вказаною квартирою.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що в лютому 2006 року він придбав нову чотирьохкімнатну квартиру АДРЕСА_2 без внутрішнього ремонту. Вартість квартири становила 300 000 доларів США.

Вказував, що він частково позичав кошти у фізичних осіб, а на суму 100 000 доларів США оформив кредитний договір з банком.

У новій квартирі ОСОБА_1 зробив якісний ремонт, придбав меблі, побутову, аудіо, відеотехніку, і відповідачка на той час ніде не працювала.

Зазначав, що 05.05.2010 року між сторонами було укладено договір дарування квартири АДРЕСА_2 .

У 2012 році відносно ОСОБА_1 було відкрито кримінальне провадження, в рамках якого він був затриманий органом досудового розслідування та перебував у СІЗО до 2013 року.

У зв`язку з виправдувальним вироком його (позивача) було звільнено з-під варти і він продовжив проживати разом однією родиною з відповідачкою у квартирі АДРЕСА_2 .

Весь час, починаючи від дати укладення договору дарування з відповідачкою, сторони проживали разом, вели спільне господарство і відповідачка не заперечувала проти його проживання в належній їм квартирі.

Позивач зберігав у квартирі АДРЕСА_2 особисті речі, і жодного разу протягом всього часу спільного проживання сторін у квартирі АДРЕСА_2 питання про звільнення квартири відповідачкою не піднімалось, що можуть підтвердити численні свідки.

Вказував, що 14.09.2018 року ОСОБА_2 без будь-якого рішення компетентного органу змінила замки та перестала пускати його до квартири, а всі особисті речі та все його майно залишилося у зазначеному приміщенні, і іншого житла він не має.

Тому вважав, що враховуючи відсутність будь-яких встановлених законодавством підстав для вчинення відповідачкою дій, спрямованих на створення йому (позивачу) перешкод у користуванні квартирою, такі дії слід вважати незаконними.

Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 22 лютого 2021 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 з підстав порушення судом норм матеріального і процесуального права ставиться питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового, яким позов задовольнити.

Скаргу обґрунтовував тим, що право на житло є конституційним правом людини, яке гарантується основним законом України, Європейською конвенцією з прав людини, а тому позбавлення цього права, в тому числі шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житлом, можливо лише на підставі закону, мати легітимну мету та відповідати принципу пропорційності втручання.

Вважає, що вирішуючи дану справу, суд першої інстанції не встановив обставин за яких він ( ОСОБА_3 ) набув право користування спірною квартирою, коли і за яких обставин право користування фактично припинилося, не встановив чи є у нього (позивача) інше постійне житло, не дав оцінку правомірності дій ОСОБА_2 через призму практики ЄСПЛ та ст.8 ЄКПЛ, ст.47 Конституції України, положень ЦК України про право користування чужим майном, положень ст.156 ЖК України, оскільки з`ясування цих питань має важливе значення для правильного вирішення справи, як і оцінка всіх наданих ним (позивачем) доказів в сукупності.

Учасники справи не скористались своїм правом на подання до суду відзиву на апеляційну скаргу, своїх заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги до апеляційного суду не направили.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Відповідно до вимог ч.ч.1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції виходив з того, що припинити чинити перешкоди у користування квартирою та встановлення режиму спільного користування квартирою можливе лише за умови спільного володіння спірним майном, а так як позивач не є співвласником квартири, не є членом сім`ї власника і зареєстрований за іншою адресою, то відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

Проте, рішення суду першої інстанції зазначеним вище вимогам закону не відповідає і колегія суддів не може погодитися із зазначеними висновками суду першої інстанції.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За ч.2 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

За п.2 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач та його представник просили позов задовольнити, мотивуючи тим, що спірна квартира придбана позивачем за його кошти і інше житло у м. Києві в нього відсутнє.

Представник відповідача проти позову заперечувала і просила відмовити в задоволенні позову. ОСОБА_2 надала до суду відзив на позовну заяву, в якому зазначила, що позивач не назвав суду жодну правову підставу для виникнення у нього цивільних прав щодо предмету спору - квартири АДРЕСА_2 та не надав суду жодних доказів того, що її діями були порушені його права чи інтереси. ОСОБА_1 не має права власності на вказану квартиру, не є членом її сім`ї, і вона ніколи не давала згоди на його вселення та постійне проживання у квартирі, як члена сім`ї. У даних правовідносинах можуть бути застосовані лише норми права, що регулюють порядок здійснення права власності. Квартира АДРЕСА_2 є особистою приватною власністю. Відповідачка перед позивачем жодних зобов`язань немає, а тому суд не має права змусити допустити ОСОБА_1 до користування її майном.

Представником позивача ОСОБА_4 було подано заперечення на відзив, в яких пояснила, що згідно договору купівлі-продажу квартири від лютого 2006 року позивачем було придбано чотирьохкімнатну квартиру АДРЕСА_2 . Реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Навіть з огляду на відсутність реєстрації місця проживання позивача у квартирі АДРЕСА_2 , останній на достатній правовій підставі вселився до зазначеного помешкання та тривалий час, близько 12 років, використовував його, як своє єдине житло. У зазначеній квартирі позивач проживав однією сім`єю разом з відповідачем та їх дітьми. Від 2010року вже після укладення між сторонами договору дарування квартири позивач продовжував проживати у вказаному помешканні, користувався ним, не дивлячись на де-юре вибуття цього об`єкту з його володіння. Зауважує, що враховуючи тривалу мовчазну згоду відповідачки на користування позивачем квартирою, відповідачка не пов`язувала перехід права володіння на це майно з припиненням чи обмеженням користування ним позивачем. Отже, на момент протиправних дій відповідачки, які знайшли своє вираження у вигляді обмеження доступу позивача до спірної квартири, слід констатувати відсутність будь-якої зміни обставин чи виникнення додаткових підстав, які б могли стати підставою для припинення режиму користування помешканням, який склався між сторонами.

Судом встановлено, що 05.05.2010 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір дарування (а.с.70).

Відповідно до п.1 вказаного договору ОСОБА_1 передав безоплатно у власність ОСОБА_2 квартиру під номером АДРЕСА_2 і ОСОБА_2 прийняла цей дар.

Позивачем підтверджено, що вказаний договір не носить характеру уявного та удаваного правочину, а ОСОБА_1 стверджував, що дарування здійснено за доброю волею, без будь-яких погроз, примусу чи насильства, як фізичного так і морального.

З матеріалів справи вбачається, що позивач 15.09.2018 року звертався з повідомленням до служби 102 про те, що за адресою: АДРЕСА_1 колишня дружина поміняла замки в дверях.

Відповідно до ч.1 ст.717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Договір вважається укладеним з моменту узгодження сторонами всіх його істотних умов.

За приписами ст.334 ЦК України право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішення суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.

Пунктом 8 договору дарування від 05.05.2010 року, укладеного між сторонами, передбачено, що право власності у обдарованої на квартиру виникає з моменту прийняття дарунка.

Відповідно до ст.383 ЦК України власник квартири має право використовувати помешкання для власного проживання та проживання членів своєї сім`ї.

Згідно зі ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Частиною 4 ст.41 Конституції України встановлено принцип непорушності приватної власності.

За положеннями ч.1 ст.317 та ч.1 ст.319 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном і він реалізовує їх на власний розсуд.

Відповідно до ч.1 ст.316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Частиною 1 ст.321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

В позові зазначено, що позивач постійно проживав у квартирі однією сім`єю разом з позивачкою та нашими дітьми від 2006 року, як власник. У 2010 році він подарував квартиру відповідачці у зв`язку кримінальним переслідуванням, але продовжував постійно проживати у ній, і іншого житла чи власності у нього немає. У вересні 2018 року відповідачка позбавила його права проживання в квартирі. Так, ОСОБА_2 виставила його речі з квартири, змінила замки, чим позбавила його житла і визнала цей факт в судовому засіданні.

При цьому, як стверджує позивач, відповідачка порушила ст.47 Конституції України, а саме те, що ніхто не може бути позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Оскаржуване рішення не містить мотивації чому суд відхилив вказану норму Основного Закону України, чим порушив п.6 ч.4 ст.265 ЦПК України. Тим самим суд узаконив позбавлення особи житла без рішення суду.

Судом не встановлювався факт незаконного позбавлення позивача житла, що стало причиною позову.

Судом порушено п.1 ч.1 ст. 264, п.4 ч.4 ст.265 та п.6 ч.4 ст.265 ЦПК України.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.264 ЦПК під час ухвалення рішення суд вирішує чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження.

Іншими фактичними даними, які мають значення для вирішення справи, є те, що позивач придбав квартиру в 2006 році, постійно проживав у ній разом з відповідачкою однією сім`єю та їхніми дітьми від 2006 року і іншого житла чи власності він не має.

Якщо б відповідачка вважала, що проживання позивача в квартирі є порушенням її прав, то для цього є законний спосіб захисту прав згідно зі ст.391 ЦК України (аналогічна позиція висловлена в Постанові ВП ВС №447/455/17, провадження №14-64цс2 від 13.10.2020 року).

Проте, до суду з позовом відповідачка не зверталася і будь яких доказів протиправної поведінки позивача суду не надано.

Судом не дано оцінки тому, що позивач проживав у квартирі постійно як власник, а згодом як член сім`ї власника.

Суд обмежився розглядом пояснень виключно сторони відповідачки і її права, як власника, і при тому не зважав на порушене право позивача на житло.

Отже, судом порушено п.2 ч.1 ст.264 та п.2 ч.4 ст.265 ЦПК України.

В основу рішення суд поклав місце реєстрації позивача, яке перевірив копією договору дарування машиномісця від 25.12.2013 року, помилково вважаючи його місцем проживання позивача.

За статтею 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Отже, Цивільний кодекс не пов`язує місце проживання з місцем реєстрації.

Постійним місцем проживання була квартира АДРЕСА_2 , про що свідчать численні докази: копії заяв відповідачки у ВДВС Святошинського РУЮ м.Києва із зазначенням мого місця проживання, копії поштової кореспонденції на ім'я позивача, копія акту житлово-експлуатаційної організації про постійне місце проживання ОСОБА_5 , пояснення свідків, та визнання цього факту відповідачкою.

Судом викривлено подані пояснення свідків.

Так, свідок ОСОБА_6 у судовому засіданні пояснив, що він від 1993-1994 років знайомий з позивачем та його сім`єю іпідтвердив сімейні відносини сторін до вересня 2018 року і проживання за адресою: АДРЕСА_1 .

Свідок ОСОБА_7 дав пояснення, викладені в заяві, посвідченій нотаріусом, в якій стверджував, що ОСОБА_3 та ОСОБА_2 проживали однією сім`єю.

Вказівка суду щодо відсутності «конкретних обставин проживання позивача» є необгрунтованою, оскільки знайомство свідка протягом 12-13 років з сім`єю, яка проживала по АДРЕСА_1 весь цей час, мала у власності квартиру, машиномісця, автомобілі, постійне спілкування і є підтвердженням постійного проживання позивача за адресою: АДРЕСА_1 .

Свідок ОСОБА_8 суду пояснив, що знайомий з позивачем від 2015 року і був у спірній квартирі один раз. Двері відкрив позивач своїми ключами, тобто у нього був вільний доступ до спірної квартири. Таким чином, свідок ОСОБА_8 підтвердив вільний доступ позивача до спірної квартири, а саме, проживання в квартирі.

Свідок ОСОБА_9 суду зазначив,що допомагав позивачу перевозити речі після того, як позивача вигнала його дружина. Перевозили речі двома машинами у вересні 2018 року. Він підтвердив, що позивач мав багато речей в спірній квартирі, тобто видно, що це було його постійне місце проживання. Суд не вказав, що свідок чув розмову між сторонами, що відповідачка заволоділа великою сумою грошових коштів позивача.

За ч.1 ст.382 ЦК України квартирою є ізольоване помешкання в житловому будинку, призначене та придатне для постійного у ньому проживання.

Відповідно, використовуватись квартира може лише з метою проживання у ній.

Спірна квартира має 4 окремих кімнати, крім того, відповідачка має у власності ще одну квартиру в м. Києві. Отже, права ОСОБА_2 жодним чином не порушуються.

Із зібраних доказів вбачається, що позивач проживав в квартирі до 15.09.2018 року і відповідачка не заперечувала протягом 8-ми років проти проживання позивача в квартирі і була згідна з проживанням позивача у квартирі.

ВП ВС у своїй Постанові №447/455/17 від 13.10.2020 року зазначила, що при розгляді питання про припинення права користування колишнього члена сім 'ї власника житла, суди мають приймати до уваги як формальні підстави, передбачені статтею 406 ЦК України, так і зважати на те, що сам факт, припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням, та вирішувати спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін..

Положення статті 406 ЦК України у спорі між власником та колишнім, членом його сім`ї з приводу захисту права власності на житлове приміщення, можуть бути застосовані за умови наявності таких підстав - якщо сервітут був встановлений, але потім припинився. Однак встановлення такого сервітуту презюмується на підставі статті 402, частини першої статті 405 ЦК України.

Дійсна сутність відповідних позовних вимог має оцінюватись судом, виходячи з правових та фактичних підстав позову, наведених у позовній заяві, а не лише тільки з формулювань її прохальної частини, які можуть бути недосконалими.

Статтею 47 Конституції України визначено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

У статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі Конвенція) зазначено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.

У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов'як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене згідно із законом. Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.

У пунктах 40-44 рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСП) від 2 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» (Заява № 30856/03) зазначено, що згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків з конкретним місцем.

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла.

Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (див. рішення від 18 грудня 2008 р. у справі «Савіни проти України» (Savinyv. Ukraine), заява № 39948/06, п. 47).

Крім того, втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою (див. рішення у справі «Зехентнер проти Австрії» (Zehentner v. Austria), заява № 20082/02, п. 56, ECHR2009-...). Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві (див. рішення від 27 травня 2004 р. у справі «Коннорс проти Сполученого Королівства» (Connors v. the United Kingdom), заява № 66746/01, пункт 82). Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, Суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення (див. рішення у справі «Зехентнер проти Австрії», зазначене вище, п.60). Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції (див., серед багатьох інших джерел, рішення від 09 жовтня 2007 року у справі «Станкова проти Словаччини» (Stankova v. Slovakia), заява № 7205/02, пункти 6063;зазначене вище рішення в справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», п. 50; рішення від 15 січня 2009 р. у справі «Косіч проти Хорватії» (Cosicv. Croatia), заява № 28261/06, пункти 21-23; та рішення від 22 жовтня 2009 р. у справі «Пауліч проти Хорватії» (Paulic v. Croatia), заява № 3572/06, пункти 42-45). Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (див., mutatis mutandis, рішення у справі «Беєлер проти Італії» (Beyeler v. Italy) [ВП], заява № 33202/96, п. 110, ECHR 2000^1).

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Таким чином, право на житло є конституційним правом людини, яке гарантується Основним Законом України, Європейською конвенцією з прав людини, а тому позбавлення цього права, в тому числі шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житлом, можливо лише на підставі закону, мати легітимну мету та відповідати принципу пропорційності втручання.

З врахуванням викладеного, вирішуючи справу, суд першої інстанції не встановив обставин, за яких позивач ОСОБА_3 набув право користування спірною квартирою, коли і за яких обставин право користування фактично припинилося, не встановив чи є у нього інше постійне житло, не дав оцінку правомірності дій відповідачки через призму практики ЄСПЛ та ст.8 ЄКПЛ, ст.47 Конституції України, положень ЦК України про право користування чужим майном, положень ст.156 ЖК України. З`ясування цих питань має важливе значення для правильного вирішення справи, так само як і оцінка всіх наданих позивачем доказів в сукупності.

Відповідно до ст.ст.77-81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Згідно зі ст.376 підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:

1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

З огляду на викладене, оскільки колишній член сім`ї (позивач ОСОБА_1 ) не втратив право користування квартирою і має таке право, то колегія суддів вважає за необхідне рішення Святошинського районного суду міста Києва від 22 лютого 2021 року скасувати і ухвалити нове судове рішення, яким позов ОСОБА_1 задовольнити частково та зобов`язати ОСОБА_2 не чинити ОСОБА_1 перешкоди у користуванні квартирою, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Оскільки Законом не передбачено встановлення режиму спільного користування, то іншій частині позовних вимог слід відмовити.

Також, в порядку ст.141 ЦПК України, слід стягнути з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 704 грн. 80 коп. та судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 1 057 грн. 20 коп., а всього - 1 762 грн.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.367, 374, 376, 382, 384 ЦПК України, суд,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 22 лютого 2021 року скасувати і ухвалити нове судове рішення.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод та визначення порядку користування квартирою задовольнити частково.

Зобов'язати ОСОБА_2 не чинити ОСОБА_1 перешкоди у користуванні квартирою, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) на користь держави судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 704 (сімсот чотири) грн. 80 коп. та судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 1 057 (одна тисяча п`ятдесят сім) грн. 20 коп., а всього 1 762 (одна тисяча сімсот шістдесят дві) грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 30 серпня 2021 року.

Головуючий:

Судді: