Справа № 449/570/19 Головуючий у 1 інстанції: Борняк Р.О.
Провадження № 22-ц/811/1489/20 Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 січня 2021 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючої - судді Копняк С.М.,

суддів - Бойко С.М., Ніткевич А.В.

секретар Юзефович Ю.І.,

з участю представника апелянта ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові, в порядку спрощеного позовного провадження, цивільну справу за апеляційною скаргою Бібрської міської ради на рішення Перемишлянського районного суду Львівської області від 11 березня 2020 року, ухвалене в складі головуючого судді Борняка Р.О., у якому ухвалою Перемишлянського районного суду Львівської області від 11 червня 2020 року виправлено описку, у справі за позовом ОСОБА_2 до Бібрської міської ради про визнання права власності, -

в с т а н о в и л а:

У травні 2019 року позивач ОСОБА_2 звернувся в суду з позовом до відповідача Бібрської міської ради та просив визнати за ним ОСОБА_2 право власності на двоповерхову нежитлову будівлю загальною площею 56,3 кв. м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Вимоги обґрунтовував тим, що за адресою: АДРЕСА_2 ) в кінці минулого ХХ-го та початку поточного ХХІ-го століття знаходилася і знаходиться двохповерхова нежитлова будівля, якою декілька десятків років ніхто не користувався і вона перебувала в незадовільному стані: були відсутні двері і вікна, зруйнований дах, зігнила підлога, пошкоджені стіни і стеля, тощо.

З 1995 року по теперішній час, тобто протягом більше ніж 20 років він і його сім`я добросовісно, відкрито і безперервно, володіє та користується даною будівлею, використовуючи її для власних господарських потреб, зберігають там своє майно. Свідченням чого є проведення капітального ремонту будівлі і її постійне утримання.

Про їхнє добросовісне, відкрите й безперервне володіння даною будівлею відомо відповідним службам Бібрської міської ради, власникам й мешканцям сусідніх будинків, котрі за весь цей час жодних претензій щодо його володіння й користування даною будівлею не заявляли.

За весь час (понад 20 років), протягом якого він добросовісно, відкрито та постійно користується даною будівлею для своїх потреб, він проводив її ремонт та утримував її в належному стані, ніхто ніяких претензій з приводу цього йому не заявляв, в тому числі й відповідач.

17.07.2017 року та 02.04.2019 року жителями буд. АДРЕСА_1 , а також жителями навколишніх будинків ( АДРЕСА_3 та площі Національного Відродження ) на підтвердження наведених вище фактів були написані заяви про те, що будівля, яка розміщена з лівого боку біля буд. АДРЕСА_1 та земельна ділянка під цією будівлею постійно і безперервно більше 20-ти років використовується, доглядається і ремонтується ОСОБА_2

09.07.2018 року КІІ ЛОР «Золочівське міжрайонне бюро технічної інвентаризації» за його кошти виготовлено технічний паспорт на двоповерхову нежитлову будівлю за адресою АДРЕСА_1 , загальною площею 56, 3 кв. м.

12.07.2018 року листом-повідомленням № 545 директор КП ЛОР «Золочівське міжрайонне бюро технічної інвентаризації» повідомив ОСОБА_2 про те, що реєстрація права приватної власності на нежитлову будівлю за адресою АДРЕСА_1 , її самочинне будівництво, переобладнання, реконструкцію власниками не проводилась.

20.07.2018 року державним реєстратором за №131627050 йому надана Інформаційна довідка з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про те, що за адресою: АДРЕСА_1 , відомості про реєстрацію права власності, заборон, іпотек-відсутні.

Отже, нежитлова будівля за адресою АДРЕСА_1 загальною площею 56, 3 кв. м. не була і не є зареєстрованою на праві власності за будь-якою особою приватного чи публічного права і при заволодінні даною будівлею він не знав і не міг знати про відсутність підстав для набуття права власності на неї.

Оскаржуваним рішенням Перемишлянського районного суду Львівської області від 11 березня 2020 року позов задоволено.

Визнано за ОСОБА_2 право власності на двоповерхову нежитлову будівлю загальною площею 56, 3 кв. м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішення суду оскаржив відповідач Бібрська міська рада, вважає таке необґрунтованим, прийнятим з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Апеляційну скаргу мотивує тим, що суд не надав оцінку обставинам на які посилався відповідач щодо недоведення позивачем введення в експлуатацію спірної будівлі, що є обов`язковим для визнання права власності на об`єкт нерухомості, чим порушив ст.ст. 12, 263-265 ЦПК України. Проте жодного документу, який би підтверджував прийняття даного об`єкту в експлуатацію, присвоєння поштової адреси даному об`єкту позивачем не надано. Технічний паспорт не є таким документом, який підтверджує дані обставини. Інформацію з державного реєстру речових прав, яка додана до позовної заяви можна отримати на будь-який неіснуючий об`єкт, програма сформує ідентичний витяг, який надано позивачем. Фактично позивач намагається визнати право власності на незавершене будівництво, що є неможливим відповідно до ст. 344 ЦК України, а відтак відсутні підстави для задоволення заявленого позову.

Судом не враховано висновків щодо застосування ст. 344 ЦК України, які містяться в Постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.05.2019 року у справі №910/17274/17, чим порушено приписи ч.4 ст. 263 ЦК України.

Зазначає, що суд не встановив з якого року почався відлік строку володіння майном, а лише вважав доведеним, що таке володіння триває більше 20 років на підставі заяви жителів будинку АДРЕСА_1 .

Суд не врахував заперечень відповідача щодо недоведеності факту виконання робіт саме в спірному об`єкті та не надав їм належної оцінки, адже такі роботи проводились в будівлі по АДРЕСА_1 без номера. Суд не зазначив, яке відношення мають закуплені позивачем вікна і двері до спірного об`єкта та чи були такі взагалі монтовані.

А відтак зазначає, що рішення ґрунтується на припущеннях.

Просить рішення Перемишлянського районного суду Львівської області від 11.03.2020 року скасувати та постановити нове, яким відмовити у задоволенні позову.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив, що згідно з ч. 3 ст. 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явились в судове засідання суду апеляційної інстанції, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також позовних вимог та підстав позову, що були предметом розгляду в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити. До такого висновку колегія суддів дійшла, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.

Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

В силу положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно п.п. 1-3, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення зазначеним вимогам не відповідає.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Пленум Верховного Суд України у п. 11 Постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 11 роз`яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів.

Суд першої інстанції зазначених вимог закону дотримався.

За приписами ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимоги апеляційної скарги.

Частиною 2 ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

У частині четвертій статті 263 ЦПК України вказано про те, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до частини першої статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 (провадження № 12-291гс18) зроблено висновок, що «умовами набуття права власності за набувальною давністю на підставі статті 344 ЦК України є: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна (нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери) право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду. Набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності. За змістом частини першої статті 344 Цивільного кодексу України добросовісність особи має існувати саме на момент заволодіння нею чужим майном, що є однією з умов набуття права власності на таке майно за набувальною давністю. Після заволодіння чужим майном подальше володіння особою таким майном має бути безтитульним, тобто таким фактичним володінням, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Володіння майном на підставі певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник. Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном».

Тлумачення статті 344 ЦК України свідчить, що для набуття права власності на чужі речі за набувальною давністю необхідні такі умови: річ, що опинилася у володінні особи, є об`єктивно чужою; володілець суб`єктивно вважає майно своїм; володілець майна має бути добросовісним; володіння здійснювалось протягом усього строку відкрито; володіння майном продовжувалось безперервно.

При цьому, відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Встановивши, що нежитлова будівля, на яку за позивачем визнано право власності за набувальною давністю, не прийнята в експлуатацію та не проведено реєстрацію права власності на неї і вона не є безхазяйною, а також те, що вона знаходиться на земельній ділянці котра належить Бібрській міській раді, суд першої інстанції дійшов до невірного висновку про підставність та обґрунтованість позову, адже позивачем не доведено умов для набуття права власності за набувальною давністю на спірну будівлю.

Відповідно до вимог п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює у відповідній частині нове рішення, або змінює рішення.

Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до п. 2 ст. 376 ЦПК України (у редакції Закону №2147-VIII від03 жовтня 2017 року) неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню; порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Таким чином, оскільки висновки суду першої інстанції, викладені в оскаржуваному рішенні, не відповідають обставинам справи, що призвело до неправильного застосування норм матеріального права, колегія суддів приходить до висновку про необхідність скасування рішення суду першої інстанції з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Обґрунтовуючи своє рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини. В рішеннях у справах «РуїсТоріха проти Іспанії» (RuizTorijav. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, SERYAVINANDOTHERSv. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року Європейський суд з прав людини наголошує, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Консультативна рада європейських суддів у Висновку № 11 (2008) до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень зазначила, що «якість судового рішення залежить головним чином від якості його вмотивування. Виклад підстав прийняття рішення не лише полегшує розуміння та сприяє визнанню сторонами суті рішення, але, насамперед, є гарантією проти свавілля. По-перше, це зобов`язує суддю дати відповідь на аргументи сторін та вказати на доводи, що лежать в основі рішення й забезпечують його правосудність; по-друге, це дає можливість суспільству зрозуміти, яким чином функціонує судова система» (пункти 34-35).В контексті вказаної практики колегія суддів вважає обґрунтування цієї постанови достатнім.

Відповідно до частини 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповіднодо ст. 382 ЦПК України в резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції зазначаються, зокрема, новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Згідно ч.1, п.п.1,2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача.

А відтак, колегія суддів приходить до висновку, що оскільки позовні вимоги задоволенню не підлягають, то понесені витрати на судовий збір, пов`язані з розглядом апеляційної скарги слід покласти на ОСОБА_2 .

Керуючись ст. ст. 258, 259, 268, 367-369, 374 ч.1 п.2, 376, 381-384, 389, 390, 393 ЦПК України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Бібрської міської ради - задовольнити.

Рішення Перемишлянського районного суду Львівської області від 11 березня 2020 року, у якому ухвалою Перемишлянського районного суду Львівської області від 11 червня 2020 року виправлено описку, - скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_2 до Бібрської міської ради про визнання права власності на нежитлову будівля, що знаходиться по АДРЕСА_1 , загальною площею 56, 3 кв. м. відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь Бібрської міської ради 1 543 грн. 08 коп. судового збору за подання апеляційної скарги.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 22 січня 2021 року.

Головуюча Копняк С.М.

Судді: Бойко С.М.

Ніткевич А.В.