ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 грудня 2021 року

м. Черкаси

справа № 706/499/20 провадження № 22-ц/821/1592/21 категорія 304090100

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Бородійчука В.Г.,

суддів: Карпенко О.В., Василенко Л.І.

секретар: Захарченко А.Д.

учасники справи:

позивач: Акціонерне товариство «Райффайзен Банк»

представник позивача Поліщук Роман Григорович

відповідач: ОСОБА_1

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу представника Акціонерного товариства «Райффайзен Банк» - Пасечник Юлії Анатоліївни на рішення Христинівського районного суду Черкаської області від 31 травня 2021 року у справі за позовом Акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» до ОСОБА_1 про захист порушеного права шляхом стягнення на предмет іпотеки.

в с т а н о в и в :

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

06 травня 2020 року АТ «Райффайзен Банк Аваль» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про захист порушеного права шляхом стягнення на предмет іпотеки.

В обгрунтування позовних вимог АТ «Райффайзен Банк Аваль» зазначило, що 27 серпня 2008 року між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль», правонаступником якого за всіма юридичними правами та обов`язками є АТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_1 було укладено Кредитний договір № 354411/1481/0069-8, згідно умов якого Банк зобов`язався надати ОСОБА_1 кредит у сумі 23 500 доларів США строком до 27 серпня 2018 року, а ОСОБА_1 зобов`язався належним чином використати та повернути банку суму отриманого кредиту, а також сплатити відсотки за користування кредитними коштами у розмірі 14,35 % річних, комісії згідно умов договору та тарифів кредитора та виконати всі інші зобов`язання в порядку та строки, визначені кредитним договором.

22 вересня 2020 року АТ «Райффайзен Банк Аваль» звернулося до суду з заявою про виправлення описки в позовній заяві, в якій зазначило, що в позовній заяві від 06 травня 2020 року по всьому тексту допущено технічну описку, зазначено не вірний номер Кредитного договору № 354411/1481/0069-8 замість № 34411/1481/0069-8, тому просило вважати правильним Кредитний договір № 34411/1481/0069-8.

20 липня 2009 року з метою зменшення фінансового навантаження на позичальника ОСОБА_1 в умовах кризових явищ в економіці України кредитор та позичальник досягли згоди про зміну умов погашення кредиту шляхом укладення Додаткової угоди № 1, відповідно до якої сторони дійшли згоди врегулювати заборгованість позичальника за кредитним договором у порядку визначеному п. 1 Додаткової угоди № 1.

Також, тимчасово на період з 28 липня 2009 року до 28 червня 2010 року сторони домовитись зменшити розмір щомісячного платежу позичальника за кредитним договором до розміру, визначеного в Графіку погашення Кредиту та інших за кредитним договором.

Також, з метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, 27 серпня 2008 року між Банком та ОСОБА_1 було укладено договір іпотеки, посвідчений державним нотаріусом Христинівської районної державної нотаріальної контори Черкаської області Бевзю В.П. та зареєстрований в реєстрі за № 3032.

Відповідно до умов Договору іпотеки предмет іпотеки забезпечує вимоги Іпотекодержателя, що витікають з умов Кредитного договору, а також усіх додаткових угод до нього, які можуть бути укладені до закінчення дії кредитного договору.

Предметом іпотеки є нерухоме майно: двокімнатна квартира АДРЕСА_1 .

Укладенням Кредитного договору та Договору іпотеки, Банк отримав законне право у разі невиконання або неналежного виконання ОСОБА_1 своїх зобов`язань за Кредитним договором, в рахунок погашення заборгованості за Кредитним договором звернути стягнення на предмет іпотеки.

22 лютого 2013 року судом винесено рішення Христинівського районного суду Черкаської області по справі № 2-456/2012 відповідно до якого позовні вимоги ВАТ «Райффайзен Банк аваль» задоволено, а саме: стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 заборгованість за кредитним договором в сумі 218 786 грн. 05 коп. та вирішено питання щодо розподілу судових витрат. Рішення суду набрало законної сили 04 березня 2013 року.

Позичальник ОСОБА_1 не виконує рішення суду та вищевказані умови Кредитного договору, у зв`язку з чим, 31 січня 2020 року на його адресу направлено вимогу про невиконання грошового зобов`язання за Кредитним договором, надавши можливість добровільно врегулювати заборгованість протягом 60 днів.

Станом на момент звернення позивача до суду з позовом, Позичальник належним чином не виконав умови Договору та не сплатив утворену заборгованість, яка складає 62 683 доларів США 36 центів, яка складається з:

- заборгованості за кредитом у розмірі 25 332 доларів США 17 центів, в тому числі прострочена заборгованість за кредитом у розмірі 25 332 доларів США 17 центів;

- заборгованість за відсотками у розмірі 37 351 доларів США 19 центів, в тому числі прострочена заборгованість за відсотками складає 37 092 доларів США 96 центів.

Відповідно до рішення Кредитора сума пені не стягується в рамках даного спору, однак продовжує нараховуватись, що не суперечить нормам чинного в Україні законодавства.

Позивач просив в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № 344411/1481/0069-8 від 27 серпня 2008 року в сумі 62 683 доларів США 36 центів звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме: квартиру, загальною площею 52 кв.м., житлова площа 28 кв.м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 шляхом продажу її на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження за ціною, не нижчою за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності або незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій.

Стягнути з відповідача на користь АТ «Райффайзен Банк Аваль» витрати по сплаті судового збору в сумі 2 102 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Христинівського районного суду Черкаської області від 31 травня 2021 року в задоволенні позовних вимог АТ «Райффайзен Банк Аваль» відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що в разі визначення судом способу реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів ціна предмета іпотеки у рішенні суду не зазначається та визначається при його примусовому виконанні на рівні, не нижчому за звичайні ціни на такий вид майна на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності або незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій.

Одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення.

Судом встановлено, що за рішенням суду від 22 лютого 2013 року сума боргу складається із достроково стягненої частини позики, що залишилась, та процентів, тому суд відхилив позицію позивача про нарахування передбачених договором відсотків до повного погашення кредиту.

Також, суд зазначив у своєму рішенні, що заявлена позивачем вимога не містить відомостей про пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки, при цьому суд врахував зміст датованої 10 січня 2020 року Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, з якої вбачається, що 29 жовтня 2010 року постановою Головного державного виконавця Плюти А.М. Відділу ДВС Христинівського РУЮ на все майно відповідача накладений арешт.

Крім того, суд врахував, що позивач жодних відомостей про осіб, які мешкають у переданій відповідачем в іпотеку квартирі не надавав, з заявою про їх виселення до суду не звернувся. Суд зробив висновок, що недотримання цих правил є перешкодою для звернення стягнення на предмет іпотеки.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі представник АТ «Райффайзен Банк» - Пасечник Ю.А. просить скасувати рішення Христинівського районного суду Черкаської області від 31 травня 2021 року як незаконне та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі та стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апеляційна скарга АТ «Райффайзен Банк» мотивована тим, що під час вирішення справи, суд першої інстанції дійшов необґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позову з тих підстав, що в Договорі іпотеки наявне застереження щодо задоволення вимог іпотекодавця, нез`явлення вимоги щодо виселення та щодо суми боргу.

Суд першої інстанції на думку Банку зробив передчасний висновок про те, що наявність іпотечного застереження унеможливлює звернення стягнення на предмет іпотеки в судовому порядку. Зі змісту укладеного 27 серпня 2008 року договору іпотеки слідує, що сторони погодили іпотечне застереження та визначили в договорі іпотеки передбачений ч. 3 ст. 36 ЗУ «Про іпотеку» спосіб задоволення вимог предмета іпотекодержателя» шляхом продажу іпотекодержателем предмета іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому ст. 38 ЗУ «Про іпотеку».

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до ЗУ «Про іпотеку». Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.

Крім того, представник Банку зазначив, що одночасне заявлення вимоги щодо виселення мешканців з майна на яке звертається стягнення є правом, а не обов`язком позивача і не може слугувати підставою для відмови в позові.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив

Мотивувальна частина

Позиція Апеляційного суду

Згідно зі ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного оскарження рішення суду, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, переглянувши матеріали справи за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Мотиви, з яких виходить Апеляційний суд, та застосовані норми права

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Судом першої інстанції встановлено, що 27 серпня 2008 року між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_1 укладений договір іпотеки з метою забезпечення виконання зобов`язань, що випливають за укладеним між сторонами кредитним договором № 34411/1481/0069-8 від 27 серпня 2008 року.

Предметом договору іпотеки є нерухоме майно - двокімнатна квартира АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_1 на праві власності на підставі Свідоцтва про право власності б/н від 04 січня 1998 року, виданого органом приватизації при виконавчому комітеті Христинівської міської ради, Договору дарування частини квартири, посвідченого 15 серпня 2008 року приватним нотаріусом Христинівського районного нотаріального округу Черкаської області Осикою Л.М. за реєстровим договором № 3932 та Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 11370123, який видано Христинівським виробничим відділком комунального підприємства «Черкаське обласне об`єднане бюро технічної інвентаризації (18 серпня 2008 року), реєстрова книга № 20, номер запису 360.

Відповідно до п. 1.3 договору іпотеки заставна вартість предмета іпотеки визначається сторонами в сумі 168 510 (сто шістдесят п`ять тисяч п`ятсот десять) гривень.

За умовами п.1.6 договору іпотеки обтяження предмета іпотеки підлягає державній реєстрації і порядку, встановленому законом. За домовленістю сторін на предмет іпотеки нотаріусом накладається заборона на відчуження.

Також сторони домовились, що на підставах, передбачених законодавством України, на предмет іпотеки може бути звернене стягнення (п.2.1.2 договору іпотеки). При цьому, відповідно до п.2.1.3 предмет іпотеки не підлягає вилученню, до нього не пред`явлені і не можуть бути пред`явлені майнові позови, пов`язані з його вилученням.

Згідно з п.5.1 договору іпотеки у разі порушення основного зобов`язання, умов кредитного договору або умов цього договору, іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш, ніж тридцяти денний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі розпочати звернення стягнення на предмет іпотеки.

З матеріалів справи вбачається, що вимога про невиконання грошових зобов`язань за кредитним договором направлена на адресу ОСОБА_1 31 січня 2020 року. У вказаній вимозі Банк зазначив суму заборгованості та попередив, що в разі її непогашення, змушений буде вжити заходів з примусового стягнення, у тому числі й шляхом звернення стягнення на об`єкт, що перебуває в іпотеці.

Пунктом 5.2 договору іпотеки сторони визначили, що іпотекодержатель набуває права звернути стягнення на предмет іпотеки та задовольнити всю суму зобов`язання на момент звернення стягнення, у тому числі суму заборгованості за кредитом та відсотками, штрафними санкціями, комісійною винагородою незалежно від настання строку виконання основного зобов`язання, який визначено у Кредитному договорі, якщо у момент настання строку виконання зобов`язання за Кредитним договором вони не будуть виконані, а саме: при повному або частковому неповерненні у встановлений Кредитним договором строки сум процентів, комісійної винагороди, сум неустойки (пені, штрафних санкцій).

Сторони дійшли згоди, що звернення стягнення на предмет іпотеки, зокрема, здійснюється у безспірному порядку на підставі виконавчого напису нотаріуса або шляхом продажу іпотекодержателем предмета іпотеки будь якій особі на підставі договору купівлі продажу у порядку, встановленому ст. 38 ЗУ «Про іпотеку» (п.5.4 договору іпотеки).

Як вбачається з матеріалів справи, у зв`язку з невиконанням ОСОБА_1 зобов`язань за кредитним договором, ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» звернувся до суду з позовом про розірвання кредитного договору та стягнення боргу.

Рішенням Христинівського районного суду Черкаської області від 22 лютого 2013 року на користь банку в солідарному порядку з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 стягнуто заборгованість за кредитним договором № 35411/1481/0069-8 від 27 серпня 2008 року в сумі 218 786,05 гривень, що згідно з курсу НБУ станом на 08 квітня 2010 року (7,9242 за 1 дол. США) в доларовому еквіваленті становить 27 609,86 дол. США.

Рішення набрало законної сили 04 березня 2013 року. Доказів на підтвердження його виконання суду не надано.

Крім того, судом першої інстанції було встановлено і дану обставину сторони не заперечили, що 27 серпня 2008 року до Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна внесено реєстраційний запис про заборону на нерухоме майно - 2-х кімнатну квартиру АДРЕСА_1 , власником якої є ОСОБА_1 , а підставою обтяження є договір іпотеки б/н від 27 серпня 2008 року.

Відповідно до вимог ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ст. 530 ЦК України).

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України).

Положеннями ст. 611 ЦК України передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

За приписами ст. 614 ЦК України особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання.

При цьому, ЦК України у статтях 3, 6, 203, 626, 627 визначає загальні засади цивільного законодавства, зокрема поняття договору і свободи договору та формулює загальні вимоги до договорів як різновиду правочинів.

Згідно ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Ч. 1 ст. 628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Зміст засад свободи договору розкритий у статтях 6, 627 ЦК України , з яких вбачається, що свобода договору полягає в праві сторін вільно вирішувати питання при укладенні договору, виборі контрагентів та погодженні умов договору.

Умови укладеного між сторонами договору є обов`язковими для його сторін та їх правонаступників.

Іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом (ст. 1 ЗУ «Про іпотеку», ст.ст. 572, 575 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 33 ЗУ «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом.

Ч. 1 ст. 589 ЦК України передбачено, що в разі невиконання зобов`язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави.

Сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки (ч. 1 ст. 36 ЗУ «Про іпотеку»).

Відповідно до вимог ч.ч. 2, 3 ст. 36 ЗУ «Про іпотеку» договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 Закону.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

Судом першої інстанції було встановлено і це підтверджується матеріалами справи, що договором іпотеки від 27 серпня 2008 року сторони погодили іпотечне застереження та визначили у договорі іпотеки передбачений ч. 3 ст. 36 ЗУ «Про іпотеку» спосіб задоволення вимог іпотекодержателя - шляхом продажу іпотекодержателем предмета іпотеки будь якій особі на підставі договору купівлі продажу у порядку, встановленому ст. 38 ЗУ «Про іпотеку (п.5.4 договору іпотеки).

За приписами ст. 38 ЗУ «Про іпотеку» якщо рішення суду або договір про задоволення вимог іпотекодержателя (відповідне застереження в іпотечному договорі) передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві, іпотекодержатель зобов`язаний за 30 днів до укладення договору купівлі-продажу письмово повідомити іпотекодавця та всіх осіб, які мають зареєстровані у встановленому законом порядку права чи вимоги на предмет іпотеки, про свій намір укласти цей договір. У разі невиконання цієї умови іпотекодержатель несе відповідальність перед такими особами за відшкодування завданих збитків.

Дії щодо продажу предмета іпотеки та укладання договору купівлі-продажу здійснюються іпотекодержателем від свого імені, на підставі іпотечного договору, який містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, що передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки, без необхідності отримання для цього будь-якого окремого уповноваження іпотекодавця. При нотаріальному посвідченні такого договору купівлі-продажу правовстановлюючий документ на предмет іпотеки не подається.

Ціна продажу предмета іпотеки встановлюється за згодою між іпотекодавцем і іпотекодержателем або на підставі оцінки майна суб`єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна. У разі невиконання цієї умови іпотекодержатель несе відповідальність перед іншими особами згідно з пріоритетом та розміром їх зареєстрованих прав чи вимог та перед іпотекодавцем в останню чергу за відшкодування різниці між ціною продажу предмета іпотеки та звичайною ціною на нього.

Крім того, ст. 39 ЗУ «Про іпотеку» передбачає, що у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки в рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації (у разі необхідності); спосіб реалізації предмета іпотеки; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки.

У разі визначення судом способу реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів ціна предмета іпотеки у рішенні суду не зазначається та визначається при його примусовому виконанні на рівні, не нижчому за звичайні ціни на такий вид майна на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності або незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій.

Одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення.

Як зазначено вище в постанові апеляційного суду рішенням Христинівського районного суду Черкаської області від 22 лютого 2013 року на підставі ч.2 ст. 1050 ЦК України з відповідача ОСОБА_1 та ОСОБА_2 відповідно до ч. 2 стягнуто заборгованість за кредитним договором № 35411/1481/0069-8 від 27 серпня 2008 року в сумі 218 786,05 грн.

Отже, висновок суду про те, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України є правильним та відповідає позиції, викладеній у постанові Великої Палати ВС від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12).

Районний суд дійшов правильного висновку про те, що зазначений у позові загальний розмір вимог, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки, задоволенню не підлягає, оскільки нарахування передбачених договором відсотків до повного погашення кредиту не передбачено.

Також, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що заявлена позивачем вимога не містить відомостей про пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки, оскільки, зі змісту датованої 10 січня 2020 року Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна вбачається, що 29 жовтня 2010 року постановою Головного державного виконавця Плюти А.М. Відділу ДВС Христинівського РУЮ на все майно відповідача накладений арешт.

Крім того, суд першої інстанції врахував, що позивач жодних відомостей про осіб, які мешкають у переданій відповідачем в іпотеку квартирі не надавав, з заявою про їх виселення до суду не звернувся. Недотримання цих правил є перешкодою для звернення стягнення на предмет іпотеки.

Дослідивши матеріали справи та надані сторонами докази апеляційний суд вважає правильним висновок районного суду про те, що договором іпотеки забезпечений кредитний договір № 34411/1481/0069-8 від 27 серпня 2008 року, а не кредитний договір № 35411/1481/0069-8 від 27 серпня 2008 року, оскільки судовим розглядом не встановлено і сторонами не доведено, що 27 серпня 2008 року між сторонами укладалось декілька кредитних договорів з номерами 34411/1481/0069-8 та 35411/1481/0069-8.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування згідно ч. 1 ст. 77 ЦПК України та, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, що вказано у ч. 6 ст. 81 ЦПК України.

При цьому, належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.

Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.

Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму.

Допустимість доказів означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.

Відповідно до ч. 2 ст. 43 ЦПК України обов`язок надання усіх наявних доказів до початку розгляду справи по суті покладається саме на осіб, які беруть участь у справі.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи відповідно ст. 76 ЦПК України.

Згідно роз`яснень, які містяться в п. 26 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12 червня 2009 року вказано, що предметом доказування є факти, якими обґрунтовуються заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи (причини пропуску позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Тягар доказування обґрунтованості вимог покладається на позивача, а на відповідача відповідно покладається обов`язок спростувати доводи позивача щодо мотивів заявленого позову.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що доводи апеляційної скарги ґрунтуються на власному тлумаченні відповідачем спірних правовідносин та положень ЦК України, а також ЦПК України вони не спростовують правильність висновків суду першої інстанцій щодо відсутності підстав для задоволення позову. Оцінивши в сукупності наявні по справі докази, суд першої інстанції прийшов до аргументованого висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог позивача про захист порушеного права шляхом стягнення заборгованості, яка виникла за умовами укладеного кредитного договору.

У відповідності до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Вирішуючи спір між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права, у зв`язку із чим колегія суддів не знаходить підстав для зміни або скасування постановленого судом першої інстанції рішення за наведених в апеляційній скарзі підстав.

Рішення суду в частині розподілу судових витрат є також правильним, ухваленим із врахуванням положень ст. 141 ЦПК України і підстав для його зміни чи скасування в цій частині суд апеляційної інстанції не вбачає. Крім того, судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом судового рішення в апеляційній інстанції, розподілу не підлягають, оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника Акціонерного товариства «Райффайзен Банк» - Пасечник Юлії Анатоліївни залишити без задоволення.

Рішення Христинівського районного суду Черкаської області від 31 травня 2021 року у справі за позовом Акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» до ОСОБА_1 про захист порушеного права шляхом стягнення на предмет іпотеки залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного тексту судового рішення, в порядку та за умов визначених ЦПК України.

Повний текст постанови виготовлено 08 грудня 2021 року.

Головуючий В.Г. Бородійчук

Судді О.В. Карпенко

Л.І. Василенко