ПОСТАНОВА
Іменем України

17 листопада 2021 року м. Кропивницький

справа № 383/14/21

провадження № 22-ц/4809/1536/21

Кропивницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: головуючого судді Єгорової С. М., суддів: Письменного О. А., Черненка В. В.,

секретар судового засідання Кравченко Я. С.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

представник позивача - адвокат Петренко Ксенія Олександрівна,

відповідач - Комунальне некомерційне підприємство «Бобринецька лікарня» Бобринецької міської ради,

представник відповідача - адвокат Калінка-Бондар Олександра Богданівна,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 , інтереси якого представляє адвокат Петренко Ксенія Олександрівна, та Комунального некомерційного підприємства «Бобринецька лікарня» Бобринецької міської ради, інтереси якого представляє адвокат Калінка-Бондар Олександра Богданівна, на рішення Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 05 липня 2021 року у складі головуючого судді Бондаренка В. В.

УСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог і рішення суду першої інстанції.
06.01.2021 ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Комунального некомерційного підприємства «Бобринецька лікарня» Бобринецької міської ради (далі КНП «Бобринецька лікарня»), в якому, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог (а.с.73-75), просивстягнути з відповідача моральну шкоду у розмірі 50000 грн.

Позовні вимоги мотивовано тим, що позивач є учасником бойових дій, інвалідом ІІІ групи та відповідно до Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» має право на пільги та соціальні гарантії, передбачені чинним законодавством, у тому числі право на безоплатне забезпечення санаторно-курортним лікуванням або забезпечення компенсації вартості самостійного санаторно-курортного лікування.

В липні 2020 року звернувся до Бобринецької центральної районної лікарні для отримання направлення для реабілітації на санаторно-курортне лікування. Проте, лікар хірург Бобринецької ЦРЛ не дав йому рекомендації для направлення на санаторно-курортне лікування, не зазначив про наявну травму ноги, отриману в 2018 році та перенесену операцію, взагалі не зробив будь-яких записів, як вбачається з медичної картки хворого, внаслідок чого має місце порушення його прав пацієнта та протиправна бездіяльність через ненадання рекомендацій для направлення на санаторно-курортне лікування. Аналогічним чином порушив його права лікар невропатолог, який не дивлячись на наявність у нього неврологічних захворювань також не надав йому рекомендації для направлення на санаторно-курортне лікування.

Лікарі районної лікарні не сприяли та не надали інформацію для отримання ним довідки для одержання путівки на санаторно-курортне лікування за формою №070/о, що спричинило йому важких душевних страждань та завдало моральну шкоду, яку оцінює в 50000 грн.

Рішенням Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 05 липня 2021 року позов задоволено частково.
Визнано неналежною надання ОСОБА_1 медичної допомоги Комунальним некомерційним підприємством «Бобринецька лікарня» Бобринецької міської ради.

Стягнуто з Комунального некомерційного підприємства «Бобринецька лікарня» Бобринецької міської ради на користь ОСОБА_1 3000 (три тисячі) гривень на відшкодування моральної шкоди.

У задоволенні позову в частині стягнення моральної шкоди у розмірі 47000 гривень відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.
Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив з того, щодля реалізації позивачем можливого права на санаторно-курортне лікування він мав надати компетентному органу зокрема довідку для одержання путівки на санаторно-курортне лікування за формою № 070/о, затвердженою наказом Міністерства охорони здоров`я України від 14 лютого 2012 року №110 «Про затвердження форм первинної облікової документації та інструкцій щодо їх заповнення, що використовуються у закладах охорони здоров`я незалежно від форм власності та підпорядкування», для отримання якої звернувся до Комунального некомерційного підприємства «Бобринецька лікарня» Бобринецької міської ради, зокрема лікаря хірурга вказаного лікувального закладу, однак незважаючи на відсутність протипоказань до санаторно-курортного лікування в санаторії захворювання органів опори та руху Комунальним некомерційним підприємством «Бобринецька лікарня» Бобринецької міської ради відмовлено у її видачі, чим порушено його право на медичну допомогу. Суд дійшов висновку, що надана Комунальним некомерційним підприємством «Бобринецька лікарня» Бобринецької міської ради медична допомога не була належною.

При цьому посилання позивача на безпідставність відмови в наданні рекомендацій лікарем-неврологом з приводу санітарно-курортного лікування суд відхилив з підстав недоведеності протиправності відмови в наданні такої рекомендації вказаним лікарем за напрямком неврології.

Суд вважав доведеним факт завдання відповідачем позивачу моральної шкоди, що полягає у душевних стражданнях, пов`язаних із ненаданням позивачу рекомендацій для направлення на санаторно-курортне лікування. При цьому, відповідачем не доведено відсутність своєї вини в ненаданні позивачу рекомендацій для направлення на санаторно-курортне лікування, який як учасник бойових дій мав право на подачу довідки за формою №070/о для реалізації права на належне звернення за безоплатним забезпеченням санаторно-курортним лікуванням або одержання компенсації вартості самостійного санаторно-курортного лікування.

Виходячи з обставин справи, принципів справедливості і розумності, приймаючи до уваги характер та глибину моральних страждань позивача, суд вважав можливим стягнути з відповідача на користь позивача 3000 грн у відшкодування моральної шкоди.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу.
Представник відповідача адвокат Калінка-Бондар О. Б. подала апеляційну скаргу, в якій з підстав неправильного застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, ставить питання про скасування судового рішення і ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Зазначає, що суд неповно з`ясував усі фактичні обставини справи та не дав належної оцінки наявним у матеріалах справи доказам.

Вказує, що 03.07.2020 позивач звернуся до лікаря - невролога ОСОБА_2 зі скаргами та тремор в руках. За висновком лікаря - невролога стан ОСОБА_1 оцінено як легкий. За результатом огляду надано консультація невролога, висновку щодо рекомендацій з приводу показань для санаторно-курортного лікування не містить (а.с.47). Також 03.07.2020 позивач був оглянутий лікарем - хірургом ОСОБА_3 зі скаргою на біль в спині, за результатом якого стан ОСОБА_1 оцінено як середньої тяжкості, надано консультація хірурга, за висновком якого хірургічної патології та протипоказань до санаторно-курортного лікування не виявлено (а.с.48). Крім того, згідно копії довідки для одержання путівки на санаторно-курортне лікування Комунального некомерційного підприємства «Кетрисанівський центр первинної медіко-санітарної допомоги» Кетрисанівської сільської ради, виданого 12.03.2021, ОСОБА_1 рекомендовано санаторно-курортне лікування в санаторії захворювання органів опори та руху. Загальних протипоказань для направлення на санаторно-курортне лікування відсутні (а.с.129). Зазначає, що суд надав оцінку довідці від 12.03.2021, яка не має жодного відношення до правовідносин, які виникли між сторонами у липні 2020 року.

Для реалізації позивачем можливого права на санаторно-курортне лікування він мав надати компетентному органу зокрема довідку для одержання путівки на санаторно-курортне лікування за формою № 070/о, затвердженою наказом Міністерства охорони здоров`я України від 14 лютого 2012 року №110 «Про затвердження форм первинної облікової документації та інструкцій щодо їх заповнення, що використовуються у закладах охорони здоров`я незалежно від форм власності та підпорядкування», для отримання якої звернувся до Комунальне некомерційне підприємство «Бобринецька лікарня» Бобринецької міської ради, зокрема лікаря хірурга вказаного лікувального закладу, однак незважаючи на відсутність протипоказань до санаторно-курортного лікування в санаторії захворювання органів опори та руху Комунальним некомерційним підприємством «Бобринецька лікарня» Бобринецької міської ради відмовлено у її видачі, чим порушено його право на медичну допомогу. В матеріалах справи відсутні докази в підтвердження звернення позивача з питання видачі вказаної довідки.

Також вказує, що КНП є закладом охорони здоров`я, який надає вторинну медичну допомогу пацієнтам відповідно до медичних показань за направленням лікуючого лікаря з надання первинної медичної допомоги або лікуючого лікаря закладу охорони здоров`я, що забезпечує надання вторинної (спеціалізованої) чи третинної (високоспеціалізованої) медичної допомоги. Звертаючись до відповідача з електронним направленням КНП «ЦПМСД Бобринецького району» Бобринецької міської ради № 6236-8966-8912-3042 від 03.07.2020, позивач був направлений лікуючим лікарем ОСОБА_4 до лікаря - хірурга (не виключно КНП «Бобринецька лікарня» БМР) з метою саме консультації.

Зазначає, що довідка могла бути видана відповідачем лише за умови перебування на лікуванні позивача у КНП «Бобринецька лікарня» БМР, а не у зв`язку зі зверненням за консультацією.

Суд не звернув уваги на те, що той самий лікар ЦПМСД, який видав направлення на консультації у липні 2020 року ( ОСОБА_4 ) у березні 2021 року й видала позивачеві відповідну довідку для одержання путівки на санаторно-курортне лікування за формою №070/о, з метою підготовки якої позивача й направляли на консультації до лікарів вузьких спеціальностей, а отже позивачем було реалізовано своє право на отримання означеної вище довідки в порядку, встановленому чинним медичним законодавством України. Також судом не встановлено чи пов`язане встановлення інвалідності позивачеві з отриманою ним у 2018 році травмою, та чи рекомендовано йому санаторне лікування зазначене у довідці до акта огляду медико-соціальною експертною комісією серії 12ААБ №180809 від 13.02.2020 року саме у зв`язку із травмуванням нижньої кінцівки, а не у зв`язку з іншим захворюванням, з приводу якого позивач не звертався до КНП «Бобринецька лікарня» БМР у липні 2020 року. Таким чином, суд визнав встановленими обставини, які не були підставою позову, чим порушив принцип диспозитивності та змагальності сторін, та право відповідача на об`єктивний та неупереджений судовий розгляд в межах заявлених позовних вимог, виходячи з предмету та підстав позову. Разом з тим, судом не надано належного обґрунтування висновку про стягнення з відповідача на користь позивача 3000,00 грн. відшкодування моральної шкоди.

Представник позивача адвокат Петренко К. О. також подала апеляційну скаргу, в якій з підстав неправильного застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, ставить питання про скасування судового рішення в частині стягнення з Комунального некомерційного підприємства «Бобринецька лікарня» Бобринецької міської ради на користь ОСОБА_1 моральної шкоди, та ухвалення в цій частині нового рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення з Комунального некомерційного підприємства «Бобринецька лікарня» Бобринецької міської ради на його користь моральної шкоди у розмірі 50000 грн задовольнити.

Зазначає, що суд неповно з`ясував усі фактичні обставини справи та не дав належної оцінки наявним у матеріалах справи доказам.

Вказує, що через протиправну поведінку керівництва відповідача, що у виразилась у ненаданні позивачу щорічної додаткової відпустки, як одинокому батьку, та неправомірному обмеженню гарантованих Конституцією та іншими актами законодавства прав, позивач був позбавлений можливості приділити час спілкуванню та вихованню малолітнього сина та отримати необхідне лікування у медичних закладах та пройти санаторно - курортне лікування та оздоровлення.

Позивач вважає обгрунтованим розмір відшкодування спричиненої моральної шкоди саме 50000 гривень, що цілком відповідатиме заподіяним втратам немайнового характеру.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи.
Представник позивача адвокат Петренко К. О. подала відзив на апеляційну скаргу, в якому ставить питання про залишення апеляційної скарги відповідача без задоволення, та задоволення апеляційної скарги ОСОБА_1 .

Представник відповідача адвокат Калінка-Бондар О. Б. подала відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в якому просила залишити цю скаргу без задоволення.

Позиція апеляційного суду.
Відповідно до ст. 367, 368 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

З урахуванням вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Заслухавши пояснення позивача, який підтримав доводи своєї апеляційної скарги, представника відповідача адвоката Калінки-Бондар О. Б., яка підтримав доводи апеляційної скарги відповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах, передбачених ст. 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення без змін.

Встановлені судом першої інстанції неоспорені обставини, а також обставини встановлені апеляційним судом.
ОСОБА_1 є учасником бойових дій, що підтверджується копією посвідчення серії НОМЕР_1 Управління персоналу штабу військової частини НОМЕР_2 , виданого 08.09.2015 року (а.с.7 т.1).

Згідно копії довідки до акта огляду медико-соціальною експертною комісією серії 12ААБ №180809 від 13.02.2020, ОСОБА_1 з 01.02.2020 встановлено третю групу інвалідності внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням військової служби на строк до 01.03.2021 та рекомендовано заходи щодо відновлення працездатності: санаторне лікування, лікування у невролога (а.с.62 т.1).

01 липня 2020 року ОСОБА_1 видано пенсійне посвідчення № НОМЕР_3 серії НОМЕР_4 , вид пенсії по інвалідності 3 групи, інвалідність армії, з терміном дії 28.02.2021 (а.с. 7, 61 т.1).

Як встановлено з виписки із картки амбулаторного (стаціонарного) хворого №1635, ОСОБА_1 з 21.06.2018 по 22.06.2018 перебував на стаціонарному лікуванні в хірургічному відділенні Боринецької ЦРЛ. Встановлено діагноз: рвані рани лівої гомілки і г/с суглоба з ушкодженням загального розгинача лівої ступні (а.с.10-11 т.1).

Згідно записів про результати огляду від 03.07.2020 №12793980 та №12796129 Комунального некомерційного підприємства «Бобринецька лікарня» Бобринецької міської ради (а.с.47, 48 т.1), 03.07.2020 позивач звертався до лікаря-невролога ОСОБА_2 зі скаргами та тремор в руках. За висновком лікаря-невролога стан ОСОБА_1 оцінено як легкий. За результатом огляду надано консультація невролога, висновку щодо рекомендацій з приводу показань для санаторно-курортного лікування не містить (а.с.47 т.1); 03.07.2020 позивач був оглянутий лікарем-хірургом ОСОБА_3 у зв`язу зі скаргами на бболі у спині, за результатом огляду стан ОСОБА_1 оцінено як середньої тяжкості, надано консультація хірурга, з висновком про те, що хірургічної патології та протипоказань до санаторно-курортного лікування не виявлено (а.с.48 т.1).

Згідно довідки для одержання путівки на санаторно-курортне лікування Комунального некомерційного підприємства «Кетрисанівський центр первинної медіко-санітарної допомоги» Кетрисанівської сільської ради, виданого 12.03.2021, ОСОБА_1 рекомендовано санаторно-курортне лікування в санаторії захворювання органів опори та руху. Загальні протипоказання для направлення на санаторно-курортне лікування відсутні (а.с.129 т.1).

Згідно З копії листів Бобринецької районної державної адміністрації Кіровоградської області про розгляд звернення від 21.08.2020 року №Д-238 та від 07.09.2020 року №Д-255 вбачається, що 03.07.2020 року позивач звертався зі скаргами на дії Комунального некомерційного підприємства «Бобринецька центральна районна лікарня» Бобринецької районної ради щодо проведення обстеження та надання довідки для отримання путівки на санаторно-курортне лікування (а.с.13, 14 т.1).

Судом не взято до уваги копії листа Бобринецької центральної районної лікарні від 26.07.2018 №663 щодо розгляду скарг ОСОБА_1 на Бобринецьку центральну районну лікарню, правил перебування пацієнтів у Бобринецькій центральній районній лікарні (а.с.15), акт від 22 червня 2018 року(а.с.46), документів щодо проходження МСЕК (а.с.63-71), виписного епікризу №2433, свідоцтва про хворобу №1034 (77-80), епікризів №2046, 1145, 1819, 1819 (а.с.131-135), оскільки ці документи не стосуються події звернення позивача за довідкою для одержання путівки на санаторно-курортне лікування, тобто не містять інформації щодо предмета доказування, а тому значення для розгляду справи не мають.

Мотиви, з яких виходить колегія суддів апеляційного суду.
Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд.
Кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст.4 ЦПК).
Частинами 1 та 3 статті 13 ЦПК встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом (ч. 1, 2 ст. 12 ЦПК).
Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК).
Відповідно до статті 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Статтею 49 Конституції України передбачено, що кожен має право на охорону здоров`я, медичну допомогу та медичне страхування.

Згідно з пунктами «а», «д», «ї» частини першої статті 6 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я» кожний громадянин України має право на охорону здоров`я, що передбачає: життєвий рівень, включаючи їжу, одяг, житло, медичний догляд та соціальне обслуговування і забезпечення, який є необхідним для підтримання здоров`я людини; кваліфіковану медичну допомогу, включаючи вільний вибір лікаря, вибір методів лікування відповідно до його рекомендацій і закладу охорони здоров`я; оскарження неправомірних рішень і дій працівників, закладів та органів охорони здоров`я.

Відповідно до частин першої, п`ятої, шостої статті 8 Закону України «Про основи законодавства України про охорону здоров`я» держава визнає право кожного громадянина України на охорону здоров`я і забезпечує його захист. У разі порушення законних прав і інтересів громадян у сфері охорони здоров`я відповідні державні, громадські або інші органи, підприємства, установи та організації, їх посадові особи і громадяни зобов`язані вжити заходів щодо поновлення порушених прав, захисту законних інтересів та відшкодування заподіяної шкоди. Судовий захист права на охорону здоров`я здійснюється у порядку, встановленому законодавством.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 ЦК України).

Відповідно до статті 11 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» військовослужбовці, військовозобов`язані та резервісти, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, мають право на безоплатну кваліфіковану медичну допомогу у військово-медичних закладах охорони здоров`я. Військовослужбовці щорічно проходять медичний огляд, щодо них проводяться лікувально-профілактичні заходи.

Порядок забезпечення військовослужбовців путівками для санітарно-курортного лікування встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Військовослужбовці, звільнені з військової служби унаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби, члени сімей військовослужбовців приймаються на обстеження і лікування до військово-медичних закладів охорони здоров`я в порядку, встановленому Міністерством оборони України.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» учасникам бойових дій (статті 5, 6) надаються пільги, у тому числі безоплатне забезпечення санаторно-курортним лікуванням або одержання компенсації вартості самостійного санаторно-курортного лікування. Порядок надання путівок, розмір та порядок виплати компенсації вартості самостійного санаторно-курортного лікування визначаються Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до п.6 Порядок забезпечення санаторно-курортними путівками до санаторно-курортних закладів військовослужбовців, ветеранів війни, ветеранів військової служби, органів внутрішніх справ та деяких інших категорій осіб і членів їх сімей, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 27 квітня 2011 р. N 446, учасники бойових дій забезпечуються за рахунок коштів, виділених з державного бюджету, безоплатними путівками до санаторно-курортних закладів.

Згідно пункту 2 Розділу I Інструкції про організацію санаторно-курортного лікування, медичної та медико-психологічної реабілітації у Збройних Силах України, затвердженої наказом Міністерства оборони України 04.11.2016 року № 591, (далі - Інструкція) санаторно-курортне лікування - система лікувально-профілактичних заходів, спрямованих на закріплення результатів попереднього лікування та попередження рецидивів захворювання, що здійснюються з максимальним використанням природних лікувальних ресурсів (клімат, мінеральні води, лікувальні грязі, бішофіт, озокерит) та преформованих фізичних факторів (електромагнітотерапія, фототерапія, лікувальне застосування ультразвуку, лікування штучно зміненим лікувальним середовищем тощо).

Згідно пункту 2 Розділу IV Інструкції відбір військовослужбовців, працівників Збройних Сил України та членів їх сімей, які потребують санаторно-курортного лікування, здійснюється СКВК військових частин за місцем служби (роботи, перебування на обліку) на підставі результатів щорічного медичного обстеження (для військовослужбовців) та довідки для одержання путівки на санаторно-курортне лікування за формою №070/о, затвердженою наказом Міністерства охорони здоров`я України від 14 лютого 2012 року №110 «Про затвердження форм первинної облікової документації та інструкцій щодо їх заповнення, що використовуються у закладах охорони здоров`я незалежно від форм власності та підпорядкування», зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 28 квітня 2012 року за № 661/20974 (для працівників Збройних Сил України та членів сімей військовослужбовців).

Згідно пунктів 2, 3 Інструкції щодо заповнення форми первинної облікової документації № 070/о «Довідка для одержання путівки на санаторно-курортне лікування», затвердженої наказ Міністерства охорони здоров`я України від 14.02.2012 року №110, форма № 070/о видається особам, яким показано санаторно-курортне лікування або оздоровлення в санаторії-профілакторії, а також застрахованим особам за умови часткового фінансування санаторно-курортного лікування за рахунок коштів Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності. Форма № 070/о надається всіма закладами охорони здоров`я на підставі рішення санаторно-курортної відбіркової комісії або лікарсько-консультаційної комісії (далі - ЛКК) для одержання путівки на санаторно-курортне лікування або оздоровлення до санаторію-профілакторію.

Встановлено, що для реалізації права на санаторно-курортне лікування позивачу було необхідно надати компетентному органу, зокрема, довідку для одержання путівки на санаторно-курортне лікування за формою № 070/о, затвердженою наказом Міністерства охорони здоров`я України від 14 лютого 2012 року №110 «Про затвердження форм первинної облікової документації та інструкцій щодо їх заповнення, що використовуються у закладах охорони здоров`я незалежно від форм власності та підпорядкування», для отримання якої він звернувся до Комунальне некомерційне підприємство «Бобринецька лікарня» Бобринецької міської ради, в тому числі до лікаря хірурга вказаного лікувального закладу.

Не з`ясувавши в повному обсязі причин звернення, лікар Комунального некомерційного підприємства «Бобринецька лікарня» Бобринецької міської ради обмежився записом про стан хворого, зазначивши про відсутність протипоказань до санаторно-курортного лікування в санаторії захворювання органів опори та руху, проте не вирішив питання щодо видачі необхідної для реалізації хворим права на санаторно-курортне лікування довідки за формою № 070/о.

Відповідачем не доведено відсутності своєї вини в ненаданні рекомендацій для направлення на санаторно-курортне лікування і довідки за формою №070/о позивачу, який як учасник бойових дій та особа з івалідністю внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням військової служби, має право на безоплатне забезпеченням санаторно-курортним лікуванням або одержання компенсації вартості самостійного санаторно-курортного лікування.

Згідно норм ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Відповідно до ч.1 ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Статтею 1172 ЦПК України передбачено, що юридична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.

У деліктних правовідносинах у сфері надання медичної допомоги протиправна поведінка спрямована на порушення суб`єктивного особистого немайнового права особи, яке має абсолютний характер, - права на медичну допомогу. У сфері надання медичної допомоги протиправними необхідно вважати дії медичного працівника, які не відповідають законодавству у сфері охорони здоров`я, зокрема стандартам у сфері охорони здоров`я та нормативним локальним актам.

Відповідно до частини другої статті 34 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я» обов`язками лікуючого лікаря є своєчасне і кваліфіковане обстеження та лікування пацієнта.

Таким чином, надання несвоєчасної або некваліфікованої медичної допомоги є протиправною поведінкою медичного працівника.

Згідно з частиною четвертою статті 34 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я» лікар не несе відповідальності за здоров`я хворого в разі відмови останнього від медичних приписів або порушення пацієнтом встановленого для нього режиму.

Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, N 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року).

Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність (пункт 4.1 рішення Конституційного Суду України від 02.11.2004 року №15-рп/2004).

Згідно з частиною першою статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Отже, наявність шкоди ще не породжує абсолютного права на її відшкодування будь-якою особою, так як необхідно довести наявність всіх складових цивільно-правової відповідальності, при цьому правильно визначивши суб`єкта такої відповідальності.

При вирішенні позову про відшкодування моральної шкоди, необхідно з`ясовувати, коли виникли правовідносини сторін, коли заподіяна моральна шкода.

Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 06 лютого 2019 року у справі № 336/6461/16-ц (провадження № 61-26510св18), від 20 березня 2019 року у справі № 337/4443/16-ц (провадження № 61-9676св18), від 13 травня 2020 року у справі № 760/19381/17 (провадження № 61-47629св18), від 11 вересня 2020 року у справі № 296/8392/18 (провадження № 61-20024св19).

Суд першої інстанції, належно дослідив обставини та докази, на які посилались сторони в обгрунтування своїх доводів та заперечень, і обгрунтовано вважав доведеним факт завдання позивачу моральної шкоди, що полягає у душевних стражданнях, пов`язаних з бездіяльністю лікаря Комунального некомерційного підприємства «Бобринецька лікарня» Бобринецької міської ради щодо надання рекомендацій для направлення на санаторно-курортне лікування.

Аналіз норм ЦК України щодо відшкодування шкоди з урахуванням визначених цивільно-процесуальним законодавством принципів змагальності і диспозитивності цивільного судочинства дає підстави для висновку, що законодавством не покладається на позивача обов`язок доказування вини відповідача у заподіянні шкоди, діє презумпція вини, тобто відсутність вини у завданні шкоди повинен доводити сам завдавач шкоди. Якщо під час розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди. Такий же правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 19 серпня 2014 року у справі № 3-51гс14.

Разом з тим, потерпілий має довести належними доказами факт завдання шкоди за участю відповідача, розмір завданої шкоди, а також факт того, що відповідач є заподіювачем шкоди.

Відповідачем не доведено відсутності своєї вини в неналежному розгляді питання щодо надання лікарями цього медичного закладу рекомендацій для направлення на санаторно-курортне лікування позивача, який як учасник бойових дій та особа з інвалідністю внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням війської служби, має право на безоплатне забезпечення санаторно-курортним лікуванням або одержання компенсації вартості самостійного санаторно-курортного лікування.

Суд першої інстанції, врахувавши обставини справи, характер та глибину моральних страждань позивача, виходячи із принципів справедливості і розумності, правомірно дійшов висновку про необхідність стягнення з відповідача на користь позивача у відшкодування моральної шкоди 3000 грн.

Доводи апеляційних скарг правильних висновків суду не спростовують, на законність ухваленого судового рішення не впливають, зводяться до переоцінки доказів у справі, що знайшли свою належну оцінку у мотивувальній частині оскарженого судового рішення.

Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, що підлягає стягненню на користь ОСОБА_1 , суд першої інстанції урахував характер та обсяг моральних страждань позивача, перенесення ним душевних страждань, порушення його звичного способу життя, докладення ним додаткових зусиль для організації свого життя і реалізації права на прохождення санаторно-курортного лікування, та виходив із засад розумності, виваженості та справедливості, що не спростовує обгрунтованості у зазначеній частині висновків суду.

Тому відсутні достатні підстави для зміни розміру відшкодування моральної шкоди та задоволення вимог апеляційної скарги ОСОБА_1 .

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 09 грудня 1994 року, серія А, № 303А, § 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі «Suominen v. Finland» від 01 липня 2003 року № 37801/97, § 36,). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (рішення у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року № 49684/99, § 30).

Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.
Виходячи з викладеного, судом першої інстанції правильно визначено характер правовідносин між сторонами, вірно застосовано закон, що їх регулює, повно і всебічно досліджено матеріали справи та надано належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам, не порушено норми процесуального права.

Апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржене судове рішення без змін із підстав, передбачених статтею ст. 375 ЦПК України.

Оскільки оскаржене судове рішення залишене без змін, а скарга без задоволення, то згідно ст. 141 ЦПК України судовий збір за подання апеляційної скарги покладається на особу, яка подала апеляційну скаргу, і поверненню не підлягає.

Керуючись ст. 367, 368, 371, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, Кропивницький апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 , інтереси якого представляє адвокат Петренко Ксенія Олександрівна, та Комунального некомерційного підприємства «Бобринецька лікарня» Бобринецької міської ради, інтереси якого представляє адвокат Калінка-Бондар Олександра Богданівна, залишити без задоволення.

Рішення Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 05 липня 2021 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий С. М. Єгорова

Судді О. А. Письменний

В. В. Черненко