Справа № 456/2413/19 Головуючий у 1 інстанції: Бораковський В.М.
Провадження № 22-ц/811/1473/21 Доповідач в 2 інстанції: Шеремета Н.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 серпня 2021 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Шеремети Н.О.

суддів: Ванівського О.М., Цяцяка Р.П.

секретаря: Симець В.І.

з участю: представника ТзОВ Телерадіокомпанія «Лан» - Росипець Р.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 03 березня 2021 року, -

ВСТАНОВИВ:

у червні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Телерадіокомпанія «Лан» про захист честі, гідності та ділової репутації.

В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що 13 червня 2019 року відповідачем транслювалася програма «Новини Стрия», яку можна переглянути на інтернет-сторінці, в якій журналіст повідомила телеглядачів про завершення розслідування про Крим, в якому вона фігурувала. В титрах до розповіді ведучої розмістили допис «ВИРОК - ВИННА», а ведуча програми повідомила телеглядачам наступну інформацію: «…з роботи не звільнили, але години таки скоротили…», «…Спецслужби поставили крапку в розслідуванні по справі викладачки з коледжу п. ОСОБА_1», «…Нагадаю, в кінці квітня у коментарях під дописом нашого редактора написала, що Крим ніколи Українським не був», «…п. ОСОБА_1 у скоєному таки зізналася». Стверджує, що поширена відповідачем інформація не відповідає дійсності та викладається недостовірно і неправдиво, принижує її честь та гідність і дискредитує її репутацію, у зв`язку з чим погіршуються її відносини з мешканцями міста. Зазначає, що відповідачем було порушено її право на повагу до честі, гідності та ділової репутації, оскільки вона є публічною особою, позитивна думка про неї студентів, викладачів та мешканців міста Стрия формувалася впродовж більше десяти років, має важливе значення для неї. Вважає, що фізична особа особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї або членів її сім`ї недостовірної інформації має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації, яке повинно здійснюватися особою, яка її поширила. З наведених підстав просить визнати такою, що не відповідає дійсності, принижує честь, гідність та ділову репутацію, є образою, інформацію, поширену Товариством з обмеженою відповідальністю Телерадіокомпанія «Лан», відносно неї, а саме: «ВИРОК - ВИННА», «…з роботи не звільнили, але години таки скоротили…», «…Спецслужби поставили крапку в розслідуванні по справі викладачки з коледжу п. ОСОБА_1», «…Нагадаю, в кінці квітня у коментарях під дописом нашого редактора написала, що Крим ніколи Українським не був», «…п. ОСОБА_1 у скоєному таки зізналася»; зобов`язати Товариство з обмеженою відповідальністю Телерадіокомпанія «Лан» спростувати поширену відносно неї недостовірну інформацію, а саме: «ВИРОК - ВИННА», «…з роботи не звільнили, але години таки скоротили…», «…Спецслужби поставили крапку в розслідуванні по справі викладачки з коледжу п. ОСОБА_1», «…Нагадаю, в кінці квітня у коментарях під дописом нашого редактора написала, що Крим ніколи Українським не був», «…п. ОСОБА_1 у скоєному таки зізналася» шляхом оприлюднення ухваленого рішення у даній справі у програмі «Новини Стрия».

Рішенням Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 03 березня 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду оскаржила ОСОБА_1 , в апеляційній скарзі покликається на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи.

Апелянт стверджує, що вислів «ВИРОК - ВИННА» не може вважатися оціночним судженням, оскільки є констатацією факту з використанням різкої лексики, зважаючи на ситуацію та обставини, за яких відбулося поширення оскаржуваної інформації. Зазначає, що висновок суду першої інстанції про написання нею допису у «Facebook» та її винуватість у написанні такого побудований на припущеннях, які не підтверджені доказами про те, що саме вона зробила цей допис, а довідка про активність ай-пі адреси не може бути належним доказом, оскільки не доведено, що дана адреса належить користувачу. Вказує, що визнання судом інформації «..але години таки скоротили…» достовірною є помилковим, оскільки педагогічне навантаження викладача визначається в межах річного терміну (навчального року) до початку навчального року, який починається з 01 вересня та закінчується 1-2 липня, в залежності від закінчення заліково-екзаменаційної сесії, відтак наказ про затвердження педагогічного навантаження приймається не раніше 28 серпня та не пізніше 30 серпня поточного року, а недостовірну інформацію відповідач поширив 13 червня, що, на її думку, свідчить про те, що їй не було зменшено педагогічне навантаження, а докази зменшення такого під час навчального року в матеріалах справи відсутні. Вважає, що інформація «…Спецслужби поставили крапку в розслідуванні по справі викладачки з коледжу п. ОСОБА_1» є недостовірною, оскільки в її діях не виявлено складу адміністративного чи кримінального правопорушення не на підставі розслідування спецслужб, оскільки таке не проводилося, а на підставі аналізу її публікацій, що не є тотожними діями, відтак, на її думку, ця інформація є недостовірною і такою, що принижує її честь, гідність та ділову репутацію. Звертає увагу, що вона ніколи не зізнавалася у здійсненні допису, заперечувала факт написання спірного допису, крім того відсутні докази, що її сторінка у «Facebook» була активною на час його написання. Наголошує, що суд першої інстанції припустився викривлення думки та змісту інформації, поширеної відповідачем, досліджуючи виокремлені слова без врахування семантики загального контексту поширеної відповідачем інформації. З наведених підстав просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Позивач ОСОБА_1 , її представник ОСОБА_2 в судове засідання не з`явилися, хоча належним чином повідомлялися про день, час та місце розгляду справи, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 звернулася до суду з клопотанням про відкладення розгляду справи у зв`язку із зайнятістю в судовому засіданні в іншому суді.

Якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Отже, неявка учасника судового процесу у судове засідання, за умови належного повідомлення сторони про час і місце розгляду справи, не є достатньою підставою для відкладення розгляду справи.

Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 01 жовтня 2020 року у справі № 361/8331/18.

З огляду на те, що представник позивача, ОСОБА_2 , будучи належним чином повідомленою про день, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилася, наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення судового рішення, колегія суддів вважає за можливе розглядати справу у відсутності осіб, які не з`явилися, оскільки їх неявка в судове засідання не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, заперечення представника ТзОВ Телерадіокомпанія «Лан» - Росипець Р.О. щодо задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обгрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на таке.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. (ч.1 ст. 13 ЦПК України).

Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з положеннями ч. ч. 1-4 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.(ч.1 ст. 89 ЦПК України).

Згідно з ч.1 ст. 15, ч.1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до статті 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.

Стаття 34 Конституції України передбачає, що кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір.

За змістом ч.1 ст. 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

Відповідно до ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Конвенція) і ч.2 та ч.3 ст. 34 Конституції України кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві, зокрема, для захисту репутації чи прав інших осіб.

У ст. 201 ЦК України передбачено, що особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є зокрема, честь, гідність і ділова репутація.

Згідно зі ст. 297 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності і честі.

Згідно зі ст. 299 ЦК України фізична особа має право на недоторканність своєї ділової репутації. Фізична особа може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації.

Позови про захист честі, гідності та ділової репутації має право пред`явити, зокрема, особа в разі поширення про неї недостовірної інформації, що порушує її особисті немайнові права.

Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто, містить відомості про події і явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь - яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті, тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації.

Відповідно до частини першої статті 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.

Спростування поширеної недостовірної інформації повинно здійснюватись незалежно від вини особи, яка її поширила.

Таким чином, відповідно до ст. 277 ЦК України предметом судового захисту не можуть бути оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції (зокрема., пункт 46 рішення від 08.07.1986 року у справі «Лінгес проти Австрії»).

Пленум Верховного Суду України у пункті 15 постанови від 27.02.2009 року №1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи честі, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» роз`яснив судам, що при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Тлумачення статті 277 ЦК України свідчить, що позов про спростування недостовірної інформації підлягає задоволенню за такої сукупності умов: поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; поширення інформації, що порушує особисті немайнові права; врахування положень статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практики Європейського суду з прав людини щодо її застосування (правовий висновок викладений в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 березня 2021 року у справі № 520/15599/17 (провадження № 61-18989св20).

Частиною 2 ст. 302 ЦК України на особу, яка поширює інформацію, покладено обов`язок переконатися в її достовірності.

Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням.

Статтею 9 Конституції України передбачено, що чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

У статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» зазначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Згідно із статтею 10 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція) передбачено право кожного на свободу вираження поглядів. Таке право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів.

За практикою Європейського суду з прав людини, яка відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» застосовується судами як джерело права, межі свободи вираження думок залежать від їх змісту та від того, чим займається особа, стосовно якої ці думки висловлені. У свою чергу національна влада може втрутитися у процес реалізації норми статті 10 Конвенції, якщо, зокрема, це передбачено законом, направлено на захист репутації або інших прав осіб і є необхідним у демократичному суспільстві.

Особа, яка висловлює не факти, а власні погляди, критичні висловлювання, припущення не може бути зобов`язана доводити їх правдивість, оскільки це є порушенням свободи на власну точку зору, що визнається фундаментальною частиною права, захист якого передбаченого статтею 10 Конвенції.

У пункті 42 рішення Європейського суду з прав людини від 29 березня 2005 року у справі «Українська прес-група проти України» (заява № 72713/01) зазначено, що навіть, якщо висловлювання є оціночним судженням, пропорційність втручання має залежати від того, чи існує достатній фактичний баланс для оспорюваного висловлювання. Залежно від обставин конкретної справи, висловлювання, яке є оціночним судженням, може бути перебільшенням за відсутності будь-якого фактичного підґрунтя (рішення DEHAES GIJSELSv. BELGIUM, стор. 236, параграф 47).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 березня 2019 року у справі № 758/14324/15-ц (провадження № 61-19478св18) вказано, що особа, яка висловлює не факти, а власні погляди, критичні висловлювання, припущення не може бути зобов`язана доводити їх правдивість, оскільки це є порушенням свободи на власну точку зору, що визнається фундаментальною частиною права, захист якого передбаченого статтею 10 Конвенції.

Відповідно до вимог частин першої та другої статті 30 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком образи та наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема вживання гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку.

Таким чином, розрізняючи факти та оціночні судження, слід виходити з того, що існування фактів можна довести, а правдивість критичного висловлювання не підлягає доведенню. Вимога доводити правдивість критичного висловлювання є неможливою для виконання і порушує свободу на власну точку зору, що є фундаментальною частиною права, захищеного статтею 10 Конвенції.

Крім того, аналіз національного законодавства та стаття 10 Конвенції і практика її застосування свідчить про те, що межі свободи вираження думок залежать від їх змісту та від того, чим займається особа, стосовно якої ці думки висловлені.

Судом першої інстанції встановлено, що спірні правовідносини між ТОВ «ТРК «Лан» та ОСОБА_1 виникли у зв`язку з публікацією на сторінці Фейсбук з ІР адресою : НОМЕР_2; НОМЕР_3; НОМЕР_1 , що зареєстрована в АДРЕСА_1 , тобто за місцем проживання позивача, повідомлення ОСОБА_1 «Крим ніколи не був нашим…».

А саме, 13.06.2019, ТОВ «ТРК «Лан» під час трансляції програми «Новини Стрия» близько 19.00 год. журналістом новин ОСОБА_4 повідомлено телеглядачам наступні фрази : « .. З роботи не звільнили, але години таки скоротили...», Спецслужби поставили крапку в розслідуванні по справі викладачки з коледжу п. ОСОБА_1», «....Нагадаю в кінці квітня в коментарях під дописом нашого редактора написала, що Крим ніколи Українським не був», «... п. ОСОБА_1 у скоєному таки зізналася». В титрах до розповіді, на екрані, був розміщений допис «ВИРОК - ВИННА». Крім цього, як зазначив журналіст громадськість обурилася дописом про те, що «Крим ніколи Українським не був», та звернулась до правоохоронних органів, щоб з`ясувати правду. Працівники СБУ провели розслідування в даній справі, де було встановлено, що з ІР адреси де проживає ОСОБА_1 був зроблений допис, що «Крим ніколи Українським не був». Пізніше вона зізналася у даному дописі.

В обґрунтування позовних вимог позивач покликається на те, що титри внизу екрана під час вказаної програми новин «ВИРОК - ВИННА» вона вважає неправдивими, вважає зазначену інформацію такою, що принижує її честь, гідність та ділову репутацію, оскільки відносно неї судом вирок суду не постановлявся.

Колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, який вірно зазначив, що у зазначеній поширеній інформації не йдеться про вирок суду, що постановляється судом у кримінальному провадженні, оскільки такий відносно ОСОБА_1 судом не постановлявся.

На думку суду першої інстанції, з якою погоджується суд апеляційної інстанції, позивач сприйняла вказану інформацію невірно, як обвинувальний вирок суду, в той час як відповідач вжив це слово, як оцінку того, що саме позивач написала допис на сторінці Фейсбук про Крим у такій формі, тому вона винна у його написанні, а відтак таке оціночне судження не є підставою для відповідальності відповідно до вимог ст. 30 Закону України «Про інформацію».

Даючи оцінку інформації « .. З роботи не звільнили, але години таки скоротили ..», суд першої інстанції зазначив, що інформація про те, що « .. З роботи не звільнили…», відповідає дійсності, не оспорюється і підтверджена у судовому засіданні сторонами по справі і не є такою що принижує честь, гідність та ділову репутацію позивача, а щодо іншої частини інформації, а саме «…але години таки скоротили ..», то у судовому засіданні позивач визнала те, що до цієї події у 2018 році її педагогічне навантаження було 828 годин викладання, а у 2019 близько 600. Крім цього ці обставини підтверджується і дослідженою судом довідкою, виданою директором Стрийського коледжу ЛНАУ, тому вказана інформація відповідає дійсності і не є такою що принижує честь, гідність та ділову репутацію позивача.

Поширена інформація про те, що «...Спецслужби поставили крапку в розслідуванні по справі викладачки з коледжу п. ОСОБА_1», підтверджується дослідженими у судовому засіданні доказами по справі, а саме запитом Управління СБУ у Львівській області на керівника ТОВ «ТРК ЛАН», відповіддю на вказаний запит СБУ директора ТОВ «ТРК ЛАН» та повідомлення на адресу суду т.в.о. начальника Управління СБУ у Львівській області, показами свідків ОСОБА_4 та ОСОБА_6 , в сукупності які підтверджують проведення перевірки СБУ публікацій ОСОБА_1 в соціальній мережі фейсбук з приводу її публікації «Крим ніколи не був нашим», тому така інформація є достовірною і не є такою, що принижує честь, гідність та ділову репутацію позивача.

Про те, що допис «....Нагадаю в кінці квітня в коментарях під дописом нашого редактора написала, що Крим ніколи Українським не був» на сторінці ОСОБА_1 написала позивачка, підтверджено судом першої інстанції дослідженими доказами, а саме запитом Управління СБУ у Львівській області на керівника ТОВ «ТРК ЛАН», відповіддю на вказаний запит СБУ директора ТОВ «ТРК ЛАН», скріншотом зі сторінки ОСОБА_1 в соціальній мережі «Facebook», повідомленням на адресу суду т.в.о. начальника Управління СБУ у Львівській області, з яких судом безспірно встановлено, що сторінка в соціальній мережі «Facebook» ОСОБА_1 із вказаною адресою за місцем її проживання у даний час (в момент вчинення допису) була активною, що в сукупності підтверджує написання позивачем вказаної інформації про Крим, тому така інформація є достовірною і не є такою, що принижує честь, гідність та ділову репутацію позивача.

На думку колегії суддів, твердження апелянта про те, що висновки суду першої інстанції, що саме вона зробила цей допис, ґрунтуються на припущеннях, не підтверджені належними та допустимими доказами, а довідка про активність ай-пі адреси, на думку апелянта, не може бути належним доказом, оскільки не доведено, що дана адреса належить користувачу, спростовуються встановленими судом першої інстанції фактичними обставинами справи, зазначеними вище, а також листом Управління Служби безпеки України у Львівській області від 20.01.2021 року №62/16 - 732п, у якому зазначено, що Управлінням СБУ у Львівській області аналізувались публікації ОСОБА_1 в соціальній мережі «Facebook», за результатом огляду вказаних публікацій в діях ОСОБА_1 не виявлено складу адміністративного чи кримінального правопорушення.

Тобто, зазначеним листом безспірно підтверджено, що Управлінням СБУ у Львівській області аналізувались «публікації ОСОБА_1 в соціальній мережі «Facebook»», а не іншої невідомої особи.

Суд першої інстанції, давши оцінку показанням свідків ОСОБА_10 ОСОБА_4 та ОСОБА_6 , які пояснили, що позивач визнала факт написання допису, однак вказувала, що вона не це мала на увазі написавши цю фразу, дійшов висновку, що така інформація «….п. ОСОБА_1 у скоєному таки зізналася»... є достовірною і не є такою, що принижує честь, гідність та ділову репутацію позивача.

Європейський суд з прав людини в своїх рішеннях неодноразово підкреслював, що свобода ЗМІ користується особливим статусом тоді, коли на пік поставлені питання, що становлять предмет громадського інтересу (справа Лінгенс проти Австрії», справа Торгер Торгейрсон проти Ісландії).

Суд першої інстанції дійшов висновку про те, що озвучена представником відповідача інформація в програмі «Новини Стрия» сама по собі не порушує особистих немайнових прав позивача, оскільки така відповідає дійсності.

Крім цього, журналіст висловив думку щодо ситуації, яка склалась в Україні щодо анексії Російською Федерацією частини території України - Автономної республіки Крим і обговорення та викладення своєї думки з цього приводу позивачкою у такий спосіб привертає увагу активної частини суспільства, а тому публікація ОСОБА_1 на сторінці в соціальній мережі «Facebook» аналізувалася Управлінням СБУ у Львівській області.

Позивачка «виставила» себе на публічне обговорювання, при цьому, вона не могла не усвідомлювати того, що підлягає ретельному громадському контролю і її дії потенційно можуть зазнавати як гострої та сильної громадської критики громадянами, так і засобами масової інформації, оскільки увага суспільства прикута до події що мала і має місце в державі, зокрема, в Криму.

Крім цього, суд першої інстанції, зазначив, що відповідно до ст. 30 Закону України «Про інформацію», особа, яка не згідна із наведеною інформацією, вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення інформації у тому самому засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених оціночних суджень, надавши їм іншу оцінку.

За вищенаведеного, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, який давши оцінку доказам у їх сукупності, дійшов до обґрунтованого висновку про безпідставність позовних вимог ОСОБА_1 , у зв`язку з чим відмовив у задоволенні позовних вимог.

Суд першої інстанції встановив, що інформація, яку визнати недостовірною та спростувати просить позивачка, є як оціночним судженням, так і достовірною (відповідає дійсності), а відтак такою, що не принижує честь та гідність позивачки, у той час, як позивачка не скористалася своїм правом на відповідь, передбаченим положеннями статті 30 Закону України «Про інформацію», внаслідок чого зробив обґрунтований висновок про відмову у задоволенні позовних вимог.

Крім цього, відповідно до роз`яснень п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 року №1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи честі, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» відповідачами у справі про захист гідності, честі та ділової репутації є фізична або юридична особа, яка поширила недостовірну інформацію, а також автор цієї інформації, однак автор інформації, яку позивач просить визнати недостовірною, такою, що принижує її гідність, честь та ділову репутацію, до участі у справі, як співвідповідач, позивачем не залучався.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції, які достатньо мотивовані.

Європейський суд з прав людини вказує на те, що «пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод зобов`язує суди давати вмотивування своїх рішень, хоч це не може сприйматись, як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо вмотивування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, може бути визначено лише у світлі конкретних обставин справи» (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» («Pronina v. Ukraine») від 18 липня 2006 року, заява № 63566/00, § 23).

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Стаття 375 ЦПК України передбачає, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки оскаржуване рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 03 березня 2021 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 03.09.2021 року.

Головуючий: Шеремета Н. О.

Судді: Ванівський О.М.

Цяцяк Р.П.