ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер справи 665/338/20 Головуючий в суді І інстанції Пилипенко І.О.
Номер провадження 22ц/819/1223/21 Доповідач Орловська Н.В.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 серпня 2021 року Херсонський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Орловської Н.В.,

суддів Кутурланової О.В.,

Майданіка В.В.,

секретар Давиденко І.О.

розглянув у відкритому судовому засіданні у місті Херсоні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , від імені якої діє адвокат Крамський Данило Олександрович, на рішення Чаплинського районного суду Херсонської області від 13 квітня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу,

В С Т А Н О В И В :

26.02.2020р. ОСОБА_2 , від імені якого діяла адвокат Сальник Наталія Анатоліївна, звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення боргу в сумі 146 640,00 грн та трьох відсотків річних в сумі 10521,92 грн, що в сумі складає 157 161,92 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 30.09.2016 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено договір позики грошових коштів, оформлений у вигляді розписки, згідно якого позивач позичив відповідачу 11 000 доларів США, що станом на 20.02.2020 у гривневому еквіваленті складає 268 840,00 грн. Строк повернення позики був визначений сторонами до 30.09.2017р. Відповідач частково повернув позичені кошти, а саме 5 000 доларів США. Сума неповернутої частини позики становить 6000 доларів США, що в гривневому еквіваленті складає 146 640,00 грн. Оскільки відповідач ОСОБА_1 ухиляється від повернення позичених коштів, тому позивач просить стягнути їх в судовому порядку. Крім того, посилаючись на ст. 625 ЦК України позивач вважає наявними підстави для стягнення з відповідача трьох відсотків річних за 873 дні прострочення виконання зобов`язання, що становить 10 521,92 грн.

Рішенням Чаплинського районного суду Херсонської області від 13 квітня 2021 року позов ОСОБА_2 задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суму боргу за договором позики від 30.09.2016 року в загальному розмірі 157161 гривна 92 коп., яка складається з основної суми боргу у розмірі 146640 грн. та 3% річних в розмірі 10521.92 грн, а також судові витрати в розмірі 1571,62 грн.

Рішення суду мотивовано тим, що 30 вересня 2016 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено договір позики, за яким останній отримав від позивача грошові кошти в розмірі 11000 доларів США, які у свою чергу зобов`язувався повернути до 30 вересня 2017 року. Представник відповідача, заперечуючи проти позову, посилався на ту обставину, що розписку від 30.09.2016 року ОСОБА_1 не підписував, тому в нього не виникло жодного зобов`язання перед ОСОБА_2 щодо боргового зобов`язання, вказаного у борговому документі. Ухвалою суду від 08.09.2020 року призначено по справі почеркознавчу експертизу, на вирішення якої поставлено питання, чи виконано підпис в оригіналі розписки про отримання грошових коштів від 30.09.2016 року ОСОБА_1 чи іншою особою. Проте, у ході неодноразових судових засідань ні відповідачем, ні його представником не було надано запитуваних експертом документів, у зв`язку з чим експертиза проведена не була. Оскільки оригінал боргової розписки перебуває у позивача, доказів повернення боргу відповідач не надав, а також не довів обставин на якій він посилався як на підставу своїх заперечень проти позову ОСОБА_2 в тій частині що боргової розписки він не підписував та відповідно коштів не отримував, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_2 про повернення боргу є такими, що підлягають задоволенню.

Крім того, оскільки боржник прострочив грошове зобов`язання, тому згідно ч.2 ст.625 ЦК України є підстави для стягнення з нього 3% річних, нарахованих за весь час прострочення на всю суму боргу. Суд погодився з наданим позивачем розрахунком трьох відсотків річних і вважав його правильним та таким, що проведений за формулою, за якою прострочена сума помножується на кількість днів прострочення, помножується на 3, ділиться на 100 та ділиться на 365.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , від імені якого діє адвокат Крамський Данило Олександрович, посилаючись на помилковість висновків суду першої інстанції, а також порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення Чаплинського районного суду Херсонської області від 13.04.2021 р. скасувати та постановити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовити.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що ухвалою Чаплинського районного суду Херсонської області від 28.09.2020р. забезпечено позов ОСОБА_2 шляхом накладання арешту на об`єкт незавершеного будівництва 42% готовності, а саме житловий будинок по АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_1 на підставі договору купівлі - продажу від 29.09.2016р. в межах ціни позову 157 161,92 грн. Апелянт зазначає, що вказаний житловий будинок є предметом спору у справі №655/1266/20 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та поділ майна. Разом з тим, ОСОБА_1 отримано кошти за договором позики від 30.09.2016р. у період перебування в офіційному шлюбі з ОСОБА_3 на придбання та ремонт спірного житлового будинку. Укладений договір займу грошових коштів був вчинений без згоди дружини відповідача ОСОБА_3 , проте положення ст. 60 СК України свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя, а ст. 541 ЦК України передбачає солідарне виконання зобов`язань. Представником відповідача у ході розгляду справи було заявлено клопотання про зупинення провадження у даній справі до розгляду по суті цивільної справи №655/1266/20, яке залишено без задоволення. Суд першої інстанції вказаних обставин не врахував, у зв`язку з чим дійшов помилкового висновку про задоволення позовних вимог ОСОБА_2 .

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 , від імені якого діє адвокат Кузьменко Дмитро Анатолійович, доводи апелянта не визнає, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Чаплинського районного суду Херсонської області від 13.04.2021 р. залишити без змін. В обґрунтування своєї позиції зазначає, що у випадку незгоди з ухвалою суду від 28.09.2020р. про забезпечення позову відповідач мав право на її апеляційне оскарження, проте не скористався ним. Щодо зупинення провадження у даній справі до розгляду справи № 655/1266/20, то представник позивача вважає, що суд першої інстанції правильно відмовив у задоволенні вказаного клопотання відповідача, оскільки у вказаних справах різний предмет спору та обставини, на які посилаються сторони як на підставу своїх вимог та заперечень.

Заслухавши доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах, визначених ст. 367 ЦПК України, судом встановлено наступне.

30 вересня 2016 року ОСОБА_1 складено розписку про те, що ним отримано від ОСОБА_2 у борг кошти в розмірі 11 тисяч доларів США, які зобов`язувався повернути у строк до 30 вересня 2017 року. Вказана розписка засвідчена підписом ОСОБА_1 та свідків ОСОБА_4 , ОСОБА_5 (а.с.13)

Позивач зазначає, що до настання визначеного сторонами у борговій розписці від 30.09.2016 року кінцевого строку, відповідачем ОСОБА_1 було повернуто ОСОБА_2 частину грошових коштів, зокрема 5000 доларів США.

Решта позиченої суми, а саме 6 000 доларів США, відповідачем ОСОБА_1 у добровільному порядку не повернута, у зв`язку з чим позивач звернувся до суду з даним позовом.

Згідно з частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (стаття 1047 ЦК України).

Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Як вбачається зі змісту складеної відповідачем ОСОБА_1 розписки від 30.09.2016 р., останній підтверджує факт отримання грошових коштів від ОСОБА_2 у розмірі 11 000 доларів США. Також вказана розписка містить умови, щодо строку повернення отриманих у борг грошових (до 30.09.2017р.), які є істотними у розумінні ст. 1046, 1047 ЦК України.

Крім того, суд враховує, що у апеляційній скарзі ОСОБА_1 також визнає факт отримання грошових коштів в сумі 11 000 доларів США від ОСОБА_2 .

З огляду на викладене апеляційний суд вважає, що наявними в матеріалах справи доказами підтверджено факт виникнення між сторонами договірних відносин, які за своїм характером мають ознаки договору позики, оскільки позивачем підтверджено, а відповідачем визнається факт отримання останнім у позику грошових коштів в сумі 11 000 доларів США.

Частиною першою статті 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

За позицією позивача, визначене у розписці від 30.09.2016 р. грошове зобов`язання відповідачем ОСОБА_1 виконано частково, сума неповернутих коштів складає 6000 доларів США.

Вказані обставини відповідачем не спростовані, будь-яких заперечень щодо розміру неповернутої позивачеві суми позики ані у відзиві на позовну заяву, ані у апеляційній скарзі не наведено. Доказів сплати вказаної суми боргу відповідачем також не надано.

Отже, встановивши, що відповідач ОСОБА_1 не виконав у повному обсязі умови укладеного із ОСОБА_2 договору позики, оформленого розпискою від 30.09.2016р., а саме не повернув суму позики в частині 6000 доларів США, що на момент подання позовної заяви еквівалентно 146 640,00 грн, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_2 у вказаній частині.

Згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Враховуючи, що боржник ОСОБА_1 прострочив визначене у розписці від 30.09.2016р. грошове зобов`язання, тому суд першої інстанції правильно зазначив про наявність передбачених ч.2 ст.625 ЦК України підстав для стягнення з нього на користь позивача 3% річних, нарахованих на суму боргу за весь час прострочення.

Обчислення вказаної суми здійснюється за формулою: сума боргу * процентна ставка / 100% / 365 днів * кількість днів прострочення.

Визначаючи суму боргу, на яку слід нараховувати три відсотки річних, апеляційний суд враховує висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 16 січня 2019 року у справі №464/3790/16-ц, від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц, від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, від 20 вересня 2019 року у справі №638/10417/15ц, згідно яких проценти можуть нараховуватись на прострочену суму боргу також в доларах - тобто в тій самій валюті, в якій існує борг. Разом з тим, такий спосіб нарахування процентів не виключає можливість їх нарахування у гривні - національній валюті, яка вважається у будь-якому разі належним засобом платежу за грошовими зобов`язаннями в Україні.

Таким чином, сума простроченої заборгованості, на яку слід нараховувати три відсотки річних згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України, становить 6 000 доларів США, що еквівалентно 146 640,00 грн.

Щодо періоду простроченого відповідачем зобов`язання, то початковою датою нарахування трьох відсотків річних слід визначити 01.10.2017 року (день, наступний за вказаним у розписці днем повернення суми боргу), а кінцевою - 13.04.2021 року (дату ухвалення рішення судом першої інстанції), кількість прострочених днів становить 1290 днів.

Разом з тим, суд вирішує справу виключно в межах позовних вимог. Враховуючи, що позивач просить стягнути з відповідача три відсотки річних за 873 дні прострочення виконання зобов`язання, тому при обчисленні суми стягнення суд виходить саме з вказаної кількості днів простроченого періоду.

З огляду на викладене суд апеляційної інстанції наводить розрахунок трьох відсотків річних з урахуванням сплачених боржником сум, починаючи з 01.10.2017 року за 873 дні, на всю прострочену суму - 6 000 доларів США, що еквівалентно 146 640,00 грн: 146 640,00 грн * 3/100/365 * 873 дні = 10 521,92 грн.

Враховуючи, що за наслідками перевірки правильності розрахунку трьох відсотків річних апеляційним судом визначена сума у розмірі 10 521,92 грн, яка відповідає сумі, стягнутій судом першої інстанції, тому рішення Чаплинського районного суду Херсонської області від 13.04.2021р. в цій частині також слід залишити без змін.

Посилання відповідача на ту обставину, що на момент складання розписки від 30.09.2016 р. він перебував у шлюбі з ОСОБА_3 , отримані ним грошові кошти в сумі 11000 доларів США були витрачені на придбання житлового будинку, який є предметом спору у справі №655/1266/20 про поділ майна подружжя, а тому зобов`язання з повернення позики є солідарним, колегія суддів вважає необґрунтованим з огляду на наступне.

Для врегулювання спорів, які виникають із майнових відносин подружжя, поряд із застосуванням норм ЦК України підлягають застосуванню норми СК України.

Згідно з частиною третьою статті 61 СК України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Норма частини третьої статті 61 СК України кореспондує частині четвертій статті 65 цього Кодексу, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового (частина друга статті 65 СК України).

Відповідно до частини другої статті 73 СК України стягнення може бути накладено на майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя, якщо судом встановлено, що договір був укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї і те, що було одержане за договором, використано на її потреби.

У справі, що розглядається, вимог щодо боргових зобов`язань третіх осіб, в тому числі ОСОБА_3 , позивач не заявляв. Питання щодо спільного майна подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , а також джерел його набуття вирішується у іншій цивільній справі №655/1266/20 та не були предметом дослідження під час розгляду даної справи.

За викладених обставин слід дійти висновку, що вирішення спору щодо поділу майна подружжя у справі №655/1266/20 не впливає на зміст правовідносин щодо боргових зобов`язань ОСОБА_1 у справі, яка переглядається апеляційним судом.

Також не знайшли свого підтвердження доводи апелянта щодо порушення судом першої інстанції норм процесуального права внаслідок протиправної відмови у зупиненні провадження у даній справі, оскільки, як вище зазначено, цивільна справа №655/1266/20, до вирішення якої відповідач просив зупинити провадження, має відмінний предмет спору та обставини, що підлягають з`ясовуванню під час розгляду справи, що відповідно до положень ст. 251 ЦПК України виключає необхідність зупинення провадження у справі.

Отже, встановивши, що при ухваленні оскаржуваного рішення судом першої інстанції повно та всебічно встановлено обставини, що мають значення для вирішення справи, не допущено порушень норм матеріального та процесуального права, тому згідно ст. 375 ЦПК України апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення Чаплинського районного суду Херсонської області від 13 квітня 2021 року без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 367, 374, 375 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , від імені якої діє адвокат Крамський Данило Олександрович, залишити без задоволення.

Рішення Чаплинського районного суду Херсонської області від 13 квітня 2021 року залишити без змін.

Поновити дію рішення Чаплинського районного суду Херсонської області від 13 квітня 2021 року.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного суду протягом тридцяти днів з часу складання повного тексту постанови лише у випадках, встановлених п.2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складено 01 вересня 2021 року.

Головуючий ________________ Н.В.Орловська

Судді: ________________ О.В.Кутурланова

________________ В.В.Майданік