Справа № 289/1104/20
Номер провадження 2/289/37/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.08.2021 м. Радомишль

Радомишльський районний суд Житомирської області у складі:

головуючого судді Сіренко Н.С.,

за участю: секретаря судового засідання Галькевич Ю.В.,

позивача ОСОБА_1 , її представника адвоката Нагорної Т.І.,

відповідача ОСОБА_2 , його представника адвоката Шклярук Ю.Л.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа без самостійних вимог Радомишльська міська рада Житомирської області, про виділ в натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності, -

ВСТАНОВИВ:

17.07.2020 позивач ОСОБА_1 звернулася з вказаним позовом до ОСОБА_2 , в якому просить припинити право спільної часткової власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами АДРЕСА_1 , шляхом його поділу в натурі. Виділити у власність позивача належну 59/100 ідеальну частку вказаного житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами в натурі, як окреме індивідуально визначене нерухоме майно, приміщення будинку загальною площею 64 кв.м., що складається з: приміщення 1-3 площею 26,2 кв.м., приміщення 1-2 площею 10,9 кв.м., приміщення 1-1 площею 5,5 кв.м., приміщення 1-5 площею 9,9 кв.м., приміщення І площею 11.6 кв.м., сарай Б-1, Ѕ огорожі та стягнути з відповідача на її користь судові витрати по справі.

В обґрунтування заявлених вимог зазначила, що на підставі договору купівлі-продажу від 17.09.2007 вона являється власником 59/100 ідеальної частки в житловому будинку з господарськими будівлями і спорудами АДРЕСА_1 , а відповідач ОСОБА_2 є власником 41/100 ідеальної частки вказаного будинку на підставі договору дарування від 06.12.2016. Отже, сторони є співвласниками вказаного будинку, який вже давно фактично розділений між співвласниками на два окремі домоволодіння з окремими входами та підведеними до кожної частини окремо всіма комунікаціями.

Однак між сторонами не досягнуто згоди щодо належності кімнати (приміщення) 1-5 площею 9,9 кв.м., якою постійно користується позивач, а відповідач також користується спірним приміщенням без дозволу позивача, в зв`язку з чим позивач звернулася до суду з відповідним позовом.

Ухвалою від 28.07.2020 відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче засідання на 05.11.2020 (а.с.24), проведення якого було відкладено за клопотанням відповідача на 03.12.2020 (а.с.32,35).

13.11.2020 відповідачем ОСОБА_2 до суду подано відзив на позовну заяву з додатками, в якому відповідач просить відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог з посиланням на те, що між сторонами існує конфліктна ситуація щодо земельної ділянки, а також відповідач вважає неправильно визначеними внаслідок неуважності чи зловмисних дій частки сторін на житловий будинок, вважає, що у нього має бути первинна ідеальна частка в розмірі 70/100, а не 41/100 (без урахування прибудов), в зв`язку з чим він має намір звернутися до суду (а.с.42-45).

Згідно зі ст. 129 Конституції основними засадами судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Якщо в законі визначено порядок учинення певних дій, такий порядок у силу вимог вітчизняного законодавства повинен дисциплінувати осіб, котрі звертаються до суду, та не допускати входження процесу в безладний рух, оскільки право на суд не є абсолютним.

У відповідності ч. 7 ст. 178 ЦПК України відзив подається в строк, встановлений судом, який не може бути меншим п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі. Суд має встановити такий строк подання відзиву, який дозволить відповідачу підготувати його та відповідні докази, а іншим учасникам справи - отримати відзив не пізніше першого підготовчого засідання у справі.

Згідно положень ч. 8 ст. 178 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами, а в ч. 3, 8 ст. 83 ЦПК України визначено, що відповідач повинен подати суду докази разом з поданням відзиву; докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

Однак, згідно матеріалів справи, ухвалу від 28.07.2020, якою відповідачу встановлено п`ятнадцятиденний строк з дня її отримання на подання відзиву на позовну заяву, відповідачем отримано 04.09.2020 (а.с.30), а відзив надійшов до суду 13.11.2020, при цьому жодних причин, які унеможливили своєчасне подання відзиву з доказами відповідачем не зазначено.

Ухвалою Радомишльського районного суду Житомирської області від 07.04.2021 підготовче провадження у справі закрито та справу призначено до розгляду в судовому засіданні на 29.04.2021 (а.с.142-143).

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та її представник адвокат Нагорна Т.І. позовні вимоги підтримали та просили задовольнити. Позивач зазначила, що вона купляла у ОСОБА_3 наступні кімнати: 1-1 (5,5 кв.м.), 1-2 (10.8 кв.м.), 1-3 (26.2 кв.м.), 1-4 (13.4 кв.м.), 1-5 (9,9 кв.м.), однак коли позивач віддала продавцеві завдаток в будинку сталася пожежа і згоріли коридор 1-1 та кімната 1-5, в зв`язку з відсутністю коштів на ремонт тимчасово між приміщеннями 1-1 та 1-5 було встановлено перегородку (перегороджено вхід). В подальшому в технічній документації 1-5 було виправлено на 2-5.

Відповідач ОСОБА_2 та його представник адвокат Шклярук Ю.Л. в судовому засіданні позовні вимоги визнали частково, а саме заперечували щодо вимоги про виділення позивачу приміщення 1-5 площею 9,9 кв.м. Так ОСОБА_2 в судовому засіданні повідомив, що цей будинок було поділено ще в 1982 році рішенням суду. Не заперечує факту пожежі десь приблизно 2000-2002 роках, докази якої не збереглися, однак зазначив, що кімнати 1-5 не було взагалі. Він користувався і користується приміщеннями: 2-1, 2-2, 2-3, 2-4, 2-5 та 2-6 з 2016 року і жодних претензій позивач до нього не заявляла.

Допитана в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_4 пояснила суду, що вона в 2007 році купила своїй дочці (позивач ОСОБА_1 ) 59/100 частини будинку, перед купівлею їй показали кімнати, які продаються, однак план ніхто не показував, а невідповідність між планом та купленою частиною вона побачила вже після оформлення договору. Після купівлі своїми силами добудували веранду.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_5 пояснив, що позивач являється його рідною сестрою, коли їх матір`ю було придбано будинок для позивача ОСОБА_1 , свідок, який є будівельником, допомагав робити в будинку ремонтні роботи, це було приблизно в 2008 році. Пам`ятає, що ліва сторона будинку була пошкоджена пожежею. Які саме кімнати були придбані свідку не відомо, однак пам`ятає, що він ставив перегородку в кімнаті 2-5.

Вислухавши пояснення сторін та їх представників, покази свідків, дослідивши письмові матеріали, які містяться у справі, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, керуючись законом, суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Із матеріалів справи вбачається, що рішенням виконавчого комітету Радомишльської міської Ради народних депутатів Житомирської області від 14.06.88 №97 «Про оформлення документів про право особистої власності, про затвердження голови колгоспного двору, про зміну ідеальних частин» розглянуто заяву ОСОБА_6 та вирішено : «5. Змінити розміри ідеальних частин користування в домоволодіння АДРЕСА_1 між співвласниками та розрахунків в таких розмірах: - гр. ОСОБА_7 59/100 ід.ч. гр. ОСОБА_6 41/100 ід.ч. старі правовстановлюючі документи відбираються та погашаються» (а.с.68).

Також судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 згідно договору купівлі-продажу від 17.09.2007 являється власником 59/100 ідеальної частки в житловому будинку з господарськими будівлями і спорудами АДРЕСА_1 (а.с.9,10,11).

Власником іншої 41/100 ідеальної частки вказаного будинку являється відповідач ОСОБА_2 на підставі договору дарування від 06.12.2016 (а.с.153,154,155,157).

Отже сторони є співвласниками вказаного будинку, який, зі слів сторін, фактично розділений між співвласниками на два окремі будинки з окремими входами та підведеними до кожної частини окремо всіма комунікаціями.

В судовому засіданні встановлено, що між сторонами не досягнуто згоди щодо належності кімнати (приміщення) площею 9,9 кв.м., якою постійно користується відповідач, в зв`язку з чим між сторонами склалися неприязні стосунки та виникають конфлікти, що не заперечується сторонами.

Із дослідженої в судовому засіданні технічної документації на будинок АДРЕСА_1 вбачається, що заявлене у позовній вимозі ОСОБА_8 приміщення 1-5 площею 9,9 кв.м не зазначене в жодному із досліджених Технічних паспортів на вказаний житловий будинок, однак наявне приміщення 2-5 із площею 9,9 кв.м. (Технічний паспорт станом на 1987 рік а.с.12-14; поетажний план на будівлю від 1980 року а.с.51; Технічний паспорт станом на 2016 рік а.с.33-55; Технічний паспорт станом на 2019 рік а.с.70-72).

28.09.2020 Комунальним підприємством «Житомирське обласне міжміське бюро технічної інвентаризації» Житомирської обласної ради на звернення ОСОБА_2 повідомлено, що за матеріалами інвентаризаційної справи №1955 на об`єкт нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_1 , ОСОБА_6 був власником 41/100 ідеальної частини житлового будинку на підставі свідоцтва № НОМЕР_1 про право власності, виданого Радомишльським міськвиконкомом 21.06.1988. Згідно проведеної в червні 1988 року інвентаризації, ОСОБА_6 користувався позначеними на поетажному плані будинку приміщеннями: 2-1 площею 6,0 кв.м.; 2-2 площею 9,1 кв.м.; 2-3 площею 12,9 кв.м.; 2-4 площею 13,4 кв.м.; 2-5 площею 9,9 кв.м. Згідно технічної інвентаризації, проведеної в березні 2019 року, в зв`язку з переплануванням нумерація приміщень змінилася та згідно плану будинку: приміщення 2-1 площею 6,0 кв.м. стало приміщенням 2-1 площею 6,9 кв.м. та приміщенням 2-2 площею 4,8 кв.м; приміщення 2-2 стало приміщенням 2-3 площею 9,1 кв.м.; приміщення 2-3 стало приміщенням 2-4 площею 12,9 кв.м.; приміщення 2-4 стало приміщенням 2-5 площею 13,4 кв.м.; приміщення 2-5 стало приміщенням 2-6 площею 9,9 кв.м. (а.с.50,51,52).

Інші надані сторонами в якості доказів документи, які були досліджені в судовому засіданні (а.с.48,49,67,156,158-164,167-175,180-219), суд не бере до уваги по причині невідповідності останніх вимогам належності та допустимості доказів, жодної доказової інформації для вирішення спору в даній справі ці документи не мають, до того ж рішення суду від 1982 року не містить відмітки про набрання ним чинності (а.с.63).

У відповідності до положеннями ст.ст. 21, 24, 41 Конституції України, ст.ст. 319, 358 ЦК України, всі громадяни є рівними у своїх правах, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення цих прав, у тому числі захисту права спільної власності.

Правовий режим спільної власності визначається главою 26 ЦК України.

Статтею 355 ЦК України передбачено, що майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності.

Згідно ст. 356 ЦК України, власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Суб`єктами права спільної часткової власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, держава, територіальні громади.

При спільній частковій власності кожному із співвласників, як це зазначено в ч. 1 ст. 356 ЦК України, належить частка в праві власності на спільний об`єкт у цілому. Частки можуть бути рівними і нерівними, але завжди їхній розмір повинен бути точно визначений у вигляді дробу права власності або в процентному відношенні.

Статтею 364 ЦК України передбачено, що співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання. У разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації. Договір про виділ у натурі частки з нерухомого спільного майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Якщо виділ (поділ) технічно можливий, але з відхиленням від розміру ідеальних часток співвласників, то з урахуванням конкретних обставин такий поділ (виділ) можна провести зі зміною ідеальних часток і присудженням грошової компенсації співвласнику, частка якого зменшилась.

Відтак визначальним для виділу частки або поділу в натурі нерухомості, яка перебуває у спільній частковій власності, є розмір часток співвласників та технічна можливість виділу частки або поділу приміщення відповідно до часток співвласників.

При виділі частки із спільного нерухомого майна або при його поділі співвласникам має виділятися окрема площа, яка повинна бути ізольованою від приміщення іншого (інших) співвласників, мати окремий вихід, окрему систему життєзабезпечення (водопостачання, водовідведення, опалення тощо), тобто складати окремий об`єкт нерухомого майна у розумінні статті 181 ЦК України.

Системний аналіз статей 181, 183, 358, 364, 367 ЦК України дає підстави для висновку, що виділ часток (поділ) жилого будинку (квартири), що перебуває у спільній частковій власності, є можливим, якщо кожній зі сторін може бути виділено відокремлену частину будинку (квартири) із самостійним виходом або у разі, коли є технічна можливість переобладнання будинку (квартири) в ізольовані приміщення, які за розміром відповідають розміру часток співвласників у праві власності.

Зазначене узгоджується з висновками, викладеними в постановах Верховного Суду у справах №465/950/13-ц від 27.03.2019, №683/151/16-ц від 26.12.2019, №153/958/18-ц від 24.03.2020 та у справі №344/14053/16-ц від 20.05.2020.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Статтею 76 ЦПК України закріплено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Як вбачається з позовних вимог, позивач просить суд припинити право спільної часткової власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами під АДРЕСА_1 шляхом його поділу в натурі та просить виділити у власність позивача належної їй 59/100 ідеальної частки вказаного житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами в натурі, як окреме індивідуально визначене нерухоме майно, приміщення будинку загальною площею 64 кв.м., зазначивши окремі приміщення: І, 1-1, 1-2, 1-3, 1-5, сарай Б-1 та Ѕ огорожі, однак не обґрунтувала та не довела належними і допустимими доказами можливість поділу будинку в натурі у запропонованому нею варіанті і виділу їй в натурі конкретних приміщень, що відповідали б розміру її частки у праві власності на спільне майно.

Тобто позивач не надала суду докази технічної можливості виділення їй в натурі тих приміщень будинку, на які вона претендує та відповідність їх розмірам її частки у майні, як і доказів того, що передача іншому співвласнику частини будинку у визначеному нею розмірі, відповідатиме розміру реальної частки останнього.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (частина перша статті 81 ЦПК України).

Статтями 78, 81 ЦПК України визначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Виходячи із принципу диспозитивності цивільного судочинства, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичної особи, поданим відповідно до вимог ЦПК України в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів сторін, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд, частини 1 і 2 ст. 11 ЦПК України.

При цьому, суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи, для чого роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і допомагає здійсненню їхніх прав.

Судом в підготовчому засіданні додатково роз`яснено учасникам процесу їх права, в тому числі роз`яснено їх право на призначення судової будівельно-технічної експертизи для з`ясування питань щодо технічної можливості виділу позивачці частини домоволодіння відповідно до її частки у спільній сумісній власності 59/100 ідеальної частки, однак, позивач відмовилась від заявлення відповідних клопотань та наполягала на розгляді справи на підставі наявних у ній доказів (а.с.114 зворот).

Зважаючи на те, що суду не надано належних, достовірних та допустимих доказів того, що виділ у натурі частки із спільного майна є можливим, запропонований позивачем варіант виділу відповідає розміру часток співвласників у праві власності, не надано також висновку щодо технічної можливості такого виділу з дотриманням чинних будівельних норм, суд вважає, що відсутні законні підстави для задоволення позовних вимог.

Керуючись ст. 2, 4, 10, 12, 81, 89, 141, 259, 263-265, 268, 273, 354 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , рнокпп НОМЕР_2 ) до ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 , рнокпп НОМЕР_3 ) третя особа без самостійних вимог Радомишльська міська рада Житомирської області (12201, Житомирська область, м. Радомишль, вул. Соборний Майдан, 12, Код ), про виділ в натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене безпосередньо до Житомирського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом 30 днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Відповідно до п.п. 15.5 п. 15 Розділу ХІІІ Перехідних положень ЦПК України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 19.08.2021.

Суддя Н. С. Сіренко