КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
справа № 759/3054/18
провадження № 22-ц/824/2563/2021
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 вересня 2021 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача Кирилюк Г.М.,

суддів: Рейнарт І. М., Семенюк Т. А.

при секретарі Гайворонському В. М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: ОСОБА_3 про визнання боргових зобов`язань спільним боргом,за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 - адвоката Яндян Олени Анатоліївни на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 20 жовтня 2020 року у складі судді Миколаєць І. Ю.,

встановив:

05.03.2018 ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя.

В обґрунтування позовним вимог зазначила, що перебувала з ОСОБА_2 в зареєстрованому шлюбі з 08 червня 2013 року.

ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народилася дочка ОСОБА_4 .

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 23 січня 2018 року шлюб між ними розірваний.

В період шлюбу, на підставі договору купівлі-продажу від 19 лютого 2015 року, подружжям було набуто спільне майно - квартиру АДРЕСА_1 .

Оскільки згоди на поділ вказаного майна з відповідачем досягнуто не було, просила суд визнати за нею право приватної власності на Ѕ частину однокімнатної квартири АДРЕСА_1 .

27.12.2018 ОСОБА_1 звернулася до суду з заявою, в якій доповнила позовні вимоги.

Зазначила, що ОСОБА_2 зареєстрував на своє ім`я придбаний у шлюбі за спільні кошти подружжя транспортний засіб - автомобіль NISSAN PRIMERA (легковий седан В, ідентифікатор ТЗ НОМЕР_2, об`єм двигуна 1800 куб.см., 2004 року випуску) на підставі договору купівлі-продажу №8046/2016/118257 від 08.10.2016, укладеному в ТСЦ №8046. Вартість придбання автомобіля визначена в сумі 50 000 грн.

08.08.2017 ОСОБА_2 без її згоди та відома зняв вищевказаний транспортний засіб з обліку та на підставі договору купівлі-продажу №8045/2017/7222140 від 24.11.2017, укладеному в ТСЦ №8045 Регіонального сервісного центру МВС в м. Києві, відчужив його новому власнику ОСОБА_5 за ціною 104 772,34 грн.

З огляду на викладене, просила суд стягнути з ОСОБА_2 на її користь Ѕ вартості автомобіля NISSAN PRIMERA (легковий седан В, ідентифікатор ТЗ НОМЕР_2, об`єм двигуна 1800 куб.см., 2004 року випуску) в сумі 52 386,17 грн (104 772,34 грн :2).

31.07.2018 ОСОБА_2 звернувся до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_1 , в якому просив визнати боргові зобов`язання за договором позики №18/08 від 18 серпня 2017 року спільним борговим зобов`язанням сторін.

Посилався на ті підстави, що на придбання спірної квартири АДРЕСА_1 , реальна вартість якої на момент придбання становила 29 900 доларів США, було використані позичені у ОСОБА_3 грошові кошти в сумі 25 500 доларів США, що підтверджується договором позики №18/18 від 18.08.2017, письмовою згодою другого з подружжя, розпискою щодо отримання грошових коштів. Зазначені кошти станом на дату подання позову позичальнику не повернуто. У відповідності до ч.4 ст.65 СК України договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 20 жовтня 2020 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено.

В порядку поділу спільного майна подружжя визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину однокімнатної квартири АДРЕСА_2 .

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 в порядку компенсації за автомобіль NISSAN PRIMERA (легковий седан В, ідентифікатор ТЗ НОМЕР_2, об`єм двигуна 1800 куб.см., 2004 року випуску) 52 386, 17 грн.

Зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання боргових зобов`язань за договором позики №18/08 від 18.08.2017 спільним борговим зобов`язанням ОСОБА_2 та ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 5 286 грн.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_2 - адвокат Яндян О. А. просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині стягнення з ОСОБА_2 , на користь ОСОБА_1 компенсації за автомобіль NISSAN PRIMERA(легковий седан В, ідентифікатор ТЗ НОМЕР_2, об`єм двигуна 1800 куб.см., 2004 року випуску) в сумі 52 386, 17 грн та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні вказаної позовної вимоги.

Також просить скасувати вказане судове рішення в частині відмови у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання боргових зобов`язань за договором позики №18/08 від 18.08.2017 їх спільним борговим зобов`язанням та ухвалити нове судове рішення, яким зустрічний позов ОСОБА_2 задовольнити.

Посилається на ті підстави, що легковий автомобіль NISSAN PRIMERA, реєстраційний номер НОМЕР_1 , було придбано 21.09.2012 за кошти ОСОБА_2 та його батька у ОСОБА_6 за 10 000 доларів США. Угода була оформлена видачею генеральної довіреності на право розпорядження автомобілем.

08.10.2016 в Територіальному сервісному центрі МВС №8046 ОСОБА_2. переоформив даний автомобіль на своє ім`я на підставі договору купівлі-продажу №8046/2016/118257 від 08.10.2016.

При винесені рішення судом першої інстанції не встановлено обставин набуття автомобіля у власність та не враховано позицію Верховного Суду, викладену в постанові від 30.01.2019 ( справа №444/848/16-ц), в якій обставини справи безпосередньо стосуються права спільної власності подружжя на автомобіль, що був придбаний на підставі довіреності.

При цьому судом першої інстанції помилково врахована правова позиція Верховного Суду, викладена в постанові від 22 січня 2019 року (справа №145/145/17) про те, що видача довіреності на володіння, користування та розпорядження транспортним засобом без належного укладення договору купівлі-продажу цього транспортного засобу не вважається укладеним відповідно до закону договором та не є підставою для набуття права власності на транспортний засіб особою, яка цю довіреність отримала, оскільки спір у вказаній справі виник з приводу визнання права власності на автомобіль, а даний спір виник щодо поділу майна подружжя.

Доказом того, що автомобіль NISSAN PRIMERA був придбаний відповідачем ще до укладення шлюбу з позивачем, є наявний в матеріалах справи відеозапис з їх весілля.

Звертає увагу, що даний автомобіль був відчужений ОСОБА_2 в період шлюбу з ОСОБА_1 , за її усної згоди, відповідно до договору купівлі-продажу №8041/2017/574255 за 75 000 грн, що підтверджується листом Регіонального сер центру МВС в м. Києві від 05.03.2020 № 31/26-17528, який суд першої інстанції безпідставно не взяв до уваги. Отримані кошти від продажу даного транспортного засобу витрачені сторонами на потреби їхньої сім`ї, зокрема на придбання одягу, ліків, продуктів харчування.

Вважає, що зустрічний позов підлягає задоволенню, оскільки наданими доказами доведено, що кошти відповідно до розписки від 17.02.2015 року та договору позики №18/08 від 18.08.2017 року були позичені саме в інтересах сім`ї на купівлю спільної квартири.

Також посилається на порушення судом першої інстанції норм процесуального права в частині проведення судового засідання 09.09.2020 без повідомлення відповідача та його представника про зміну місця проведення судового засідання. Зазначила, що у зв`язку з неналежним повідомленням про місце проведення судового засідання у відповідача не було можливості задати питання допитаному в цьому засіданні свідку ОСОБА_7 та забезпечити явку своїх свідків, покази яких мають істотне значення для вирішення справи.

Крім цього, 20.10.2020 представник відповідача подав клопотання про відкладення розгляду справи, оскільки адвокат був присутній при проведенні слідчих дій (обшук) в рамках кримінального провадження. Суд повинен був відкласти розгляд справи на іншу дату і надати можливість відповідачу прийняти участь у допиті свідка позивача, а також допитати свідків відповідача. Своїми діями суд першої інстанції надав перевагу позивачу, що порушує принцип рівності прав учасників процесу щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків.

Зазначає, що судом першої інстанції допущені порушення норм процесуального права, що полягають у зволіканні з виготовленням повного тексту рішення, також порушено строки надіслання копій цього рішення до Єдиного державного реєстру судових рішень.

У відзиві представник ОСОБА_1 - адвокат Дубчак Л. С. просить залишити без задоволення апеляційну скаргу, а рішення Святошинського районного суду м. Києва від 20 жовтня 2020 року без змін.

Вважає, що судом першої інстанції було правильно застосовано норми матеріального права та не було порушено норми процесуального права, було прийнято законне та обґрунтоване рішення на підставі повного дослідження та належної оцінки всіх наявних в матеріалах справи доказів.

В судовому засіданні представник ОСОБА_2 - адвокат Яндян О. А. апеляційну скаргу підтримала та просила її задовольнити.

Представник ОСОБА_1 - адвокат Дубчак Л. С. просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явились, про день, час та місце розгляду справи повідомлені судом належним чином.

Заслухавши пояснення представників сторін, переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Статтею 65 СК України передбачено, що дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.

Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України).

Згідно з частинами другою та третьою статті 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

За загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя, згідно зі статтею 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, і позивач не зобов`язаний доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя. Той із подружжя, який порушує питання про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують.

Зазначена правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, згідно із якою діє презумпція спільності майна подружжя і особа, яка це заперечує, повинна цю презумпцію спростувати.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц.

Вартість майна, що підлягає поділу визначається, виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. У випадку відчуження майна одним із подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв`язку з цим - неможливості встановлення його дійсної (ринкової) вартості, визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи. Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на спільне майно.

Такий висновок зробив Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 03 жовтня 2018 року у справі № 127/7029/15-ц (провадження 61-9018сво18).

Судом встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 08 червня 2013 року.

В шлюбі у сторін народилася донька ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 23 січня 2018 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано (а.с.9 т.1).

Як вбачається з матеріалів справи, 21 вересня 2012 року ОСОБА_6 на ім`я ОСОБА_2 та ОСОБА_9 , які діють незалежно один від одного, було видано довіреність, посвідчену приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Анохіною В. М. за реєстровим №2169, якою ОСОБА_2 та ОСОБА_9 було уповноважено представляти її інтереси з усіх питань, пов`язаних з експлуатацією та розпорядженням належним їй транспортним засобом автомобілем марки NISSAN PRIMERA, 2004 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , номер шасі : НОМЕР_2 . Термін дії довіреності до 21.09.2017 року (а.с.102 т.2).

Як вбачається з відповідей Головного сервісного центру МВС від 14.08.2018 №31/507аз та від 03.10.2018 №31/643аз на запит адвоката Дубчак Л. С., згідно з інформацією з бази даних Єдиного державного реєстру МВС вищевказаний автомобіль було зареєстровано на праві власності за ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу №8046/2016/118257 від 08.10.2016, укладеному в ТСЦ№8046. Вартість придбання автомобіля до договору купівлі-продажу у базі даних Реєстру значиться 50 000 грн (а.с. 159, 167 т.1).

08.08.2017 територіальним сервісним центром №8041 РСЦ МВС в м. Києві здійснено перереєстрацію транспортного засобу на нового власника ОСОБА_9 на підставі укладеного 08 жовтня 2017 року в ТСЦ №8041 договору купівлі-продажу транспортного засобу №8041/2017/574255. Ціна транспортного засобу, за яку його було відчужено, зазначена 75 000 грн (а.с.48,49 т.2, 115,116 т.3).

Як вбачається з матеріалів справи, відповідно до висновку оцінювача ТОВ "Асоціація незалежних експертів України" (сертифікат №199/16 суб`єкта оціночної діяльності від 02.03.2016 р.) ОСОБА_10 , ринкова вартість автомобіля NISSAN PRIMERA, 2004 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , номер шасі : НОМЕР_2 , на дату оцінки 08.08.2017 становить 75 000 грн (а.с.58 т.2).

24.11.2017 територіальним сервісним центром №8045 РСЦ МВС в м. Києві транспортний засіб перереєстровано на нового власника ОСОБА_5 на підставі укладеного 24.11.2017 в ТСЦ №8045 договору купівлі-продажу транспортного засобу №8045/2017/722140. Вартість купівлі-продажу автомобіля за договором у базі даних Реєстру значиться 104 772,34 грн (а.с. 167 т.1, 115, 116 т.3).

Ухвалюючи рішення про задоволення позову в частині стягнення грошової компенсації за автомобіль, суд першої інстанції правильно встановив, що автомобіль NISSAN PRIMERA (легковий седан В, ідентифікатор ТЗ НОМЕР_2, об`єм двигуна 1800 куб.см., 2004 року випуску) був об`єктом спільної сумісної власності подружжя та визнав, що ОСОБА_1 має право на стягнення грошової компенсації з відповідача за її частку у праві спільної сумісної власності на автомобіль.

Доводи апеляційної скарги не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки, які обґрунтовано викладено в мотивувальній частині рішення.

Суд першої інстанції дав належну правову оцінку доводам відповідача щодо обставин набуття у власність вищевказаного автомобіля на підставі довіреності, виданої 21 вересня 2012 року, та обставині отримання продавцем ОСОБА_6 грошових коштів за автомобіль в розмірі 10 000 доларів США.

Відповідачем не було оспорено правочин у вигляді видачі довіреності від 21.09.2012 на ім`я ОСОБА_2 та ОСОБА_9 , не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження тієї обставини, що під час посвідчення приватним нотаріусом довіреності на ім`я ОСОБА_2 було приховано інший правочин, а саме договір купівлі-продажу транспортного засобу, за яким продавцем було отримано 10000 доларів США.

При цьому покази ОСОБА_6 та ОСОБА_9 щодо обставин придбання автомобіля у 2012 році та передачі коштів за його придбання не є належними та допустимими доказами.

Не є такими доказами й відеозапис з весілля сторін, з огляду на правомірність користування відповідачем вказаним транспортним засобом станом на 08.06.2013 на підставі довіреності на право користування, виданої йому 21.09.2012.

Також колегія суддів вважає необґрунтованими доводи апеляційної скарги щодо застосування судом першої інстанції норм права без урахування висновків, викладених в постанові Верховного Суду від 30 січня 2019 року (справа №444/848/16-ц), оскільки в даній справі фактичні обставини справи є іншими.

Є недоведеними твердження апеляційної скарги про те, що станом на дату відчуження автомобіля 08.08.2017 сторони проживали однією сім`ю, продаж вказаного майно було здійснено за усної згоди позивачки, а отримані кошти були витрачені в інтересах сім`ї.

Як вбачається зі змісту рішення Святошинського районного суду м. Києва від 23 січня 2018 року (справа №759/12158/17), звертаючись до суду з позовом про розірвання шлюбу з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 зазначала, що з серпня 2017 року сторони проживають окремо, спільного господарства не ведуть, мають окремий бюджет. Відповідач у судовому засіданні надав заяву про визнання позовних вимог у повному обсязі (а.с.9 т.1).

Разом з тим, апеляційний суд вважає обґрунтованими доводи апеляційної скарги щодо невідповідності визначеного судом першої інстанції розміру грошової компенсації за автомобіль в сумі 52 386,17 грн вартості автомобіля на момент продажу.

Висновок суду першої інстанції у вказаній частині ґрунтується на листі Головного сервісного центру МВС України від 03.10.2018 №31/63аз, згідно якого вартість купівлі-продажу автомобіля марки NISSAN PRIMERA (легковий седан В, ідентифікатор НОМЕР_3, об`єм двигуна 1800 куб.см., 2004 року випуску) за договором у базі даних Реєстру значиться 104 772,34 грн, а також те, що сторони по справі не заперечували проти такої вартості автомобіля та не надали звіту про його ринкову вартість на момент розгляду справи.

Разом з тим, суд першої інстанції не врахував, що вказаний лист в частині зазначення інформації про відчуження автомобіля ОСОБА_2 за 104 772,34 грн спростовується доказами, які були надані Регіональним сервісним центром МВС в м. Києві 05.03.2020 №31/26-1752 на запит суду (а.с.45-64 т.2).

Відповідно до пояснень представника ОСОБА_1 - адвоката Дубчак Л. С., не маючи наміру створювати для ОСОБА_2 додаткове фінансове навантаження, було прийнято рішення керуватися виключно тією вартістю автомобіля , яка була отримана у відповіді на адвокатський запит - 104 772,34 грн.

Матеріали справи також не містять доказів на підтвердження ринкової вартості подібного за технічними характеристиками автомобіля на час розгляду справи, а також доказів того, що позивач зверталась до суду з клопотанням про призначення відповідної судової експертизи.

Посилання у відзиві на апеляційну скаргу на оголошення, розміщенні в мережі Інтернет, про вартість вживаного автомобіля NISSAN PRIMERA, 2004 року випуску, не можуть бути взяті до уваги судом апеляційної інстанції, оскільки вказані докази суду першої інстанції не подавались, а вказана обставина не була предметом розгляду в суді першої інстанції.

Враховуючи доведеність тієї обставини, що вартість продажу автомобіля за договором купівлі-продажу від 08 серпня 2017 року становила 75 000 грн, остання була визначена на підставі оцінки ТОВ "Асоціація незалежних експертів України", за відсутності інших доказів дійсної вартості вказаного майна на момент його продажу та на час розгляду справи в суді, рішення суду першої інстанції в частині визначення розміру компенсації частки у спільному майні подружжя - автомобіля підлягає зміні шляхом зменшення суми стягнення з 52 386,17 грн до 37 500 грн ( 75 000 грн :2).

Посилання представника позивача на необхідність врахування правових позицій Верховного Суду, висловлених у різних справах, хоч і у подібних правовідносинах, але з різними встановленими обставинами, не має правового значення для справи, яка є предметом перегляду.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні зустрічного позову про визнання боргових зобов`язань за договором позики №18/08 від 18.08.2017 спільним борговим зобов`язанням ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з недоведеності тієї обставини, що вказані кошти були використані в інтересах сім`ї.

Апеляційний суд не може погодитись з вказаним висновком суду першої інстанції з огляду на таке.

Згідно частини першої та другої статті 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Тлумачення вказаних норм свідчить, що цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право/інтерес позивача підлягає захисту обраним ним способом.

Згідно з пунктом 1 частини другої статті 16 ЦК України одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права, що в рівній мірі означає як наявність права, так і його відсутність або й відсутність обов`язків.

Відповідно до ч.4 ст. 65 СК України договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Відповідно до приписів п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21 грудня 2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї ( ч.4 ст.65 СК).

Звертаючись до суду з зустрічним позовом про визнання боргових зобов`язань за договором позики від 18 серпня 2017 року №18/08 спільним боргом сторін, позивач не обґрунтував, яким чином вказане боргове зобов`язання має бути враховане при поділі майна подружжя та яким чином вказана обставина може вплинути на зміст спірних правовідносин в даній справі.

Як вбачається з матеріалів справи, обставини отримання ОСОБА_2 в борг у ОСОБА_3 грошових коштів за договором позики від 18 серпня 2017 року №18/08, а також обставини щодо використання вказаних коштів в інтересах сім`ї та наявність у ОСОБА_1 , як другого з подружжя, спільного з позичальником обов`язку по їх поверненню були предметом розгляду Дніпровського районного суду м. Києва в справі №755/6272/19 (а.с. 30 т.3), рішення якого від 11 лютого 2021 року на даний час переглядається судом апеляційної інстанції.

З огляду на викладене, а також враховуючи те, що обставини існування спільного боргового зобов`язання сторін в даній справі, без відповідних позовних вимог про їх розподіл, не є ефективним способом захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача, а тому в задоволенні позову необхідно відмовити саме з цих підстав.

Оскільки суд першої інстанції в частині відмови в задоволенні зустрічного позову неправильно застосував норми матеріального права, апеляційний суд дійшов висновку про зміну рішення суду першої інстанції в цій частині.

Апеляційний суд погоджується з доводами апеляційної скарги в тій частині, що розгляд справи 09 вересня 2020 року відбувся без належного повідомлення відповідача про місце розгляду справи.

Як вбачається з рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення, ОСОБА_2 отримав 27.07.2020 судову повістку про виклик до суду, в якій зазначено місцезнаходження суду: м. Київ, вул. Жилянська ,142, в той час як судове засідання було проведено за іншою адресою суду (а.с. 115 т.2).

Разом з тим, отримавши повістку в судове засідання на 20 жовтня 2020 року, в якій було правильно визначено місце розгляду справи, відповідач не був позбавлений можливості заявити відповідні клопотання, забезпечити участь свідків, проте таким правом не скористався. Представник відповідача не з`явився в судове засідання 20 жовтня 2020 року, оскільки надав перевагу участі в розгляді іншої справи.

З огляду на належне повідомлення відповідача про дату, час та місце судового засідання, в якому було ухвалене оскаржуване судове рішення, правові підстави для скасування судового рішення з підстав, передбачених п.3 ч.3 ст.376 ЦПК України відсутні.

Також не є підставою для зміни чи скасування судового рішення порушення норм процесуального права в частині строку надіслання його до Єдиного державного реєстру судових рішень.

В іншій частині судове рішення не оскаржується, а тому воно не є предметом апеляційного розгляду.

Частиною 13 статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

З урахуванням зменшення розміру задоволеної частини позовних вимог, сума судового збору, стягнута судом першої інстанції з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 , підлягає зменшенню з 5 286 грн до 4 398 грн 52 коп.

Керуючись ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Яндян Олени Анатоліївни задовольнити частково.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 20 жовтня 2020 року в частині стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 компенсації за автомобіль NISSAN PRIMERA (легковий седан В, ідентифікатор ТЗ НОМЕР_2, об`єм двигуна 1800 куб.см., 2004 року випуску) та судового збору змінити, зменшивши суму стягнення компенсації з 52 386,17 грн до 37 500 грн, а суму судового збору з 5 286 грн до 4 398 грн 52 коп.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 20 жовтня 2020 року в частині відмови в задоволенні зустрічного позову змінити, виклавши мотивувальну частину рішення в редакції цієї постанови.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 03 вересня 2021 року.

Суддя-доповідач: Г. М. Кирилюк

Судді: І. М. Рейнарт

Т. А. Семенюк