Справа № 698/296/20
Провадження № 2/698/79/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 листопада 2021 р. смт Катеринопіль

Катеринопільський районний суд Черкаської області в складі:

головуючого судді Баранова О.І.,

за участю: секретаря судових засідань Триліс Я.О.,

представника позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача Токар О.М. ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження в залі суду у селищі Катеринопіль цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про поділ спільно нажитого майна подружжя, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_3 (надалі - позивач) звернулась до суду з вказаним вище позовом в обґрунтування якого зазначила, що з 18.08.2018 року вона зареєструвала шлюб з ОСОБА_4 (надалі - відповідач). З грудня 2019 року сторони фактично припинили спільне проживання як родина. Після чого позивач звернулася до суду з позовом про розірвання шлюбу, який . Позивач стверджує, що у лютому 2019 року під час перебування у шлюбі подружжям було набуте майно: автомобіль марки Daewoo модель Lanos реєстраційний № НОМЕР_1 , 2007 року випуску, вартістю 3000 доларів США. Позивач вважає, що вказаний автомобіль придбано за спільні кошти подружжя та з огляду на наведене просить визнати його спільною сумісною власністю подружжя. З урахуванням наведеного вище позивач просить залишити спірний автомобіль у власності відповідача, стягнувши з останнього на користь позивача грошову компенсацію за Ѕ вартості автомобілю у розмірі 41 325 грн.. При цьому клопотань про призначення експертизи з метою спростування заперечень сторони відповідача щодо обґрунтованості визначення реальної вартості автомобілю від сторони позивач не надходило.

У відзиві представник відповідача ОСОБА_4 , адвокат Токар О.М. заперечила проти задоволення позовних вимог у повному обсязі через необґрунтованість. Зокрема, в обґрунтування заперечень представником зазначено, що спірний автомобіль придбано відповідачем за 50 000 грн., 40 000 з яких були позичені у фізичних осіб: ОСОБА_5 (20000 грн.) та ОСОБА_6 (20000 грн.). Решту вартості автомобілю - 10 000 грн. було внесено за рахунок заощаджень подружжя, які були нагромаджені за час спільного проживання. Також, починаючи з квітня 2019 року, подружжя ОСОБА_7 проживало у м. Києві, де винаймало житло, але не змогло здійснити погашення заборгованості, яка виникла за вказаний найм. 26.04.2019 року спірний автомобіль було продано матері відповідача ОСОБА_8 за 39000 грн., які були використанні на погашення вказаної вище заборгованості та на власні потреби подружжя. В грудні 2019 року подружжя припинило спільне проживання та згідно судового рішення від 27.04.2021 року шлюб між подружжям було розірвано. Представник відповідача зазначає, що відповідач взяв на себе тягар з повернення позичених коштів та намагався повернути позивачу 10000 грн. спільних коштів, які були використанні на придбання автомобілю, але остання відмовилася від їх отримання.

В судовому засіданні встановленні наступні обставини та відповідні ним правовідносини.

З свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_2 , виданого Катеринопільським РВ ДРАЦС 18.08.2018 року вбачається, що згідно актового запису від 18.08.2018 року за № 19 між ОСОБА_4 та ОСОБА_9 укладено шлюб.(а.с.8)

З відомостей, що містяться в ЄДРСР вбачається, що згідно рішення Катеринопільського районного суду від 27.04.2020 року, яке набрало законної сили 28.05.2020 року розірвано шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_9 укладений 18.08.2018 року згідно актового запису від 18.08.2018 року за № 19.

З розписки ОСОБА_4 від 11.02.2019 року вбачається, що останній отримав у ОСОБА_5 позику для придбання автомобілю «Део Ланос» у сумі 20000 грн. строком до 01.01.2021 року. (а.с.32)

З розписки ОСОБА_4 від 17.02.2019 року вбачається, що останній отримав у ОСОБА_6 позику для придбання автомобілю «Део Ланос» у сумі 20000 грн. строком до 01.01.2021 року. (а.с.33)

З договору купівлі-продажу транспортного засобу від 24.02.2019 року № 5747/19/001480 вбачається, що згідно вказаного договору ТОВ «Консалтингова компанія «Аркон» продала, а ОСОБА_4 придбав легковий автомобіль марки Daewoo модель Lanos, 2007 року випуску, за узгодженою сторонами ціною 49 000 грн..(а.с.30)

З договору купівлі-продажу транспортного засобу від 26.04.2019 року № 5747/19/001480 вбачається, що згідно вказаного договору ОСОБА_4 продав, а ОСОБА_8 придбала легковий автомобіль марки Daewoo модель Lanos, 2007 року випуску, за узгодженою сторонами ціною 39 000 грн..(а.с.31)

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_5 повідомив, що ОСОБА_4 звертався до нього у 2019 році з приводу отримання позики на придбання автомобілю у розмірі 50 000 грн., але таких коштів у свідка не було тому позичив лише 20 000 грн.. Підтвердив факт укладення договору позики на суму 20000 грн.. між ним та ОСОБА_4 в присутності дружини останнього. Також повідомив, що боргове зобов`язання залишається не виконаним до цього часу.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_6 підтвердив факт укладення договору позики на суму 20000 грн. між ним та ОСОБА_4 в присутності дружини останнього, яку впізнав у судовому засіданні як позивача. Кошти позичалися з метою придбання легкового автомобілю ОСОБА_4 . Також повідомив, що на даний час борг повернуто частково у сумі 5000 грн..

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_8 повідомила, що спірний автомобіль було придбано за 49 000 грн. з яких 40 000 грн. позичено: у ОСОБА_5 -20 000 грн.; у ОСОБА_6 - 20 000 грн.. Також на придбання авто було використано спільні кошти подружжя у сумі 10000 грн.. В квітні 2019 року придбала вказаний автомобіль у сина за 39 000 грн.

Суд визнає, що вищенаведені показання свідків є достовірними, оскільки вони послідовні, докладні, не містять протиріч між собою та в цілому узгоджуються з іншими дослідженими судом доказами.

Відповідно до статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований в органі державної реєстрації актів цивільного стану.

Сімейне законодавство передбачає два режими власності подружжя - особисту приватну власність дружини, чоловіка, тобто кожного з подружжя, та спільну сумісну власність подружжя.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка, зокрема є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Також вказано, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 СК України).

Відповідно до ч.ч. 1,2 ст. 62 СК України, якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Якщо один із подружжя своєю працею і (або) коштами брав участь в утриманні майна, належного другому з подружжя, в управлінні цим майном чи догляді за ним, то дохід (приплід, дивіденди), одержаний від цього майна, у разі спору за рішенням суду може бути визнаний об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Отже, виходячи з тлумачення п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України, у випадку набуття одним із подружжя за час шлюбу майна за власні кошти таке майно є особистою приватною власністю.

Згідно правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, передбачена статтею 60 СК України презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу може бути спростована. Один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. При цьому тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

З урахування вказаної вище правової позиції суд визнає, що саме на позивача покладався обов`язок доведення існування підстав, передбачених частиною першою статті 62 СК України, оскільки у даному випадку спростовується презумпція особистої приватної власності відповідача.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить обов`язок повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

За правовою природою договір позики є одностороннім правочином, оскільки після його укладення всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки право вимоги.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.ч. 1-4 ст. 83 ЦПК України сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.

Відповідно до ч.ч. 1,2 ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

З аналізу наведених вище положень процесуального законодавства вбачається обов`язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, дослідження та оцінки наданих сторонами доказів у їх сукупності, а також зазначення норм матеріального права, якими суд керувався при вирішенні позову. Зокрема, у справах про поділ спільного майна подружжя суд повинен враховувати, щостатус спільної сумісної власності визначається не лише часом набуття майна, а також коштами, за рахунок яких таке майно було набуте (джерело набуття).

Отже, з досліджених судом доказів вбачається, що спірний автомобіль було придбано відповідачем під час шлюбу, але за особисті кошти, оскільки згідно ч. 1 ст. 1049 ЦК України, саме останнім взяті на себе зобов`язання за укладеними ним договорами позики, за кошти від яких і придбано спірний автомобіль. При цьому вказані зобов`язання частково виконанні відповідачем та продовжують виконуються останнім, без покладення на позивача обов`язку за вказаними договорами. Також з досліджених доказів вбачається, що в рахунок оплати вартості спірного автомобілю внесено лише 10 000 грн. спільних коштів подружжя, які згідно ст.ст. 60, ст. 70 ч. 1 СК України є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя і підлягають поділу на засадах рівності часток, тобто по 5000 грн. кожному з подружжя. Таким чином, суд визнає, що позивачем не надано належних та допустимих доказів, які б спростовували твердження відповідача про придбання майна під час шлюбу за особисті кошти та підтверджували існування обставин, передбачених ст.. 62 СК України, крім вказаної вище частки внесеної подружжям, розмір якої у майні, з урахування її поділу між подружжям, не є істотним. Крім того, суд визнає, що позивачем не надано належних та допустимих доказів, які б підтверджували наведену останнім вартість спірного автомобілю.

Суд не бере до уваги надані сторонами витяги з мережі інтернет як приклади визначення вартості спірного автомобілю, оскільки для визначення такої вартості потрібні спеціальні знання, якими суд не володіє і відповідно, з урахуванням відсутності клопотання сторін про призначення експертизи з метою визначення реальної вартості майна, не може отримати самостійно.

За таких обставин суд визнає, що наданий відповідачем договір купівлі-продажу транспортного засобу від 24.02.2019 року № 5747/19/001480 є належним та допустимим доказом на підставі якого судом і було визначено вартість спірного майна.

Оцінивши, за своїм внутрішнім переконанням, досліджені у судовому засіданні докази, врахувавши належність, допустимість та достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок досліджених доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку про часткову обґрунтованість позовних вимог та наявність законних підстав для їх часткового задоволення, оскільки судом встановлено, що 1/10 вартості спірного автомобілю була внесена за рахунок спільних коштів подружжя, які є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та, які підлягають поділу на засадах рівності часток. При цьому, незважаючи на придбання спірного автомобілю під час шлюбу, суд відмовляє у визнанні його об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та визнає, що відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України останній є особистою приватною власністю відповідача, оскільки 90% вартості спірного автомобілю, внесено відповідачем за рахунок коштів, які належали йому особисто.

Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України суд вирішує питання про розподіл між сторонами судових витрат, пропорційно розміру задоволених позовних вимог шляхом стягнення з відповідача на користь позивача судових витрат зі сплати судового збору у розмірі 100,90 грн. та витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 600 грн. та з позивача на користь відповідача судових витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 3960 грн.., оскільки вказані витрати є документально підтвердженими та реально понесеними позивачем та відповідачем, що підтверджується наданими суду доказами.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст.4,12,263-265,352,354 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги задовольнити частково.

Визнати об`єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_4 грошові кошти, які були використані на придбання легкового автомобілю марки Daewoo моделі Lanos, 2007 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 у розмірі 10000 гривень.

Визнати за ОСОБА_3 право власності на Ѕ частку грошових коштів, які були використані на придбання легкового автомобілю марки Daewoo моделі Lanos, 2007 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 у розмірі 5000 гривень.

Визнати за ОСОБА_4 право власності на Ѕ частку грошових коштів, які були використані на придбання легкового автомобілю марки Daewoo моделі Lanos, 2007 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 у розмірі 5000 гривень.

Стягнути з ОСОБА_4 (РНОКПП НОМЕР_3 ) на користь ОСОБА_3 судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 100 гривень 90 копійок та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 600 гривень 00 копійок.

Стягнути з ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_4 ) на користь ОСОБА_4 судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 3960 гривень 00 копійок.

В задоволенні інших вимог - відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку безпосередньо до Черкаського апеляційного суду. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення виготовлено 08.12.2021 року.

Головуючий Баранов О.І.