Житомирський апеляційний суд
Категорія 68 Доповідач Коломієць О. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 грудня 2021 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого судді: Коломієць О.С.

суддів: Шевчук А.М, Талько О.Б.

з участю секретаря

судового засідання: Дяченко О.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу №295/10265/20 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , за участю органу опіки та піклування Житомирської міської ради про відібрання дітей та за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , за участю органу опіки та піклування Житомирської міської ради про встановлення опіки, призначення опікуна та стягнення аліментів

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Богунського районного суду м. Житомира від 05 серпня 2021 року, яке ухвалено суддею Зосименко О.М.

встановив:

У серпні 2020 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просив відібрати у дідуся - ОСОБА_2 та дядька - ОСОБА_3 малолітніх дітей ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 і передати дітей йому, як їхньому батьку.

В обґрунтування позову вказав, що рішенням Житомирського районного суду Житомирської області від 07.08.2017 р. розірвано шлюб між ним та ОСОБА_6 , діти після розірвання шлюбу залишилися проживати з матір`ю. ІНФОРМАЦІЯ_3 мати дітей померла, до дня смерті проживала з батьком ОСОБА_2 та рідним братом ОСОБА_3 , які здійснювали догляд за нею та дітьми. Однак, не будучи позбавленим батьківських прав, позивач просить позов задовольнити та відібрати дітей у відповідачів.

У листопаді 2020 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 та просив встановити опіку над малолітніми ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , призначити його опікуном дітей та стягнути з відповідача на свою користь аліменти на утримання дітей в розмірі 1/3 частини всіх видів доходів відповідача, але не менше 50% прожиткового мінімуму, встановленого для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 03.11.2020 року. В обґрунтування позову вказав, що до і після смерті його сестри, діти проживають з ним та дідусем, які здійснюють догляд і забезпечують дітей. Після розірвання шлюбу, батько дітей участі у їх вихованні і забезпеченні не приймає, на пропозицію ОСОБА_1 діти ОСОБА_9 та Єлисей категорично відмовились від переїзду до батька на постійне місце проживання, однак відповідач оформив дітям пенсію по втраті годувальника, якою розпоряджається самостійно та не в інтересах дітей.

Ухвалою Богунського районного суду м. Житомира від 03.12.2020 р. справи об`єднано в одне провадження.

Рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 05 серпня 2021 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Позов ОСОБА_3 задоволено. Встановлено опіку над малолітніми дітьми, призначено їх опікуном ОСОБА_3 . Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 аліменти на утримання малолітніх ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 в розмірі 1/3 частки з усіх видів його заробітку (доходу), але на кожного із дітей не менше 50% мінімального прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 03.11.2020 р. і до досягнення найстаршою дитиною повноліття.

Не погодившись з таким рішенням суду позивач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким його позовні вимоги задовольнити в повному обсязі, у вимогах ОСОБА_3 відмовити за безпідставністю. Скаржник вважає, що при розгляді справи не доведено, що повернення дітей батьку створюватиме реальну небезпеку для їх життя, здоров`я та інтересів. Суд не взяв до уваги, що йому постійно створюються перешкоди у спілкуванні з його дітьми, бажанні брати участь у їх вихованні та матеріальному забезпеченні. Вважає, що як батько дітей, відповідно до норм СК України, має переважне право перед іншими особами на проживання дітей з ним.

Правом подати відзив учасники справи не скористались.

В судовому засіданні позивач підтримав доводи апеляційної скарги і просив скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким задовольнити його позовні вимоги в повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_3 та його представник проти доводів апеляційної скарги заперечили, просили її залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Представники органу опіки та піклування вважають, що підстави для призначення ОСОБА_3 опікуном неповнолітніх дітей відсутні.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, суд приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності.

Згідно з нормами ст. 163 СК України батьки мають переважне право перед іншими особами на те, щоб малолітня дитина проживала з ними. Батьки мають право вимагати відібрання малолітньої дитини від будь-якої особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду. Суд може відмовити у відібранні малолітньої дитини і переданні її батькам або одному з них, якщо буде встановлено, що це суперечить її інтересам.

За нормами ст. 243 СК України опіка, піклування встановлюється над дітьми-сиротами і дітьми, позбавленими батьківського піклування. Опіка, піклування над дитиною встановлюється органом опіки та піклування, а також судом у випадках, передбачених ЦК України .

Суд встановлює опіку над малолітньою особою (піклування над неповнолітньою), якщо при розгляді справи буде встановлено, що вона позбавлена батьківського піклування і призначає опікуна (піклувальника) за поданням органу опіки та піклування (ст.60 ЦК України).

Конвенцією ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної ради України 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція ООН про права дитини) передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (частина 1 статті 3 Конвенції ООН).

Згідно із ч. 1 ст. 9 Конвенції ООН про права дитини, держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до принципу 6 Декларації прав дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року дитина для повного і гармонійного розвитку його особистості потребує любові та розуміння. Вона повинна, коли це можливо, виховуватися своїми батьками та під їх відповідальністю та в будь-якому випадку в атмосфері любові та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли наявні виключні обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю.

Отже, основним принципом зазначених актів міжнародного законодавства є дотримання в першу чергу інтересів дитини та забезпечення її належного та відповідного розвитку.

Судом першої інстанції встановлено, що рішенням Житомирського районного суду Житомирської області від 07.08.2017 у справі №278/1394/17 розірвано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_6 та видано судовий наказ № 296/7838/17 від 31.10.2017 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_6 аліментів на утримання дітей ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 у розмірі 1/3 частки з усіх видів його заробітку (доходу), але на кожного із дітей не менше 50% мінімального прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 04.10.2017р. і до досягнення дітьми повноліття.

Рішенням Житомирського районного суду Житомирської області від 05.11.2019 визначено ОСОБА_10 спосіб його участі у вихованні дітей ОСОБА_7 та ОСОБА_5 (а.с.165 т.1).

ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_6 померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть. До її смерті та після, діти - ОСОБА_7 та ОСОБА_11 відповідно до довідки про склад сім`ї з 10.10.2017 зареєстровані та проживають за адресою: АДРЕСА_1 . За цією ж адресою, на момент звернення до суду, були зареєстровані та проживали дід - ОСОБА_2 та дядько дітей - ОСОБА_3 за адресою.

Згідно акту обстеження умов проживання від 13.05.2020 р, який проводився за місцем проживання дітей по АДРЕСА_1 , встановлено, що для дітей створені усі умови для проживання, в тому числі виділено окрему кімнату, діти забезпечені одягом, взуттям, засобами гігієни, необхідними продуктами харчування (а.с.52 т.1).

Із акту обстеження житлових умов ОСОБА_1 вбачається, що трьохкімнатна квартира має всі зручності, зареєстровані в ній та проживають: позивач ОСОБА_1 , його мати ОСОБА_12 , сестра ОСОБА_13 та племінниця ОСОБА_14 (а.с.18 т.1).

Як вбачається зі шкільної характеристики ОСОБА_7 , дитина під час бесіди з психологом уникає розмов про батька, пояснюючи це тим, що він веде себе нетактовно і грубо, може вдаватися до фізичного насилля (а.с.46 т.1). Згідно висновку приватного психолога ОСОБА_15 перебування малолітніх ОСОБА_9 та ОСОБА_16 у батька без належного психологічного супроводу їх спілкування, може мати негативний вплив на формування психологічних особливостей та психологічно-емоційного стану дітей (а.с.48 т.1.)

Згідно листа Житомирського міського центру соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді від 20.06.2020 ОСОБА_7 та ОСОБА_11 було надано ряд психологічних консультацій з метою визначення рівня стабільності їх психоемоційного стану та прихильності дітей до батька.

Згідно висновку Органу опіки та піклування Житомирської міської ради, затвердженого рішенням виконавчого комітету Житомирської міської ради, як органу опіки та піклування щодо відібрання малолітніх дітей у ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та встановлення опіки від 21.04.2021р. за № 398, фактичне відібрання дітей на даний час є недоцільним і можливе лише після налагодження стосунків між батьком і дітьми та їх готовності проживати разом (а.с.10-13 т.2).

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 про відібрання дітей, суд виходив з інтересів дітей, які тривалий час проживали з матір`ю, та після її смерті з дідусем та рідним дядьком, продовжували проживати разом з ними, взявши до уваги при цьому висновок Органу опіки та піклування Житомирської міської ради, доводи психологів, саму розмову з дитиною, її прив`язаність та коло її близьких для неї людей, з якими у неї встановились міцні психологічні та соціальні зв`язки.

Задовольняючи вимоги ОСОБА_3 , суд дійшов висновку, що на даний час малолітні ОСОБА_7 та ОСОБА_11 вже понад 4 роки не проживають разом з батьком ОСОБА_1 , при цьому виявляють прихильність і бажання проживати зі своїм дядьком ОСОБА_3 , який позитивно характеризується, має задовільний стан здоров`я, на обліках в нарко-та психологічному диспансерах не перебуває, до кримінальної відповідальності не притягувався, має дохід від здійснення підприємницької діяльності. Враховуючи норми Сімейного Кодексу України, якими встановлено обов`язок батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття, суд стягнув аліменти з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 на утримання малолітніх дітей.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду.

Згідно із ч. ч. 2, 8, 9, 10 ст.7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист.

Згідно з частинами першою та п`ятою статті 150 СК України, батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє їх від обов`язку батьківського піклування щодо неї.

Відповідно до статей 3, 155 СК України, дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли з ними не проживає. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства.

Відповідно д ост. 163 СК України батьки мають переважне право перед іншими особами на те, щоб малолітня дитина проживала з ними. Батьки мають право вимагати відібрання малолітньої дитини від будь-якої особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду. Суд може відмовити у відібранні малолітньої дитини і переданні її батькам або одному з них, якщо буде встановлено, що це суперечить її інтересам.

Таким чином, закон закріплює переважне право батьків на проживання разом з малолітньою дитиною. Таке переважне право полягає в тому, що таке суб`єктивне право надає його носієві можливість пріоритетно перед іншими особами набути інше або здійснити існуюче суб`єктивне сімейне право. Внаслідок цього переважне право на проживання разом з дитиною спрямовано на набуття (відновлення) немайнового права на сім`ю; виникає разом із певним суб`єктивним правом та перебуває в пасивному стані до настання юридичних фактів передбачених в законі; реалізується, як правило, за участю іншого суб`єкта, внаслідок чого носій переважного права може набути суб`єктивне право; захищається шляхом переведення або відновлення прав та обов`язків, набутих третьою особою всупереч перевагам, які має суб`єкт переважного права, на нього. Законом прямо допускається, що батькам може бути відмовлено в реалізації переважного права, якщо це буде суперечити інтересам дитини.

Оскільки СК України не визначає зміст категорії «інтереси дитини», то розкрити зміст цього поняття можна через підхід, що застосовує Європейський суд з прав людини.

Так, при визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: 1) у найкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо не придатною або явно неблагополучною; 2) у найкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному середовищі, що не є неблагополучним (пункти 78, 100 рішення ЄСПЛ у справі «Mamchur v. Ukraine» від 16 липня 2015 року (заява № 10383/09).

Такий алгоритм має бути врахований при вирішенні питання про відібрання дитини з огляду на норми частини третьої статті 163 СК України, у тому числі у спорі між батьком дитини та дідом і дядьком, в яких діти проживали довгий час, оскільки взаємини між дідом/дядьком та онуками, які спільно проживають тривалий час, підпадають під дію статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція). Вирішення питання про відібрання дитини у відповідача (дядька онуків), як і вирішення питання про неможливість відібрання дитини на користь позивача (батька дитини) становить втручання у право кожної із сторін у справі на повагу до їх сімейного життя.

Втручання у право на повагу до сімейного життя не є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно здійснено згідно із законом; відповідає одній чи кільком законним цілям, що визначені пунктом 2 статті 8 Конвенції; є необхідними у демократичному суспільстві для забезпечення цих цілей.

На питання, чи передбачене втручання у право сторін законом, закон (стаття 163 СК України) відповідає ствердно, оскільки закріплює переважне право батьків на проживання разом з малолітньою дитиною, але закон допускає, що батькам може бути відмовлено в цьому, якщо це буде суперечити інтересам дитини.

На питання, чи відповідає втручання у право однієї із сторін цілям, про яке йдеться в пункті 2 статті 8 Конвенції, суд знаходить, що таке втручання спрямоване на захист прав і свобод дитини і відповідно вона має законну мету у значенні пункту 2 статті 8 Конвенції.

Визначаючи, чи був захід із втручання у право однієї із сторін необхідним у демократичному суспільстві, суд, беручи до уваги справу в цілому, має розглядати підстави, наведені для виправдання застосування заходу, на предмет їх відповідності та обґрунтованості відповідно до пункту 2 статті 8 Конвенції.

Оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме ретельної оцінки низки факторів, і залежно від обставин справи вони можуть відрізнятися.

Відповідно до пункту 1 статті 3 Конвенції про права дитини дитина наділяється правом на те, щоб її найкращі інтереси оцінювалися і бралися до уваги як першочергове міркування при прийнятті відносно неї будь-яких дій або рішень як у державній, так і у приватній сфері. Найкраще забезпечення інтересів дитини - це право, принцип і правила процедури, які засновані на оцінці усіх елементів, що відображають інтереси дитини у конкретних обставинах.

При оцінці та визначенні найкращих інтересів дитини підлягають врахуванню наступні базові елементи: погляди дитини; індивідуальність дитини; збереження сімейного оточення і підтримання відносин; піклування, захист і безпека дитини; вразливе положення; право дитини на здоров`я; право дитини на освіту.

Возз`єднання дитини з біологічним батьком є важливим позитивним обов`язком держави, і право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя. Право батька на проживання з його малолітньою дитиною має бути захищене, й у правовідносинах, що складаються між батьком і дитиною, бабою і дитиною, він має переважне право на проживання з дитиною.

Як встановлено судом першої інстанції, і позивач, і відповідачі мають позитивні характеристики, належні умови для проживання дитини, дядько має дохід від здійснення підприємницької діяльності. Проте визначальним у цих правовідносинах є те, що негайне відібрання дітей може негативно позначитися на них, а тому необхідне вжиття попередніх та поступових заходів. Такі ускладнення пов`язані з тим, що діти, з моменту розлучення батьків, до та після смерті матері весь час проживали у діда з дядьком, і на момент розгляду справи проживають у дядька, який займається їх вихованням, піклуванням, підтриманням здоров`я та матеріальним забезпеченням. Фактично сім`єю для дітей тривалий час були мама, дід та дядько, а після смерті матері дід і дядько. Під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції дід ОСОБА_2 помер, на даний час діти продовжують проживати з дядьком.

На необхідності на даний час залишити малолітніх дітей з дядьком зазначив і орган опіки та піклування виконавчого комітету Житомирської міської ради у своєму висновку, обґрунтовуючи тим, що стосунки між батьком та дітьми не налагоджені, діти на цей час не готові проживати разом з батьком. Тобто, доцільно спочатку вжити заходів на адаптацію дітей та батька до відновлення стосунків, а також підготовки до проживання з ним.

Допитана в судовому засіданні ОСОБА_7 пояснила, що з дядьком має дружні відносини, довіряє йому та любить, ОСОБА_11 зазначив, що любить свою сестру, дядька та йому подобається, коли до садочка заводить його саме дядько (а.с.24 т.2).

Дитина є найбільш вразливою стороною в ході будь-яких сімейних конфліктів, оскільки на її долю випадає найбільше страждань та втрат. Судовий розгляд сімейних спорів, у яких зачіпаються інтереси дитини, є особливо складним, оскільки в його процесі вирішуються не просто спірні питання між батьками та іншими особами, а визначається доля дитини, а тому результат судового розгляду повинен бути спрямований на захист найкращих інтересів дитини.

Беручи за основу у вирішенні цього спору принцип найкращих інтересів дитини, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що негайне відібрання малолітніх дітей не буде сприяти забезпеченню спокійного та стійкого середовища для них, стане емоційним стресом, не буде враховано і їх поглядів, що у сукупності охоплює складові елементи вказаного принципу. Проживання дітей разом з дядьком протягом тривалого часу становить для них звичну стабільну сімейну середу.

Згідно зі ст. 55 ЦК України опіка та піклування встановлюються з метою забезпечення особистих немайнових і майнових прав та інтересів малолітніх, неповнолітніх осіб, а також повнолітніх осіб, які за станом здоров`я не можуть самостійно здійснювати свої права і виконувати обов`язки.

Відповідно до ст. 64 ЦК України опікуном або піклувальником не може бути фізична особа: яка позбавлена батьківських прав, якщо ці права не були поновлені; поведінка та інтереси якої суперечать інтересам фізичної особи, яка потребує опіки або піклування.

Згідно зі ст. 243 СК України опіка, піклування встановлюється над дітьми-сиротами і дітьми, позбавленими батьківського піклування. Опіка встановлюється над дитиною, яка не досягла чотирнадцяти років, а піклування - над дитиною у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років. Опіка, піклування над дитиною встановлюється органом опіки та піклування, а також судом у випадках, передбачених ЦК України.

Відповідно до ст. 244 СК України опікуном, піклувальником дитини може бути за її згодою повнолітня дієздатна особа. При призначенні дитині опікуна або піклувальника органом опіки та піклування враховуються особисті якості особи, її здатність до виховання дитини, ставлення до неї, а також бажання самої дитини.

Згідно із частиною четвертою ст. 167 СК України, якщо дитина не може бути передана другому з батьків, переважне право перед іншими особами на передання їм дитини мають, за їхньою заявою, баба та дід, повнолітні брати та сестри, інші родичі дитини, мачуха, вітчим.

Згідно з положеннями пункту 2.2 Правил опіки та піклування, затверджених наказом Державного комітету України у справах сім`ї та молоді, Міністерства освіти України, Міністерства охорони здоров`я України, Міністерства праці та соціальної політики України від 26 травня 1999 року за N34/166/131/88, опіку (піклування) може бути встановлено і при житті батьків неповнолітніх дітей зокрема у випадках, коли батьки понад шість місяців не проживають разом з дитиною та без поважних причин не беруть участі в її вихованні та утриманні, не виявляють щодо дитини батьківської уваги та турботи або підкинули (залишили) дитину, і це підтверджено відповідними актами, складеними органами внутрішніх справ.

На обґрунтування доказів щодо необхідності встановити опіку над малолітніми дітьми відповідачем ОСОБА_3 надано ряд документів, зокрема: довідки про місце реєстрації та проживання дітей; характеристики на дітей, складені шкільним та приватним психологом; розрахунок заборгованості зі сплати аліментів ОСОБА_1 на утримання дітей ОСОБА_9 та ОСОБА_16 ; заяви до соціальних служб про невиконання батьком своїх обовязків по відношенню до дітей, зокрема, ненадання вчасно згоди на профілактичні щеплення дітей; витяг з ЄРДР та ухвалу слідчого судді як доказ введення в оману різних служб та інстанцій ОСОБА_1 , невідповідність фактичним обставинам фактів, викладених в його заявах, що стосуються порушення прав дітей; договір про навчання Маргарити в приватній школі «Мала Комп`ютерна Академія «ШАГ».

Перелік підстав призначення опікуна над малолітньою дитиною, визначений СК України, ЦК України, Законами України «Про забезпечення організаційно-правових умов соціального захисту дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування», «Про охорону дитинства» не є вичерпним. А тому, врахувавши інтереси дітей, встановлені у справі обставини та положення Правил опіки та піклування, встановивши, що понад чотири роки ОСОБА_1 не проживає разом зі своїми дітьми та без поважних причин не бере участі в їх вихованні та утриманні, діти проживали з мамою, дідом та дядьком, на даний час з рідним дядьком, який відповідає вимогам щодо кандидатів в опікуни, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позову в частині встановлення опіки щодо малолітніх ОСОБА_7 та ОСОБА_5 , призначення опікуном їх дядька ОСОБА_3 та стягнення з батька аліментів на їх утримання, оскільки призначення опікуна необхідне для вирішення життєво-необхідних питань та забезпечення інтересів дітей.

Статтею 180 СК України передбачено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Згідно з положеннями частин третьої та четвертої статті 60 ЦК України, якщо судом над дитиною встановлюється опіка чи піклування, то аліменти необхідно стягувати на користь особи, що призначається опікуном або піклувальником.

Повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 про відібрання дітей та задоволення вимог ОСОБА_3 про встановлення опіки та стягнення аліментів.

Під час апеляційного розгляду справи було встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_4 помер відповідач ОСОБА_2 , про що свідчить свідоцтво про смерть серії НОМЕР_1 від 09.08.2021, яке видано Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Житомирі Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький).

Відповідно до ч.1, 3 ст. 377 ЦПК України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу.

Якщо судом першої інстанції ухвалено законне та обґрунтоване рішення, смерть фізичної особи сторони у спорі чи припинення юридичної особи сторони у спорі, що не допускає правонаступництва, після ухвалення такого рішення не може бути підставою для застосування вимог частини першої цієї статті.

Отже, оскільки судом ухвалено законне та обґрунтоване рішення, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для закриття провадження у справі в частині вимог первісного позову, у зв`язку із смертю відповідача ОСОБА_2 , хоча дані правовідносини і не допускають правонаступництва.

Наведені в апеляційній скарзі доводи висновків суду першої інстанції не спростовують та не впливають на правильність прийнятого рішення, а зводяться лише до переоцінки доказів.

Рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстави для його скасування відсутні.

На основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Богунського районного суду м. Житомира від 05 серпня 2021 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 10 грудня 2021 року.

Головуючий Судді