Справа № 342/681/20
Провадження № 22-ц/4808/1314/21
Головуючий у 1 інстанції Федів Л. М.
Суддя-доповідач Томин
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 грудня 2021 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

головуючої Томин О.О.

суддів: Горейко М.Д., Пнівчук О.В.,

за участю секретаря Капущак С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги Івано-Франківської обласної прокуратури, Міністерства юстиції України на рішення Городенківського районного суду, ухвалене суддею Федів Л.М. 30 червня 2021 року у м. Городенці, повний текст якого виготовлено 13 липня 2021 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до держави України в особі Івано-Франківської обласної прокуратури, Міністерства юстиції України про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної незаконним кримінальним переслідуванням, незаконним засудженням,

в с т а н о в и в:

У червні 2020 року ОСОБА_1 звернулась в суд з позовом до Міністерства юстиції України, Прокуратури Івано-Франківської області про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної незаконним переслідуванням, незаконним засудженням.

Позовні вимоги мотивовано тим, що 15 травня 2014 року позивачу у кримінальному провадженні №0000097 повідомлено про підозру у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 320 КК України. А саме орган досудового розслідування притягнув ОСОБА_1 до кримінальної відповідальності у зв`язку з тим, що 26 квітня 2014 року вона, працюючи провізором аптеки «Фармако», яка знаходиться за адресою: м. Городенка, вул. Шевченка 47, реалізувала три упаковки лікарського засобу «Солпадеїн» по 12 таблеток в кожній в загальній кількості 36 таблеток без рецепту.

Орган досудового розслідування кваліфікував такі дії як порушення правил торгівлі наркотичними засобами, оскільки за його переконанням ОСОБА_1 порушила вимоги п. 9 Порядку відпуску лікарських засобів і виробів медичного призначення з аптек та їх структурних підрозділів, зокрема відпустила без рецепту лікарський засіб «Солпадеїн», що в своєму складі містить кодеїн - заборонений законом наркотичний засіб, оскільки в 36 таблетках міститься кількість кодеїну, що перевищує гранично допустиму норму його відпуску.

09.12.2014 року Городенківським районним судом постановлено обвинувальний вирок. ОСОБА_1 засуджено за ч. 1 ст. 320 КК України та призначено покарання із застосуванням ст. 69 КК України у виді штрафу у розмірі 850 гривень. Тобто суд першої інстанції визнав дії провізора аптеки «Фармако» ОСОБА_1 як такі, що кваліфіковані органом досудового розслідування вірно, а вину прокурором на основі представлених стороною обвинувачення доказів доведеною.

Ухвалою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 29.04.2015 року вирок Городенківського районного суду від 09.12.2014 року скасовано. Кримінальне провадження по обвинуваченню ОСОБА_1 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 320 КК України закрито у зв`язку з відсутністю в її діях складу кримінального правопорушення.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25.02.2016 року ухвалу Апеляційного суду Івано-Франківської області від 29.04.2015 року скасовано з призначенням нового розгляду в суді апеляційної інстанції.

11.04.2016 року Апеляційним судом Івано-Франківської області вирок Городенківського районного суду від 09.12.2014 року залишено без змін.

14.12.2016 року ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вирок Городенківського районного суду від 09.12.2014 року та ухвалу Апеляційного суду Івано-Франківської області від 11.04.2016 року скасовано і призначено новий розгляд в суді першої інстанції.

Вироком Болехівського міського суду від 03.10.2019 року ОСОБА_1 визнано винуватою у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 320 КК України, та призначено їй покарання із застосуванням ст. 69 КК України у виді штрафу у розмірі 850 грн.

На підставі ч. 5 ст. 74, п. 2 ч. 1 ст. 49 КК України ОСОБА_1 звільнено від призначеного судом покарання у зв`язку із закінченням строків давності.

Ухвалою Івано-Франківського апеляційного суду від 23.12.2019 року вирок Болехівського міського суду від 03.10.2019 року щодо ОСОБА_1 , обвинуваченої у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 320 КК України, скасовано та закрито провадження за відсутністю в діях ОСОБА_1 складу цього кримінального правопорушення.

Постановою Верховного Суду від 27.05.2020 року ухвалу Івано-Франківського апеляційного суду від 23.12.2019 року залишено без змін.

Таким чином судом було підтверджено закриття кримінального провадження щодо ОСОБА_1 з реабілітуючих підстав, а саме: згідно п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України.

З огляду на викладене вважає, що має право на відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів досудового розслідування та суду у зв`язку з незаконним притягненням до кримінальної відповідальності у відповідності до ст. 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

Зокрема, вважає, що має право на відшкодування за рахунок коштів Державного бюджету витрат, понесених за надання правничої (правової) допомоги у вказаному кримінальному провадженні у відповідності до п. 4 ст. 3 вказаного Закону, які не були їй відшкодовані. А саме: з моменту скасування судом касаційної інстанції ухвали Апеляційного суду Івано-Франківської області від 29.04.2015 року до прийняття остаточного рішення Верховним Судом 27.05.2020 року.

Також вважає, що їй підлягає поверненню сплачений в порядку виконання вироку штраф та інші судові витрати.

Крім того позивач зазначає, що оскільки мала вимушені зміни в житті, адже змушена була захищатися від незаконного необґрунтованого обвинувачення, до неї змінилося ставлення з боку оточуючих осіб, членів сім`ї, що негативно позначилося на її матеріальному становищі та психоемоційному стані, їй також завдано моральну шкоду, яку оцінює в 500000,00 грн.

Також зазначає, що кримінальне провадження тривало невиправдано довго, поза межами розумного стоку, а тому вважає, що має право на відшкодування за рахунок держави шкоди, завданої порушенням розумних строків розгляду справи, в сумі 67500,00 грн.

З урахуванням викладеного просила суд стягнути за рахунок коштів державного бюджету на користь ОСОБА_1 850 гривень штрафу, сплаченого нею в дохід держави, шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку; 368,94 грн. витрат за проведення експертизи; 145000 грн. витрат за надання правничої допомоги, а всього 146218,00 грн. процесуальних витрат, пов`язаних з розглядом справи. Стягнути за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 67500 грн. як сатисфакцію за порушення розумних строків розгляду справи судом. Стягнути за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 500000,00 грн. моральної шкоди шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку.

Ухвалою Городенківського районного суду від 17.12.2020 року замінено первісного відповідача Прокуратуру Івано-Франківської області на її правонаступника - Івано-Франківську обласну прокуратуру.

Рішенням Городенківського районного суду від 30.06.2021 року позов задоволено частково. Стягнуто з Державної казначейської служби України за рахунок Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 на відшкодування моральної шкоди 306000 гривень, а також 144000 гривень витрат на правову допомогу. В решті позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням в частині стягнення витрат на правову допомогу, Івано-Франківською обласною прокуратурою подано апеляційну скаргу. Вважає рішення суду в оскаржуваній частині незаконним та необґрунтованим, постановленим з порушенням норм процесуального права, за неповного дослідження доказів, на які посилається позивач.

Зазначає, що судом не було в повній мірі досліджено договори про надання правової допомоги у кримінальному провадженні, укладені між ОСОБА_1 та адвокатом Вань І.Р., та акти виконаних робіт на їх виконання.

Зокрема, судом не взято до уваги, що актом виконаних робіт від 27.02.2016 року, який подано позивачем на обґрунтування наданих адвокатом юридичних послуг для забезпечення участі в суді касаційної інстанції, встановлена вартість робіт у сумі 3000,00 грн. Однак відповідний договір про участь захисника у кримінальному процесі від 02.11.2015 року не долучено до матеріалів справи. Також є незрозумілим на підставі якого договору про надання правової допомоги здійснено оплату послуг вартістю 3000,00 грн. відповідно до акту виконаних робіт від 11.04.2016 року щодо захисту від обвинувачення в суді апеляційної інстанції.

Згідно п. 5.1 Договору про надання правової допомоги від 30.01.2017 року розмір гонорару адвоката обумовлюється сторонами додатковою угодою. На виконання даного договору позивачем здійснено оплату в розмірі 60000,00 грн. Однак до матеріалів справи не відповідної додаткової угоди не долучено.

При цьому відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про їх відшкодування.

Також вважає, що не підлягають відшкодуванню витрати у вигляді преміальних («гонорару успіху») на суму 50000,00 грн., оскільки стягнення таких витрат не передбачено Положенням «Про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», та не надано доказів на підтвердження його оплати.

Крім того зазначає, що судом не повно досліджено докази щодо затраченого адвокатом часу та витрат на надання правової допомоги. Зокрема, адвокатом у затрачений час включено час на проїзд для забезпечення участі захисника в судових засіданнях. Однак вказані витрати є такими, що пов`язані із службовими відрядженнями. А враховуючи те, що адвокат Вань І.Р. є самозайнятою особою, яка не перебуває у трудових відносинах із жодним підприємством, установою та організацією, розцінювати її поїздки, пов`язані з розглядом справи, як службові відрядження передчасно. Відповідно до п. 5.2 Договору про надання правової допомоги від 30.01.2017 року до розміру гонорару не входять витрати, пов`язані з виконанням доручень клієнта (витрати на проїзд, поштову кореспонденцію тощо).

З урахуванням викладеного вважає, що сума витрат на правову допомогу є завищеною, не відповідає критеріям співмірності, розумності та підлягає зменшенню.

Просить скасувати рішення Городенківського районного суду від 30.06.2021 року та постановити нове, яким відмовити в задоволенні позову у частині стягнення витрат на правову допомогу.

Міністерство юстиції України також подало апеляційну скаргу на дане рішення суду. Вважає, що рішення прийнято з неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права.

Зазначає, що стягнення шкоди на підставі ст. 1176 ЦК України, яку застосував суд, характеризується особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, які також є суб`єктами застосування ЗУ «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

Проте, Міністерство юстиції України не являється органом, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудового розслідування, прокуратури і суду. Тобто не є тим органом, до якого можуть застосовуватись положення ст. 1176 ЦК України та вищевказаного Закону як підстави стягнення моральної шкоди.

Отже при винесенні рішення судом неправильно застосовано вказані норми матеріального права щодо Міністерства юстиції України як відповідач по справі.

Також Міністерство юстиції України не являється тим суб`єктом, який порушив права та інтереси позивача.

Вважає, що єдиним належним відповідачем по даній справі є Івано-Франківська обласна прокуратура. А залучення до участі у справі неналежного відповідача Міністерства юстиції України, яке не наділене повноваженнями та компетенцією представляти інтереси держави в даній категорії справ, призвело до порушення принципу змагальності сторін, оскільки Мін`юст в такий спосіб було позбавлено об`єктивної можливості надавати пояснення по суті справи.

Також зазначає, що рішення в частині стягнення з Держави України на користь ОСОБА_1 144000 грн. витрат на правничу допомогу не відповідає критерію реальності адвокатських витрат та є явно завищеним. Крім того будь-яких підтверджуючих документів про сплату ОСОБА_1 коштів за надання правової допомоги до позовної заяви не долучено.

Просить скасувати рішення Городенківського районного суду від 30.06.2021 року в частині задоволення позову до Міністерства юстиції України і ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову до Міністерства юстиції України.

В судовому засіданні апеляційного суду представник апелянта Міністерства юстиції України доводи поданої ними апеляційної скарги та апеляційної скарги Івано-Франківської обласної прокуратури підтримав.

Представник позивача проти задоволення апеляційних скарг заперечила, просила рішення суду залишити без змін.

Представник Івано-Франківської обласної прокуратури в судове засідання не з`явився, причини неявки суду не повідомив, повідомлявся про час та місце розгляду справи належними чином.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що апеляційні скарги підлягають до часткового задоволення з наступних підстав.

Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскільки рішення суду оскаржується лише в частині стягнення витрат на правову допомогу та в частині відповідача - Міністерства юстиції України, то апеляційним судом переглядається лише в цій частині.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом 15 травня 2014 року слідчим СВ Городенківського РВ УМВС Савчак Н.М. було повідомлено, що вона підозрюється у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 320 КК України, що підтверджується копією Повідомлення про підозру від 15.05.2014 року, погодженого Прокуратурою Городенківського району.

Вироком Городенківського районного суду від 09.12.2014 року ОСОБА_1 засуджено за ч. 1 ст. 320 КК України та призначено покарання із застосуванням ст. 69 КК України у виді штрафу у розмірі 850 гривень.

Ухвалою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 29.04.2015 року вирок Городенківського районного суду від 09.12.2014 року скасовано. Кримінальне провадження по обвинуваченню ОСОБА_1 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 320 КК України закрито у зв`язку з відсутністю в її діях складу кримінального правопорушення.

Ухвалою Тлумацького районного суду від 22.09.2015 року по справі №342/540/15-ц (провадження №2/353/252/15), яка набрала законної сили 29.09.2015 року, заяву ОСОБА_1 про відшкодування шкоди у частині повернення сум, сплачених за надання правової допомоги, та в частині витрат, понесених заявником унаслідок здійснення завідомо незаконного кримінального переслідування заявника (з урахуванням інфляції), задоволено частково. Визначено розмір матеріальної шкоди, спричиненої ОСОБА_1 - 11500,00 грн. Стягнуто з Державного казначейства України за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку 11500,00 грн. на відшкодування матеріальної шкоди. В задоволенні решти заявлених вимог відмовлено.

Рішенням Городенківського районного суду від 28.12.2015 року по справі №342/742/15-ц (провадження №2/342/467/2015), яке набрало законної сили 22.01.2016 року, позовні вимоги ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури та суду упродовж квітня 2014 квітня 2015 років (12 місяців) - задоволено частково. Стягнуто з Державної казначейської служби України шляхом списання коштів у безспірному порядку з єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 20000,00 грн. завданої моральної шкоди. В іншій частині позовних вимог відмовлено. Судові витрати віднесено за рахунок держави.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25.02.2016 року ухвалу Апеляційного суду Івано-Франківської області від 29.04.2015 року скасовано з призначенням нового розгляду в суді апеляційної інстанції.

11.04.2016 року Апеляційним судом Івано-Франківської області вирок Городенківського районного суду від 09.12.2014 року залишено без змін.

14.12.2016 року ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вирок Городенківського районного суду від 09.12.2014 року та ухвалу Апеляційного суду Івано-Франківської області від 11.04.2016 року скасовано і призначено новий розгляд в суді першої інстанції.

Вироком Болехівського міського суду від 03.10.2019 року ОСОБА_1 визнано винуватою у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 320 КК України, та призначено їй покарання із застосуванням ст. 69 КК України у виді штрафу у розмірі 850 грн. На підставі ч. 5 ст. 74, п. 2 ч. 1 ст. 49 КК України ОСОБА_1 звільнено від призначеного судом покарання у зв`язку із закінченням строків давності. Вирішено питання щодо речових доказів у кримінальному провадженні.

Ухвалою Івано-Франківського апеляційного суду від 23.12.2019 року вирок Болехівського міського суду від 03.10.2019 року щодо ОСОБА_1 , обвинуваченої у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 320 КК України, скасовано та закрито провадження за відсутністю в діях ОСОБА_1 складу цього кримінального правопорушення. Постановлено процесуальні витрати за проведення експертиз здійснити за рахунок Державного бюджету України (т. 1, а.с. 200-203).

Постановою Верховного Суду від 27.05.2020 року ухвалу Івано-Франківського апеляційного суду від 23.12.2019 року залишено без змін (т. 1, а.с. 205-209).

Обґрунтовуючи поданий позов, ОСОБА_1 посилалась на те, що вищевказаними судовими рішеннями підтверджено закриття кримінального провадження щодо неї з реабілітуючих підстав, а саме згідно п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України. А тому вона має право на відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що згідно вимог ст. 1176 ЦК України, ст.ст. 1-4 ЗУ «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» у випадку закриття провадження за відсутністю в діях ОСОБА_1 складу кримінального правопорушення остання має право на відшкодування заподіяної моральної шкоди, і таке відшкодування проводиться за рахунок коштів державного бюджету. При цьому Держава Україна набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції. А тому позивачем правильно визначено відповідачами у даній справі Міністерство юстиції України, яке діє в судах від імені держави, та Івано-Франківську обласну прокуратуру як орган, який здійснює нагляд за додержанням законів України органами, які проводять досудове слідство. Щодо вимог позивача про відшкодування витрат на правову допомогу в сумі 145000,00 грн., понесених у межах кримінального провадження, суд виходив з того, що позивачем долучено до матеріалів справи документи на підтвердження понесення таких витрат на суму 144000,00 грн., а відповідачами не надано суду доказів з метою доведення надмірності таких витрат та не надано доказів на їх спростування.

Однак апеляційний суд не може в повній мірі погодитися із такими висновками з огляду на наступне.

Відповідно до вимог ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Приписами ч.ч. 1, 2 ст. 1176 ЦК України визначено, що шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом.

Порядок відшкодування моральної шкоди передбачений Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

Так, стаття 1 даного Закону встановлює, що відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок: 1) незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян; 2) незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу; 3) незаконного проведення оперативно-розшукових заходів, передбачених законами України «Про оперативно-розшукову діяльність», «Про організаційно-правові основи боротьби з організованою злочинністю» та іншими актами законодавства.

У випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду.

Згідно статті 2 вказаного Закону право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках: 1) постановлення виправдувального вироку суду; 1-1) встановлення в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду (крім ухвали суду про призначення нового розгляду) факту незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують чи порушують права та свободи громадян, незаконного проведення оперативно-розшукових заходів; 2) закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати; 4) закриття справи про адміністративне правопорушення.

Право на відшкодування шкоди, завданої зазначеними у статті 1 цього Закону оперативно-розшуковими заходами, виникає у випадках, передбачених пунктом 1-1 частини першої цієї статті, або за умови, що протягом шести місяців після проведення таких заходів не було розпочате кримінальне провадження за результатами цих заходів.

Відповідно до ст. 3 цього Закону громадянинові відшкодовується (повертається), в тому числі й моральна шкода.

Відшкодування шкоди в таких випадках провадиться за рахунок коштів державного бюджету (стаття 4 Закону).

Що стосується доводів представника Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (м. Івано-Франківськ) щодо залучення у справі в якості відповідача Міністерства юстиції України, яке не наділене повноваженнями представляти інтереси держави в даній категорії справ, то слід зазначити наступне.

Як зазначено в постанові Верховного Суду від 06.10.2021 року у справі №686/30061/18 (провадження №61-8923св20) кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга статті 2 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 167 ЦК України держава діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин.

Згідно ст. 170 ЦК України держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

У постановах від 20 листопада 2018 року у справі №5023/10655/11 (провадження №12-161гс18) (пункт 6.22), від 21 серпня 2019 року у справі №761/35803/16-ц (провадження №14-316цс19) (пункт 33), від 18 грудня 2019 року у справі №688/2479/16-ц (провадження №14-447цс19) (пункт 28), від 25.03.2020 року у справі №641/8857/17 (пункти 61-63) Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на тому, що у цивільному судочинстві держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями саме у спірних правовідносинах, зокрема і представляти державу в суді.

Таким чином, відповідачем у справі є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган державної влади.

Відповідно до п. 1 Положення про Міністерство юстиції України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №228 від 02.07.2014 року (зі змінами, внесеними Постановою Кабінету міністрів України №380 від 06.05.2020 року) Мін`юст є головним органом у системі центральних органів виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну правову політику, державну політику з питань банкрутства, у сфері нотаріату, організації примусового виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб) (далі - виконання рішень), державної реєстрації актів цивільного стану, державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, державної реєстрації обтяжень рухомого майна, державної реєстрації юридичних осіб, громадських формувань, що не мають статусу юридичної особи, та фізичних осіб - підприємців, реєстрації статуту територіальної громади м. Києва, реєстрації статутів Національної академії наук та національних галузевих академій наук, державної реєстрації друкованих засобів масової інформації та інформаційних агентств як суб`єктів інформаційної діяльності, у сфері виконання кримінальних покарань та пробації, у сфері правової освіти населення; забезпечує формування державної політики у сфері архівної справи і діловодства та створення і функціонування державної системи страхового фонду документації.

Згідно пп.4 п. 3 даного Положення до основних завдань Міністерства юстиції як органу державної влади відноситься самопредставництво, який у випадках, передбачених законом, бере участь у справах та дії у судах України від імені та в інтересах держави.

Звертаючись з до суду з даним позовом, представник позивача зазначила як відповідача Міністерство юстиції України, оскільки вказане Міністерство представляє Державу Україна в судах України.

При цьому колегія суддів зауважує, що відповідачі є лише представниками держави в даному спорі.

Крім того, суд на МЮУ цивільно-правову відповідальність за шкоду, спричинену позивачу правоохоронним органом, не поклав. А вказані доводи не впивають на суть та правильність прийнятого судом рішення про часткове задоволення вимог позивача про стягнення моральної шкоди, заподіяної незаконним кримінальним переслідуванням.

Щодо твердження апелянтів про неправомірність стягнення витрат на правову допомогу в сумі 144000,00 грн., суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 50 КПК України, повноваження захисника на участь у кримінальному провадженні підтверджуються: 1) свідоцтвом про право на зайняття адвокатською діяльністю; 2) ордером, договором із захисником або дорученням органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги.

Згідно з пунктом 4 статті 3 Закону «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» у випадках незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян, громадянинові відшкодовуються (повертаються) суми, сплачені ним у зв`язку з поданням йому юридичної допомоги.

Відповідно до пункту 10 такого Положення до цих сум відносяться суми, сплачені громадянином адвокатському об`єднанню (адвокату), за участь адвоката у справі, написання касаційної і наглядної скарги, а також внесені ним у рахунок оплати витрат адвоката у зв`язку з поїздками у справі до касаційної та наглядної інстанції.

В п. 4 ст. 1, ч.ч. 3, 5 ст. 27 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» визначено, що договір про надання правової допомоги це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. До договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права. Зміст договору про надання правової допомоги не може суперечити Конституції України та законам України, інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, присязі адвоката України та правилам адвокатської етики.

Відповідно до статті 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; захист прав, свобод і законних інтересів підозрюваного, обвинуваченого, підсудного, засудженого, виправданого, особи, стосовно якої передбачається застосування примусових заходів медичного чи виховного характеру або вирішується питання про їх застосування у кримінальному провадженні, особи, стосовно якої розглядається питання про видачу іноземній державі (екстрадицію), а також особи, яка притягається до адміністративної відповідальності під час розгляду справи про адміністративне правопорушення.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

При встановленні розміру гонорару відповідно до частини третьої статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» врахуванню підлягають складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, витрачений ним час, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини.

Також за статтею 28 Правил адвокатської етики, затверджених Звітно-виборним з`їздом адвокатів України від 9 червня 2017 року, гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів професійної правничої (правової) допомоги клієнту.

Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата тощо), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом. Адвокат має право у розумних межах визначати розмір гонорару, виходячи із власних міркувань. При встановленні розміру гонорару можуть враховуватися складність справи, кваліфікація, досвід і завантаженість адвоката та інші обставини. Погоджений адвокатом з клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розмір гонорару може бути змінений лише за взаємною домовленістю. В разі виникнення особливих по складності доручень клієнта або у випадку збільшення затрат часу і обсягу роботи адвоката на фактичне виконання доручення (підготовку до виконання) розмір гонорару може бути збільшено за взаємною домовленістю.

Непогодження клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розміру гонорару при наданні доручення адвокату або в ході його виконання є підставою для відмови адвоката від прийняття доручення клієнта або розірвання договору на вимогу адвоката.

Тож домовленості про сплату гонорару за надання правничої допомоги є такими, що склалися між адвокатом та клієнтом, в межах правовідносин яких слід розглядати питання щодо дійсності такого зобов`язання.

Згідно правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного в постанові від 27 червня 2018 року у справі №826/1216/16 (провадження №11-562ас18) склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. Для підтвердження цих обставин потрібно надати суду договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, які свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних з наданням правової допомоги, і оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Як встановлено судом, правова допомога ОСОБА_1 у кримінальному провадженні надавалася захисником Вань І.Р.

В позовній заяві представник позивача просила стягнути в користь ОСОБА_1 145000,00 грн. витрат за надання правової допомоги, до яких входить: за участь в розгляді справи судом касаційної інстанції (розгляд касаційної скарги прокурора на ухвалу Апеляційного суду Івано-Франківської області від 29.04.2015 року) у розмірі 3000,00 грн.; за надання правової (правничої) допомоги в суді апеляційної інстанції, згідно акту виконаних робіт від 11.04.2016 року у розмірі 3000,00 грн.; за надання правової (правничої) допомоги на стадії підготовки касаційної скарги на ухвалу Апеляційного суду Івано-Франківської області від 11.04.2016 року та вирок Городенківського районного суду Івано-Франківської області від 09.12.2014 року та участь в суді касаційної інстанції в розмірі 3000,00грн.; за надання правничої допомоги ОСОБА_1 на стадії розгляду справи судом першої інстанції в розмірі 60000,00 грн.; за надання правничої допомоги ОСОБА_1 щодо оскарження Вироку Болехівського міського суду від 03.10.2019 року, а саме: підготовка апеляційної скарги та участь у суді апеляційної інстанції в Івано-Франківському апеляційному суді в розмірі 10000,00 грн.; за надання правничої допомоги, згідно додаткової угоди до договору про надання правничої допомоги адвокату Вань І.Р. клієнтом ОСОБА_1 30.12.2019 року сплаченої 50000,00 грн. премії, як коефіцієнт успіху за закриття кримінального провадження з реабілітуючи підстав; за участь в справі в суді касаційної інстанції у розмірі 15000,00 грн.

На підтвердження понесених витрат на правову допомогу позивачем надано копію Договору про надання правової допомоги у кримінальному провадженні від 26.04.2016 року (т. 1, а.с. 17), копію Договору б/н про надання правової допомоги у кримінальному провадженні від 30.01.2017 року (т. 1, а.с. 18), копії Договору про надання правничої допомоги від 04.10.2019 року та Додаткової угоди №1 до Договору про надання правничої допомоги від 04.10.2019 року (т. 1, а.с. 19-23, 29), копію Договору про надання правничої допомоги від 27.04.2020 року (т. 1, а.с. 24-28).

Крім того, представником надано Звіт про результати виконання адвокатом Вань І.Р. доручень клієнта ОСОБА_1 , а саме: надання правничої (правової) допомоги у кримінальній справі №342/766/14-к, що підлягають відшкодуванню за рахунок коштів з державного бюджету (т. 1, а.с. 30-32), довідку від 09.09.2020 про кількість судових засідань у кримінальному провадженні про обвинувачення ОСОБА_1 за ч. 1 ст. 320 КК України, видану Болехівським міським судом Івано-Франківської області 09.09.2020 року (т. 1, а.с. 129-132).

Також представником позивача надано Довідку від 15.06.2020 року, з якої вбачається, що ОСОБА_1 здійснено оплату послуг адвоката Вань І.Р. за надання правової допомоги, та які не повернуто, однак підлягають поверненню клієнту за рахунок держави у зв`язку із закриттям кримінального провадження з реабілітуючих підстав, а також копії актів виконаних робіт (наданих послуг) від 27.02.2016 року на суму 3000,00 грн. за надання правової допомоги згідно п. 5.1 Договору про участь захисника у кримінальному процесі від 02.11.2015 року; від 11.04.2016 року на суму 3000,00 грн. розмір гонорару за захист від обвинувачення у кримінальному провадженні про обвинувачення ОСОБА_1 за ч. 1 ст. 320 КК України в суді апеляційної інстанції; від 11.12.2016 року на суму 3000,00 грн. за виконання доручення згідно договору від 26.04.2016 року про надання правової допомоги у кримінальному провадженні; від 14.10.2019 року на суму 60000,00 грн. за надання правничої допомоги ОСОБА_1 у судах першої інстанції: Городенківському районному суді та Болехівському міському суді; від 30.12.2019 року на суму 10000,00 грн. згідно Договору про надання правничої допомоги від 04.10.2019 року та 50000,00 грн. згідно Додаткової угоди до Договору за надання правничої допомоги ОСОБА_1 щодо оскарження вироку Болехівського міського суду від 03.10.2019 року у справі про обвинувачення ОСОБА_1 за ч. 1ст. 320 КК України та участь в суді апеляційної інстанції в Івано-Франківському апеляційному суді; від 15.06.2020 року на суму 15000,00 грн. - розмір гонорару за заперечення на касаційну скаргу прокурора, подану на ухвалу Івано-Франківського апеляційного суду від 23.12.2019 року та участь в суді касаційної інстанції в справі про обвинувачення ОСОБА_1 за ч. 1 ст. 320 КК України за касаційною скаргою прокурора прокуратури Івано-Франківської області. У вказаних актах зазначено, що сторони підтверджують, що оплату послуг здійснено та сторони один до одного претензій не мають (т. 1, а.с. 33-38, 39).

При цьому судом першої інстанції вірно враховано, що Додатковою угодою №1 до Договору про надання правничої допомоги від 04.10.2019 року сторонами було передбачено, що у випадку закриття судом апеляційної інстанції кримінального провадження з реабілітуючих підстав клієнт сплачує адвокату премію у розмірі 50000,00 грн. (т. 1, а.с. 29).

Отже в даному випадку такий розмір премії був визначений двосторонньо підписаною адвокатом і клієнтом додатковою угодою, яка набула статусу обов`язкової для її сторін і відтак підлягала виконанню ОСОБА_1 . При цьому підписання такої додаткової угоди не суперечить Договору про надання правничої допомоги від 04.10.2019 року.

Наведене зазначено і в практиці Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 12.05.2020 у справі №904/4507/18, Верховного Суду в додатковій постанові від 29.09.2020 року у справі №910/7127/19, в постанові від 08.06.2021 року у справі №910/9243/20.

Крім того, як зазначив Верховний суд у постанові від 16.04.2020 у справі 727/4597/18, відповідно до положень статті 14 ПК України адвокати здійснюють незалежну професійну діяльність. У свою чергу Закон України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» не наводить форму та вимоги до документа, що підтверджує оплату гонорару (винагороди) адвокату. Закон №265/95-ВР, Положення №13 та Положення №148 не визначають порядок здійснення розрахунків адвокатом зі своїм клієнтом за готівку, оскільки не поширюються на осіб, що здійснюють незалежну професійну діяльність.

Тобто, аналіз спеціального законодавства, щодо діяльності адвоката, дає право зробити висновок, про те, що законодавством України не встановлено відповідних вимог до розрахункового документа який повинен надати адвокат при сплаті клієнтом послуг, а також не встановлено форму такого документа. Враховуючи наведене та той факт, що відкриття власного рахунку не є обов`язком адвоката, Верховний Суд доходить висновку, що адвокат може видати клієнту на його вимогу складений в довільній формі документ (квитанція, довідка, тощо) який буде підтверджувати факт отримання коштів від клієнта.

У постанові Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати від 03.10.2019 року у справі №922/445/19, у постанові Верховного Суду від 01.12.2020 зі справи №904/5818/19 також викладено правовий висновок, згідно з яким витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною чи тільки має бути сплачено.

Таким чином доводи апеляційних скарг про те, що не підлягають відшкодуванню витрати у вигляді преміальних («гонорару успіху») на суму 50000,00 грн., а також, що позивачем не надано доказів на підтвердження оплати витрат на правову допомогу судом відхиляються.

Також не заслуговують на увагу посилання Івано-Франківської обласної прокуратури на те, що адвокатом безпідставно у затрачений час включено час на проїзд для забезпечення участі захисника в судових засіданнях, хоча такі вказані витрати є такими, що пов`язані із службовими відрядженнями, а відповідно до п. 5.2 Договору про надання правової допомоги від 30.01.2017 року до розміру гонорару не входять витрати, пов`язані з виконанням доручень клієнта (витрати на проїзд, поштову кореспонденцію тощо).

Апеляційний суд звертає увагу, що в даному випадку адвокатом включено до витрат на правову допомогу не самі витрати на проїзд, а час, затрачений на нього.

Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом в постанові від 25 травня 2021 року у справі №910/7586/19 участь у судовому засіданні являє собою не формальну присутність на ньому, а підготовку адвоката до цього засідання, витрачений час на дорогу до судового засідання та у зворотному напрямку, його очікування та безпосередня участь у судовому засіданні. Такі стадії представництва інтересів у суді, як прибуття на судове засідання та очікування цього засідання є невідворотними та не залежать від волі чи бажання адвоката. При цьому паралельно, вчиняти якісь інші дії на шляху до суду чи під залом судового засідання адвокат не може та витрачає на це свій робочий час. З огляду на що колегія суддів вважає, що такі стадії, як прибуття до суду чи іншої установ та очікування є складовими правничої допомоги, які в комплексі з іншими видами правничої допомоги сприяють забезпеченню захисту прав та інтересів клієнта. З урахуванням наведеного час, який адвокат витрачає на дорогу для участі у судовому засіданні, є складовою правничої допомоги і підлягає компенсації нарівні з іншими витратами.

Разом з тим, апеляційний суд зазначає, що судом першої інстанції не враховано, що Актом виконаних робіт від 27.02.2016 року, який подано позивачем на обґрунтування наданих адвокатом юридичних послуг для забезпечення участі в суді касаційної інстанції, встановлена вартість робіт у сумі 3000,00 грн. згідно п 5.1 Договору про участь захисника у кримінальному процесі від 02.11.2015 року.

Однак вказаний договір в матеріалах справи відсутній.

Також згідно копії Акту виконаних робіт від 11.04.2016 року для забезпечення захисту від обвинувачення в кримінальному провадженні в суді апеляційної інстанції встановлено вартість робіт у сумі 3000,00 грн. Однак не зазначено, яким договором передбачено такі витрати і не долучено такого до матеріалів справи.

Також позивачем та її представником надано суду копію Акту виконаних робіт від 14.10.2019 року на суму 60000,00 грн. за надання правничої допомоги ОСОБА_1 у судах першої інстанції: Городенківському районному суді та Болехівському міському суді. Однак такі витрати також не передбачені жодним наявним в матеріали справи договором про надання правової допомоги.

Згідно п. 5.1 Договору про надання правової допомоги від 30.01.2017 року розмір гонорару адвоката обумовлюється сторонами згідно додаткової угоди. Проте відповідної додаткової угоди до матеріалів справи не долучено.

Таким чином стороною позивача не доведено понесення ОСОБА_1 витрат на правову допомогу на загальну суму 66000,00 грн. із заявлених (3000,00 + 3000,00 + 60000,00).

При цьому відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу є підставою для відмови у задоволенні вимог про їх відшкодування (постанова Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі №826/1216/16 (провадження №11-562ас18)).

Наведене залишилося поза увагою місцевого суду, а тому оскаржуване рішення слід змінити в частині стягнення витрат на правову допомогу, стягнувши з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 78000 грн. 00 коп. витрат на правову допомогу (144000,00 66000,00).

В решті рішення суду слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційні скарги Івано-Франківської обласної прокуратури, Міністерства юстиції Українизадовольнити частково.

Рішення Городенківського районного суду від 30 червня 2021 року в частині стягнення витрат на правову допомогу змінити.

Стягнути з Державного бюджету України накористь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_1 ) 78000 (сімдесят вісім тисяч) грн. 00 коп. витрат на правову допомогу.

В решті рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Головуюча: О.О. Томин

Судді: М.Д. Горейко

О.В. Пнівчук

Повний текст постанови складено 10 грудня 2021 року.