справа № 755/4791/20 головуючий у суді І інстанції Яровенко Н.О.
провадження № 22-ц/824/267/2021 суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Березовенко Р.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 лютого 2021 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого судді -Березовенко Р.В.,
суддів:Нежури В.А., Лапчевської О.Ф.,

з участю секретаря Мариненко Я.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 05 жовтня 2020 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства з іноземними інвестиціями «Слобожанська будівельна кераміка» про стягнення заборгованості заробітної плати,-

В С Т А Н О В И В:

У березні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Приватного акціонерне товариство з іноземними інвестиціями «Слобожанська будівельна кераміка» (надалі ПрАТ іі «СКБ») в якому просив стягнути з ПрАТ іі «СКБ» на його користь невиплачену суму заробітної плати, яка складає 31 841,23 дол. США, що за офіційним курсом Національного банку України, станом на дату звернення до суду з позовом становить 981 543,59 гривень.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 16 травня 2011 року позивач був прийняти на роботу на посаду директора з виробництва. 15 вересня 2011 року позивач був переведений на посаду генерального директора товариства. Відповідно до контракту посадовий оклад позивача становив 56 000,00 гривень, що відповідає 7 000,00 дол. США. Додатковою угодою від 28 грудня 2014 року була встановлена гарантована заробітна плата 86 800,00 гривень, яка підлягала індексації відповідно до рівня інфляції. Відповідно до платежів за трудовим договором, у підприємства виникла заборгованість у розмірі 981 543,59 гривень у зв`язку із недотриманням ч. 2 ст. 533 ЦК України. 28 березня 2017 року позивач був звільнений за угодою сторін та на день розрахунку з ОСОБА_1 не були проведені всі розрахунки по заробітній платі згідно з контрактом.

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 05 жовтня 2020 року в позові ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства з іноземними інвестиціями «Слобожанська будівельна кераміка» про стягнення заборгованості заробітної плати відмовлено.

Не погодившись із вказаним судовим рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі апелянт, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права та невідповідність висновків суду обставинам справи, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позов.

При цьому зазначає, що судом першої інстанції невірно визначено строк та сума заборгованості по заробітній платі. Застосування судом офіційного курсу гривні до долару США, встановленого Національним банком України, який був на час часткової сплати заробітної плати, на думку апелянта, не відповідає ч.2 ст. 533 ЦК України та порушує майнові інтереси позивача. Натомість, відповідач не надав заперечень та свого розрахунку суми заборгованості по заробітній платі. Крім того, ОСОБА_1 не погоджується з висновком суду першої інстанції щодо порушення тримісячного строку звернення до суду, оскільки згідно ст. 233 КЗпП України працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмежень будь-якого строку.

В ухвалі про відкриття апеляційного провадження відповідачу було надано строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу.

01 грудня 2020 року до суду надійшов відзив Приватного акціонерного товариства з іноземними інвестиціями «Слобожанська будівельна кераміка», згідно якого відповідач просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. Зазначає, що заборгованість по заробітній платі перед позивачем відсутня. У підписаному сторонами контракті встановлена сума заробітної плати у гривні, тому перерахунки не застосовуються. Генеральний директор несе особисту відповідальність за наявність боргів товариства з виплати заробітної плати працівникам. Позивач при виникненні заборгованості з виплати заробітної плати, навіть власної, повинен був нести відповідальність та вжити всіх заходів щодо її погашення.

Представник апелянта, адвокат Макаренко Ю.О., в судовому засіданні просив апеляційну скаргу задовольнити.

Представник відповідача - адвокат Шишковський М.Б., який з`явився у судове засідання 08.02.2021 року, належних доказів, які підтверджують його повноваження суду не надав. Клопотань про відкладення розгляду справи від учасників справи не надходило.

Отже, інші учасники справи належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, до суду не з`явилися, однак їх неявка згідно вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити, виходячи з такого.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом першої інстанції було встановлено, що 16 травня 2011 року ОСОБА_1 був прийнятий на роботу в Приватне акціонерне товариство з іноземними інвестиціями «Слобожанська будівельна кераміка» (надалі ПрАТ іі «СКБ») на посаду директора з виробництва (а.с.104).

Наказом № 72-ОС від 14 вересня 2011 року ОСОБА_1 призначено на посаду генерального директора ПрАТ іі «СКБ» з 15 вересня 2011 року з режимом роботи та її оплати згідно укладеного з ним трудового контракту (а.с.107).

15 вересня 2011 року з ОСОБА_1 було укладено трудовий контракт, відповідно до умов якого згідно п.3.1. за результатами обов`язків, передбачених цим контрактом, Генеральному директору щомісяця виплачується заробітна плата за рахунок коштів Товариства, зокрема посадовий місячний оклад без урахування обов`язкових податків і зборів встановлюється у розмірі 56 000 грн., що відповідає, на день укладання даного Контракту, еквівалентну 7 000 доларів США (а.с.110).

Пунктом 7.1. визначено, що цей контракт діє з 15.09.2011 року до 14.09.2014 року.

Відповідно до додаткової угоди до трудового контракту від 28.12.2014 року пункт 3.1 трудового контракту викладено наступним чином: за виконання обов`язків, передбачених цим Контрактом «Генеральному директору» щомісяця виплачується заробітна плата за рахунок коштів Товариства: а) гарантована частина - складає 86 800 грн. (після сплати податків і зборів). Гарантована частина підлягає індексації не рідше одного разу на квартал відповідно до рівня інфляції визначеного Державною Службою Статистики України.

Наказом № 72-ОС від 28.03.2017 року радника Президента з питань розвитку та технологій ОСОБА_1 28.03.2017 року звільнено за угодою сторін відповідно до п.1 ст. 36 КЗпП України. Визначено бухгалтерії здійснити остаточний розрахунок з працівником у строк відповідно до ст. 116 КЗпП України.

Звертаючись до суду із позовом позивач просив стягнути заборгованості по заробітній платі за період з липня 2013 року по лютий 2015 року, яка не була сплачена йому в день його звільнення всупереч ст. 116 КЗпП України. Так, на думку позивача заборгованість утворилася внаслідок того, що заробітна плата його не вираховувалась в еквіваленті до долара США при зміні курсу долара США.

Відмовляючи у задоволені позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем невірно визначений строк заборгованості по заробітній платі. В даному випадку виходячи зі змісту самого контракту строк заборгованості повинен обмежуватись строком дії контракту, а саме до 14.09.2014 року. Оскільки трудовий контракт ОСОБА_1 встановлює розмір заробітної плати 56000 грн. з визначенням еквіваленту заробітної плати в доларах США, тому заробітна плата мала відповідати за розміром еквіваленту 7000 доларів США у гривні на дату виплати. Крім того, суд першої інстанції вважав, що остаточний розрахунок із ОСОБА_1 був проведений 29.03.2017 року, а звернувся він до суду із зазначеним позовом лише 21.03.2020 року, тому відповідно до частини першої статті 233 КЗпП України позивачем пропущено тримісячний строк звернення до суду, що є підставою для відмови в задоволенні позову.

Оцінюючи вказані висновки суду першої інстанції колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства.

Згідно із статтею 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору.

Заробітна плата працівників підприємств на території України виплачується у грошових знаках, що мають законний обіг на території України (стаття 23 Закону України «Про оплату праці»).

Згідно із статтею 192 ЦК України законним платіжним засобом, обов`язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до частини першої статті 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України.

Відповідно до ч.2 статті 533 ЦК України якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

За змістом частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (частина перша 629 ЦК України).

Відповідно до ч.1 ст. 21 Закону України «Про оплату праці» трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Таким чином, закон передбачає обов`язковість здійснення платежів на території України в національній валюті, однак не містить заборони на використання в розрахунках розміру грошових зобов`язань іноземної валюти або інших розрахункових величин. Тому, сторони трудового договору (як у первістній редакції, так і з урахуванням додаткової угоди) можуть визначити розмір заробітної плати працівника у гривнях із зазначенням еквівалента суми в іноземній валюті. Це не суперечить вимогам статтей 192, 533 ЦК України.

Такого висновку дійшов Верховний Суд у своїй постанові від 26.06.2019 року у справі №761/21776/16-ц.

Отже, враховуючи викладене колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що оскільки трудовий контракт ОСОБА_1 встановлює розмір заробітної плати 56 000 грн. з визначенням еквіваленту заробітної плати в доларах США, тому заробітна плата на дату виплати мала виплачуватися у гривні та відповідати за розміром еквіваленту 7 000 доларів США.

Натомість, колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції щодо невірного визначеня строку та розміру заборгованості по заробітній платі який обмежується строком дії контракту, а саме до 14.09.2014 року, а також розрахунку заборгованості по кожному окремому платежу в еквіваленті гривні до долару США на час такої виплати.

Так, з матеріалів справи вбачається, що трудові відносини позивача та відповідача за трудовим контрактом від 15 вересня 2011 року продовжувалися і після 14.09.2014 p., що не заперечувалося відповідачем. Зокрема 28 грудня 2014 року сторони уклали додаткову угоду до трудового контракту, якою змінили п.3.1., встановивши гарантовану частину заробітної плати у розмірі 86 800 грн., яка підлягала індексації відповідно до рівня інфляції, а також продовжили термін дії трудового контракту до 30 грудня 2018 року включно (т.1, а.с. 19).

Відповідно до ч. 1 ст. 39-1 КзПП України, якщо після закінчення строку трудового договору трудові відносини фактично тривають і жодна із сторін не вимагає їх припинення, дія цього договору вважається продовженою на невизначений строк.

Вказані обставини та норми закону суд першої інстанції, не врахував.

Крім того, відповідно до пункту 30.1 статті 30 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні", моментом виконання грошового зобов`язання є дата зарахування коштів на рахунок кредитора або видачі їх йому готівкою.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що при розрахунку заборгованості із заробітної плати позивачем використано офіційний курс гривні до долару США (23,4691 грн. за 1 дол. США), встановлений Національним банком України на час його вимоги (у грудні 2019 р.) до відповідача про сплату заборгованості із заробітної плати (оскільки платежі із заробітної плати у належному обсязі до цього часу не відбулися). Застосування офіційного курсу гривні до долару США, встановленого Національним банком України, який був на час часткової виплати заробітної плати при розрахунку заборгованості із заробітної плати за позовом, не відповідає ч. 2 ст. 533 ЦК України, оскільки стосується курсу валюти на час фактичної виплати, яка ще не відбулася та порушує майнові інтереси позивача.

Отже, колегія суддів вважає, що у випадку порушення грошового зобов`язання, предметом якого є грошові кошти, виражені у гривнях з визначенням еквівалента в іноземній валюті, втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлюється еквівалентом іноземної валюти. Тобто, стягнення відповідних сум і відновлення порушеного права позивача, на думку колегії суддів, повинно проводитися шліхом стягнення еквіваленту іноземної валюти на день такого стягнення, тобто у даному випадку на день ухвалення судового рішення.

Згідно розрахунку суми заборгованості по заробітній платі ОСОБА_1 за трудовим контрактом від 15 вересня 2011 року сума заборгованості в еквіваленті до долару США складає 31 841,23 дол. США, що за офіційним курсом Національного банку України, станом на дату постановлення судового рішення - 08 лютого 2021 року (27,7711 грн. за 1 дол. США), становить 884 265, 98 грн. А відтак, сума заборгованості у розмірі 31 841,23 дол. США (у гривневому еквіваленті) підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Правильність вказаних висновків підтверджується Постановами Верховного суду України від 21.12.2016 р. у справі № 6-1672цс16, від 01.03.2017 р. у справі № 6-284цс17, Постановою Верховного суду від 07.04.2018 р. у справі № 916/1435/17, Постановою Великої Палати Верховного суду України від 07.07.2020 р. у справі № 296/10217/15-ц.

Що ж стосується посилання відповідача на судову практику в інших справах, то колегія суддів їх оцінює критично, оскільки зазначені судові рішення стосуються відмінних правовідносин, які виникли між сторонами за інших обставин, а тому не можуть бути застосовані у даному випадку.

Враховуючи викладене колегія суддів погоджується з доводами апелянта та вважає, що позовні вимоги щодо існування заборгованості з заробітної плати у розмірі 31 841,23 дол. США, що на час ухвалення апеляційним судом рішення складає 884 265, 98 грн. є доведеними та обґрунтованими.

Поряд з цим, колегія суддів критично оцінює висновок суду першої інстанції, що позивачем відповідно до частини першої статті 233 КЗпП України пропущено тримісячний строк звернення до суду, що є підставою для відмови в задоволенні позову, оскільки згідно частини другої статті 233 КЗпП України, у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Вказане, також, узгоджується з висновком Верховного Суду від 05.12.2018 року у справі № 134/1781/16-ц (провадження № 61-23397св18).

Крім того, відповідно до ч. 3 ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Як вбачається з матеріалів справи, заяви про застосування судом строків позовної давності відповідачем не подавалося.

Згідно вимог ст.ст. 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог (ч. 2 ст. 264 ЦПК України).

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ч.4 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Дослідивши матеріали справи, суд апеляційної інстанції вважає, що відповідачем не надано належних і допустимих доказів, які б спростовували доводи позивача.

Отже, переглядаючи справу, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для задоволення апеляційної скарги і скасування рішення суду першої інстанції.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції не ґрунтується на вимогах закону, а висновки суду не відповідають обставинам справи та зроблені із порушенням норм матеріального права, які призвели до неправильного вирішення справи, тому рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню, з ухваленням нового судового рішення про задоволення позовних вимог.

Відповідно до ч.13 ст.141 ЦПК України апеляційний суд, в зв`язку з ухваленням нового судового рішення, змінює розподіл судових витрат.

Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору, на підставі п. 1 ч.1 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір», позовні вимоги апелянта судом апеляційної інстанції задоволено, тому судові витрати за подачу позову у розмірі 9 815,44 грн. та за апеляційний розгляд у розмірі 14 723,16 грн. (разом 24 538,60 грн.) підлягають стягненню з відповідача на користь держави.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 05 жовтня 2020 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позов ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства з іноземними інвестиціями «Слобожанська будівельна кераміка» про стягнення заборгованості заробітної плати - задовольнити.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства з іноземними інвестиціями «Слобожанська будівельна кераміка» на користь позивача ОСОБА_1 884 265 (вісімсот вісімдесят чотири тисячі двісті шістдесят п`ять) гривня 98 коп. невиплаченої суми заробітної плати.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства з іноземними інвестиціями «Слобожанська будівельна кераміка» на користь держави судовий збір у розмірі 24 538,60 гривень.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Головуючий: Р.В. Березовенко

Судді: В.А. Нежура

О.Ф. Лапчевська