22-ц/804/114/21
0541/3167/2012

Головуючий в 1 інстанції Шишилін О.Г.
Доповідач Принцевська В.П.

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 лютого 2021 року Донецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого суді Принцевської В.П.

суддів Баркова В.М., Биліни Т.І.

секретар Сидельнікова А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Приморського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 16 жовтня 2020 року у цивільній справі №0541/3167/2012 за заявою ОСОБА_1 про скасування тимчасового обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України,

ВСТАНОВИВ:

Заявник ОСОБА_1 звернувся до суду з заявою про скасування його тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України, посилаючись на те, що ухвалою Приморського районного суду м. Маріуполя від 05.10.2015 задоволено подання державного виконавця Приморського відділу державної виконавчої служби Маріупольського МУЮ про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України ОСОБА_1 до моменту фактичного виконання своїх зобов`язань покладених на нього рішенням Приморського районного суду м.Маріуполя про стягнення на користь Харківського національного університету внутрішніх справ заборгованості на загальну суму 37295,45 грн. про що він дізнався коли 12.01.2020 року під час перетину Державного кордону йому було відмовлено у перетині кордону України та з листа від 06.02.2020 №184/С-1656 ДПС. Оскільки про будь-які відкриті виконавчі провадження йому не було відомо він не може вважатися таким, що навмисно не виконує свій обов`язок при примусовому виконанні рішення суду. На теперішній час ним проінформовано виконавця про всі засоби зв`язку, надано довідку про доходи та також ним сплачуються кошти на реквізити з урахуванням фінансових можливостей. На теперішній час ним частково погашено заборгованість, що свідчить про те, що він не ухиляється від виконання рішення суду. Крім того зазначив, що скасування тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України позитивно вплине на виконання рішення суду та сплати заборгованості, оскільки він має намір працевлаштуватись за кордоном.

Ухвалою Приморського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 16 жовтня 2020 року в задоволенні заяви ОСОБА_1 відмовлено.

З вказаною ухвалою не погодився заявник і оскаржив її в апеляційному порядку. Він посилається на те, що суд не повно зясував обставини справи і постановив ухвалу з порушенням вимог процесуального і матеріального Закону. Просив скасувати ухвалу суду і постановити нове рішення, яким задовольнити його вимоги в повному обсязі.

В судовому засіданні представник заявника повністю підтримала доводи апеляційної скарги і просила її задовольнити.

Заявник ОСОБА_1 до суду не з`явився, повідомлений про час і місце судового засідання належним чином.

Представники Приморського відділу державної виконавчої служби Маріупольського МУЮ та стягувача - Харківського національного університету внутрішніх справ, до суду не з`явилися, повідомлені про час і місце судового засідання належним чином.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника заявника, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд вважає необхідним залишити без задоволення апеляційну скаргу з наступних підстав.

Судом правильно встановлено, що ухвалою Приморського районного суду м.Маріуполя Донецької області №0541/3167/2012 від 05.10.2015 року задоволено подання державного виконавця Приморського відділу державної виконавчої служби Маріупольського МУЮ про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України ОСОБА_1 до моменту фактичного виконання своїх зобов`язань покладених на нього рішенням Приморського районного суду м. Маріуполя про стягнення на користь Харківського національного університету внутрішніх справ заборгованості на загальну суму 37295,45 грн.

ОСОБА_1 неодноразово звертався до суду із аналогічною заявою про скасування тимчасового обмеження у праві виїзду боржника за межі України.

21.07.2020 р. Приморським районним судом м. Маріуполя Донецької області було розглянуто заяву ОСОБА_1 про скасування обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України в задоволенні якої було відмовлено. Ухвала Приморського районного суду м. Маріуполя була предметом перегляду Донецьким апеляційним судом, який своєю постановою від 19 серпня 2020 року вищевказану ухвалу залишив без змін. Крім того ухвалою Приморського районного суду м. Маріуполя від 05.10.2020 р. в задоволенні заяви ОСОБА_1 також було відмовлено у скасуванні тимчасового обмеження у праві виїзду за кордон.

Відповідно до ч. 4 ст. 84 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Суд дійшов правильного висновку, що встановлені ухвалою суду №0541/3167/2012 обставини щодо обізнаності ОСОБА_1 про стягнення з нього боргу за рішенням Приморського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 21 травня 2014 року та наявність відносно нього відкритого виконавчого провадження з примусового виконання за виконавчим документом №0541/3167/2012 р., яке триває не підлягає доказуванню.

Згідно з вимогами статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Апеляційний суд перевірив доводи апеляційної скарги та дійшов висновку, що вони є безпідставними.

Відповідно до ч.1 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно зі ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Станом на час розгляду заяви ОСОБА_1 про скасування тимчасового обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України, поданої 06.10.2020 р., обставини щодо наявності відкритого Приморським ВДВС 05 листопада 2019 року виконавчого провадження за вищевказаним виконавчим листом, за яким боржник частково сплачує суму боргу не змінилися.

З наданих суду заявником квитанцій вбачається, що ним сплачено станом на 05.10.2020 р. сума боргу у розмірі 8050 грн., що не може безспірно свідчить про доброякісність виконання боржника зобов`язання за рішенням суду.

Згідно із частиною 1 статті 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, визначається Законом України «Про виконавче провадження».

Порядок здійснення права громадян України на виїзд з України і в`їзд в Україну, порядок оформлення документів для зарубіжних поїздок, випадки тимчасового обмеження права громадян на виїзд з України, порядок вирішення спорів у цій сфері регулюється Законом України «Про порядок виїзду з України і виїзду в Україну громадян України».

Відповідно до статті 33 Конституції України право кожного вільно залишати територію України може бути обмежено тільки законом. У той же час Конституція України передбачає можливість обмеження наданих громадянинові прав у випадках, що не заборонені законом.

Відповідно до статті 313 ЦК України фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Фізична особа може бути обмежена у здійсненні права на пересування лише у випадках, встановлених законом.

Пунктом 5 ч. 1 та ч. 2 ст. 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» від 21.01.1994 року № 3857-ХІІ громадянинові України, який має паспорт, може бути тимчасово відмовлено у виїзді за кордон, якщо він ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням, рішенням іншого органу (посадової особи), до виконання зобов`язань.

Відповідно до ч. 1 ст. 441 Цивільного процесуального кодексу України тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України може бути застосоване судом як захід забезпечення виконання судового рішення.

У відповідності до ч. 5 вказаної статті, суд може скасувати тимчасове обмеження фізичної особи управі виїзду за межі України за вмотивованою заявою боржника.

За правилами ч. 1 ст. 81 ЦПК України, саме на заявника покладається обов`язок доведення тих обставин, на які він посилається як на підставу своїх вимог.

Відповідно до ст. 16 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права від 16 грудня 1966 року, кожна людина має право покидати будь-яку країну, включаючи свою власну. Це право не може бути об`єктом ніяких обмежень, крім тих, які передбачені законом, які є необхідними для охорони державної безпеки, громадського порядку, здоров`я чи моральності населення або прав та свобод інших і є сумісними з іншими правами, визначеними в цьому Пакті.

Відповідно до ст. 2 Протоколу 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який гарантує деякі права і свободи, не передбачені в Конвенції та у Першому протоколі до неї зі змінами, внесеними Протоколом 11, які у відповідності до ст. 9 Конституції України, Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основних свобод від 04 листопада 1950 року» від 17 липня 1997 року, є частиною національного законодавства України, кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною. На здійснення цього права не можуть бути встановлені жодні обмеження, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

У справі «Гочев проти Болгарії» (рішення від 26.11.2009 року) Європейський суд з прав людини сформулював загальні стандарти щодо права на свободу пересування, зазначивши, що таке обмеження має відповідати одразу трьом критеріям: по-перше, має ґрунтуватися на законі, по-друге, переслідувати одну з легітимних цілей, передбачених у ч.3 ст. 2 Протоколу № 4 до Конвенції, і по-третє, знаходитися в справедливому балансі між правами людини та публічним інтересом (тобто бути пропорційним меті його застосування). При цьому при вирішенні питання про пропорційність обмеження даного права з метою стягнення неоплачених боргів слід пам`ятати, що таке обмеження може бути виправдано лише тоді, коли воно дійсно сприятиме погашенню заборгованості.

Судом правильно враховано, що саме після того, як ОСОБА_1 12 січня 2020 року стало відомо про відмову у перетинанні ним державного кордону України у зв`язку із наявністю в базі даних Державної прикордонної служби України відомостей про тимчасове обмеження у праві виїзду з України, він почав погашати суму боргу за виконавчим листом №0541/3167/2012, яке до того часу тривалий час не виконував.

Таким чином, суд дійшов правльного висновку, що обмеження у праві виїзду за межі України ОСОБА_1 , є виправданою мірою забезпечення виконання рішення суду.

Також судом правильно встановлено, що ОСОБА_1 у своїй заяві не навів жодних доводів, які б стосувалися питань виконання виконавчого документа, урегульованих ст. 432 ЦПК України, у справі немає доказів помилковості видачі виконавчого документа (наприклад, на підставі рішення, яке не ухвалювалося), невідповідності його змісту, формі, реквізитам такого документа, відсутності обов`язку боржника у зв`язку з його припиненням, добровільним виконанням боржником чи іншою особою.

Враховуючи, що зобов`язання, покладені на ОСОБА_1 згідно виконавчого листа №0541/3167/2012 від 23.19.2014 року про стягнення на користь Харківського національного університету внутрішніх справ боргу в сумі 36926,19 грн., судових витрат у розмірі 369,26 грн. він не виконав, заборгованість не погасив, та відсутність доказів, які б спростовували факти умисного ухилення боржника ОСОБА_1 від виконання покладених на нього рішенням суду зобов`язань, яке він тривалий час не виконує, суд дійшов правильного висновку про відсутність підстав для скасування йому тимчасового обмеження у праві виїзду за кордон, встановленого ухвалою Приморського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 05.10.2015 №0541/3167/2012.

З огляду на викладене, апеляційний суд вважає необхідним залишити без задоволення апеляційну скаргу ОСОБА_1 , а ухвалу суду залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 375, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Приморського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 16 жовтня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Судді