Постанова

Іменем України

27 січня 2021 року

м. Київ

справа № 2-12986/11

провадження № 61-27368св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Усика Г.І.(суддя-доповідач),

суддів: Гулейкова І. Ю., Олійник А. С., Погрібного С. О., Яремка В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Фірма «Консоль ЛТД»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Апеляційного суду м. Києва від 20 червня 2017 року у складі колегії суддів: Болотова Є. В., Білич І. М., Поліщук Н. В.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2012 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фірма «Консоль ЛТД» (далі - ТОВ «Фірма «Консоль ЛТД») про визнання майнових прав, визнання права власності та права на отримання майна в натурі.

На обгрунтування позовних вимог зазначав, що 29 квітня 2010 року між ним та ТОВ «Фірма «Консоль ЛТД» укладено договір № 0597/322-392 пайової участі у будівництві багатоквартирного житлового будинку за адресою:

АДРЕСА_1 .

Відповідно до умов договору товариство зобов'язалось надати йому двокімнатну квартиру на 11-му поверсі, загальною площею 76,6 кв. м, будівельний АДРЕСА_1 , одне паркомісце у підземному паркінгу, а він - сплатити вартість цього майна.

21 листопада 2011 року виготовлено технічний паспорт на об`єкт з урахуванням зміненої загальної площі квартири, з 76,6 кв. м на 82,3 кв. м.

На виконання умов договору він сплатив ТОВ «Фірма «Консоль ЛТД» повну вартість паю - 101 698,69 дол. США., однак відповідач свої зобов`язання за договором не виконав, будинок в експлуатацію не ввів, правовстановлюючих документів на квартиру не надав.

Ураховуючи наведене, ОСОБА_1 просив: визнати за ним майнове право на двокімнатну квартиру загальною площею 83,2 кв. м, будівельний АДРЕСА_1 , на одинадцятому поверсі багатоквартирного житлового будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , а також одне паркомісце у підземному паркінгу; визнати за ним право власності на частку в об`єкті незавершеного будівництва згідно умов договору пайової участі у будівництві

№ 0597/322-392 від 29 квітня 2010 року; визнати за ним право на отримання в натурі зазначеного майна.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 01 березня 2012 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано майнове право ОСОБА_1 на двокімнатну квартиру, загальною площею 83,2 кв. м, будівельний АДРЕСА_1 , на 11-му поверсі багатоквартирного будинку, що розташований за адресою:

АДРЕСА_1 , а також одне паркомісце у підземному паркінгу житлового будинку за тією ж адресою.

В задоволенні іншої частини позову відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що до завершення будівництва об`єкта нерухомості та введення його в експлуатацію позивачу, як інвестору, належать майнові права на цей об`єкт, а тому, ураховуючи, що він сплатив кошти за об`єкт будівництва, а відповідач не виконує належним чином взяті на себе зобов`язання щодо введенння будинку

АДРЕСА_1 в експлуатацію, суд вважав обгрунтованими позовні вимоги

ОСОБА_1 про визнання за ним майнових прав на квартиру та паркомісце.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про визнання права власності на частку в об`єкті незавершеного будівництва та права на отримання в натурі спірної квартири і паркомісця, суд першої інстанції вважав їх передчасними, оскільки будинок АДРЕСА_1 не введений в експлуатацію.

Короткий зміст судових рішень суду апеляційної інстанції

Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 20 червня 2017 року апеляційну скаргу ТОВ «Фірма «Консоль ЛТД», в особі ліквідатора Венської О. О., задоволено частково, рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 01 березня 2012 року скасовано, ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд виходив з того, що укладений між сторонами договір пайової участі у будівництві є чинним, позивач за цим договором є володільцем майнових прав на квартиру та паркомісце, а тому відсутні підстави для визнання за ним майнових прав в судовому порядку.

Узагальнені доводи касаційної скарги та аргументів інших учасників справи

У липні 2017 року до суду касаційної інстанції надійшла касаційна скарга представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Апеляційного суду

м. Києва від 20 червня 2017 року, у якій заявник просила скасувати оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга обгрунтована посиланнями на те, що суд апеляційної інстанції безпідставно поновив відповідачеві строк на апеляційне оскарження, посилаючись на те, що відповідач ознайомився з матеріалами справи лише

16 листопада 2016 року, що підтверджується відповідною розпискою, оскільки відповідач належним чином був повідомлений про розгляд справи у суді першої інстанції, надіслав пояснення у яких не заперечував проти задоволення позову, копію рішення суду першої інстанції отримав 23 березня 2012 року.

Вказував на те, що рішення суду першої інстанції є законним та обгрунтованим, суд правильно урахував, що він позбавлений права отримати необхідні документи для реєстрації права власності, а тому єдиним можливим способом захисту його цивільних прав на новостворене нерухоме майно є визнання за ним майнових прав на об`єкт інвестування. Натомість, суд апеляційної інстанції зазначеного не врахував та не встановив яким чином рішення суду першої інстанції порушує права чи обов`язки відповідача, ураховуючи, що договір пайової участі у будівництві, укладений між сторонами, фактично виконаний (крім зобов`язання відповідача надати документи для здійснення реєстрації права власності позивача на об`єкт інвестування).

В частині вирішення позовних вимог про визнання права власності та визнання права на отримання майна в натурі касаційна скарга не містить доводів про неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

У серпні 2017 року до суду касаційної інстанції надійшли заперечення ліквідатора ТОВ «Фірма «Консоль ЛТД» Венської О. О. на касаційну скаргу, у яких вона зазначала, що суд апеляційної інстанції обгрунтовано поновив строк на апеляційне оскарження із зазначенням поважних причин його пропуску, оскільки з оскаржуваним судовим рішенням відповідач ознайомився лише під час проведення заходів, спрямованих на пошук, виявлення майна банкрута, а саме -16 листопада 2016 року. Доводи касаційної скарги щодо вручення копії судового рішення представнику відповідача 23 березня 2012 року є необгрунтованими, оскільки відтиск печатки відповідача на копії супровідного листа є підробленим. Поштова кореспонденція відправлена не на адресу відповідача - Автономна Республіка Крим, м. Сімферополь, вул. Бородіна, 16, а на іншу адресу - м. Київ, вул. Дмитрівська, 46, зворотне повідомлення не містить підпису отримувача, а тому поштове відправлення фактично не є врученим.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд правильно урахував, що договір пайової участі у будівництві, укладений між сторонами є чинним, позивач за умовами указаного договору є володільцем майнових прав на квартиру та паркомісце, а тому відсутні підстави для визнання таких прав у судовому порядку.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10 липня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано її із суду першої інстанції.

Ухвалою Верховного Суду від 14 листопада 2018 року справу призначено до судового розгляду колегією у складі п`яти суддів в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у ній матеріалами.

Ухвалою Верховного Суду від 05 грудня 2018 року зупинено касаційне провадження у справі до закінчення перегляду в касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду справи № 761/32696/13-ц.

Ухвалою Верховного Суду від 27 березня 2019 року поновлено касаційне провадження у справі.

Ухвалою Верховного Суду від 11 вересня 2019 року зупинено касаційне провадження у справі до закінчення перегляду в касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду справи № 761/5156/13-ц.

Ухвалою Верховного Суду від 11 грудня 2019 року поновлено касаційне провадження у справі.

Ухвалою Верховного Суду від 11 грудня 2019 року зупинено касаційне провадження у справі до закінчення перегляду в касаційному порядку Об`єднаною Палатою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду справи № 521/2816/15-ц.

Ухвалою Верховного Суду від 27 січня 2021 року поновлено касаційне провадження у справі.

Відповідно до статті 388 ЦПК України, який набрав чинності з 15 грудня

2017 року, судом касаційної інстанції є Верховний Суд.

Касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу (підпункт 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України, у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів»).

Згідно частини другої статті 389 ЦПК України, у редакції, чинній на час подання касаційної скарги, підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

За змістом частини першої статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали цивільної справи, доводи касаційної скарги та заперечень, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Фактичні обставини справи, установлені судами попередніх інстанцій

29 квітня 2010 року між ОСОБА_1 та ТОВ «Фірма «Консоль ЛТД» укладено договір пайової участі у будівництві № 0597/322-392.

За умовами пункту 1.1 договору сторони зобов`язувалися спільно діяти для досягнення спільної мети: проектування, будівництва, введення в експлуатацію багатоквартирного житлового будинку по АДРЕСА_1 , та отримання правовстановлюючих документів.

Строк виконання зобов`язання: 4 квартал 2010 року (пункт 1.3 договору).

Відповідно до пункту 3.1 договору ОСОБА_1 зобов`язувався внести грошові кошти у національній валюті гривні, в еквіваленті 101 698,69 дол. США, яке виконав у повному обсязі.

Пунктом 3.6.1 договору передбачено, що по закінченню будівництва будинку, ОСОБА_1 виділяється в натурі двокімнатна квартира на 11-му поверсі, загальною площею 76,6 кв. м, під будівельним АДРЕСА_1, одне паркомісце у підземному паркінгу.

21 листопада 2011 року виготовлено технічний паспорт на об`єкт, з урахуванням зміненої загальної площі квартири, з 76,6 кв. м на 82,3 кв. м.

Позиція Верховного Суду та нормативно-правове обгрунтування

Правовідносини, що виникли між сторонами регулюються Законом України «Про інвестиційну діяльність» від 18 вересня 1991 року № 1560-XII.

Відповідно до частини п`ятої статті 7 Закону України «Про інвестиційну діяльність», зараз і надалі в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин, інвестор має право володіти, користуватися і розпоряджатися об`єктами результатами інвестицій відповідно до законодавчих актів.

Згідно частини першої статті 4 Закону України «Про інвестиційну діяльність» об`єктами інвестиційної діяльності можуть бути будь яке майно, а також майнові права.

Відповідно до статті 190 ЦК України майном як особливим об`єктом вважаються окрема сукупність речей, а також майнові права та обов`язки. Майнові права є неспоживчою річчю. Майнові права визнаються речовими правами.

Майнові права на нерухомість, що є об`єктом будівництва (інвестування), не вважаються речовими правами на чуже майно, тому що об`єктом цих прав є не чуже майно, а також не вважаються правом власності.

Отже, майнове право, яке можна визначити як «право очікування», є складовою частиною майна як об`єкта цивільних прав. Майнове право - це обмежене речове право, за яким власник цього права наділений певними, але не всіма правами власника майна та яке засвідчує правомочність його власника отримати право власності на нерухоме майно чи інше речове право на відповідне майно в майбутньому.

Згідно з абзацами 1, 3 частини другої статті 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, споруди, тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Захист майнових прав здійснюється у порядку, визначеному законодавством, а якщо такий спеціальний порядок не визначений, захист майнового права здійснюється на загальних підставах цивільного законодавства.

Згідно статті 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до статті 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.

За змістом статті 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Ураховуючи наведене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що до завершення будівництва об`єктів нерухомості, а саме двокімнатної квартири на 11-му поверсі, загальною площею 82,3 кв. м, під будівельним

АДРЕСА_1, та одного паркомісця у підземному паркінгу у будинку АДРЕСА_1 , і введення їх в експлуатацію, позивачеві, як інвестору, належать майнові права на ці об`єкти.

Встановивши, що відповідач не виконує належним чином взяті на себе зобов`язання, будинок АДРЕСА_1 не було введено в експлуатацію, а також, ураховуючи повну та своєчасну сплату позивачем пайових внесків, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про наявність підстав для визнання за позивачем майнових прав на спірні об`єкти нерухомого майна.

Зазначене узгоджується з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною у постановах від 27 лютого 2019 року у справі № 761/32696/13-ц, від 20 березня 2019 року у справі № 761/20612/15-ц та від 29 травня 2019 року у справі № 761/20844/13-ц.

Висновок апеляційного суду про відсутність підстав для задоволення позову, з огляду на те, що позивач є володільцем майнових прав на квартиру та паркомісце за умовами договору про пайову участь у фінансуванні будівництва, а тому відсутні підстави для визнання за ним майнових прав в судовому порядку, є помилковим.

За змістом частини першої статті 15 та частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.Вимога для захисту порушеного права має відповідати змісту цього права та характеру його порушення.

Одним зі способів захисту цивільних прав, з яким особа має право звернутися до суду, є вимога про визнання права (пункт 1 частини другої статті 16 ЦК України).

Враховуючи характер спірних правовідносин, а також те, що відповідач не виконав належним чином зобов`язань за договором, не визнає майнових прав позивача на спірне нерухоме майно у судовому порядку, незважаючи на те, що він сплатив пайові внески у повному обсязі, тобто вчинив дії, спрямовані на виникнення юридичних фактів, необхідних і достатніх для отримання права вимагати переходу майнових прав на об`єкт, колегія суддів Верховного Суду вважає, що обраний позивачем спосіб захисту порушених прав не заборонений законом та у світлі цієї справи є ефективним.

Указаний висновок узгоджується із правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 16 жовтня 2019 року у справі

№ 761/5156/13-ц.

З огляду на зазначене, суд першої інстанції дійшов законного та обгрунтованого висновку про наявність правових підстав для визнання за позивачем майнового права на квартиру та паркомісце у спірному будинку.

Апеляційний суд, при перегляді справи в апеляційному порядку за апеляційною скаргою ліквідатора ТОВ «Фірма «Консоль ЛТД», помилково вважав, що майнові права позивача не оспорюються, а тому їх захист не вимагається, оскільки не звернув увагу на факт невиконання відповідачем зобов`язань за договором про пайову участь у будівництві, адже введення об`єкта будівництва в експлуатацію не відбулось у встановлені договором строки, ТОВ «Фірма «Консоль ЛТД» припинило діяльність, що ставить під сумнів можливість виконання ним своїх зобов`язань за договором. Заперечення відповідача щодо визнання майнових прав позивача в судовому порядку свідчать про їх невизнання.

Ураховуючи зазначене, судове рішення апеляційного суду підлягає скасуванню із залишенням в силі рішення суду першої інстанції про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про визнання майнових прав.

Рішення судів першої та апеляційної інстанцій в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання права власності та права на отримання майна в натурі не оскаржуються, а тому не є предметом касаційного перегляду.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Із практики Європейського Суду з прав людини слідує, що судовий розгляд визнається справедливим за умови забезпечення рівного процесуального становища сторін, що беруть участь у спорі. Вимагається, щоб кожній із сторін була надана розумна можливість представляти свою справу у такий спосіб, що не ставить її в суттєво менш сприятливе становище порівняно з опонентом.

Поновлення строку на апеляційне оскарження рішення суду без доведеності поважності причин не забезпечувало б рівновагу між інтересами сторін та правову визначеність у цивільних правовідносинах, яка є складовою верховенства права, проголошеного статтею 8 Конституції України.

Суд апеляційної інстанції зазначив обставини, які він вважав поважними причинами пропуску заявником строку на апеляційне оскарження, зокрема фактичне ознайомлення ліквідатора ТОВ «Фірма «Консоль ЛТД» 16 листопада 2016 року з оскаржуваним судовим рішенням, а тому відсутні підстави для висновку про порушення судом апеляційної інстанції вимог статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо поновлення строку на апеляційне оскарження.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини першої статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково, і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Ураховуючи, що апеляційний суд помилково скасував рішення суду першої інстанції, яке відповідає вимогам закону, рішення Апеляційного суду м. Києва від 20 червня 2017 року підлягає скасуванню, із залишенням в силі рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 01 березня 2012 року.

Щодо розподілу судових витрат

Згідно із частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (частина перша статті 141 ЦПК України). Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача (пункт 1 частини першої вказаної статті).

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки касаційна скарга представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 підлягає задоволенню, сплачений за її подання судовий збір у розмірі 4 384,80 грн підлягає стягненню з ТОВ «Фірма «Консоль ЛТД»на користь позивача.

Керуючись статтями 400, 409, 413, 415, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Апеляційного суду м. Києва від 20 червня 2017 року скасувати, залишити в силі рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 01 березня

2012 року.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Фірма «Консоль ЛТД» на користь ОСОБА_1 судовий збір, сплачений за подання касаційної скарги, у розмірі 4 384,80 грн.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Г. І. Усик

Судді: І. Ю. Гулейков

А. О. Олійник

С. О. Погрібний

В. В. Яремко