Справа №442/4479/21
Провадження №2/442/1057/2021
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 вересня 2021 року Дрогобицький міськрайонний суд Львівської області в складі:

головуючої - судді Павлів З.С.

з участю секретаря судового засідання - Леськів О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м.Дрогобич цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , з участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Орган опіки та піклування виконавчого комітету Дрогобицької міської ради, про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон неповнолітньої дитини без згоди батька, -

встановив:

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом, в якому просить надати дозвіл на виїзд за межі України до країн: Польщі та інших країн-учасниць Шенгенської угоди та Європейського Союзу, Турції, Греції, Кіпру, Болгарії, Чорногорії, Хорватії, Єгипту, неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 в супроводі матері ОСОБА_1 без згоди та супроводу батька дитини ОСОБА_2 у період з часу набрання даним рішенням законної сили по 07.06.2024.

В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, за час якого у них народився син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Відповідач не бере участі у вихованні та утриманні дитини, жодних коштів добровільно не надає. Їй відомо, що відповідач працює, при цьому весь свій дохід повністю витрачає на свої потреби. Вона самостійно матеріально утримує та належним чином піклується про здоров`я дитини, його фізичний, духовний та моральний розвиток. З народження дитини відповідач участі у вихованні та догляді за дитиною не бере, розвитком дитини не цікавиться, матеріальної допомоги на утримання та розвиток дитини не надає, ані в добровільному, ані в примусовому порядку. Відповідач не спілкується з дитиною, участі в житті сина свідомо не приймає. Зазначає, що має намір повезти сина за кордон на відпочинок з метою розширення його кругозору, ознайомлення з культурою інших народів, стимулювання вивчення іноземних мов та підготовкою до самостійного життя, однак не може отримати згоди на такі поїздки у відповідача. Однак, відповідач безпідставно чинить їй перешкоди у здійсненні нею заходів, спрямованих на покращення здоров`я дитини, її фізичного, духовного та морального розвитку. Він відмовляється надати у передбаченому законом порядку надати дозвіл на виїзд дитини за кордон в її супроводі, при цьому жодних вагомих аргументів не наводить.

15.06.2021 судом здійснено запит до адресно-довідкової роботи ГУ ДМСУ у Львівській області щодо місця проживання відповідача.

15.06.2021 суд прийняв позовну заяву до розгляду та відкрив провадження у цивільній справі, постановив розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження, призначено судове засідання на 09.07.2021. Встановлено відповідачу п`ятнадцятиденний строк з дня вручення даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву, пред`явлення зустрічного позову. Також позивачам встановлено п`ятиденний строк з дня отримання відзиву для подання відповіді на відзив, а відповідачу п`ятиденний строк з дня отримання відповіді на відзив для подання заперечення.

02.07.2021 відповідач подав до суду відзив на позовну заяву, просить в задоволенні позову відмовити. Заперечення позову обґрунтовує тим, що позивачем не наведено та не представлено доказів звернення до нього з метою отримання дозволу на виїзд дитини за кордон. Позивачка забороняє йому бачитись із сином. Не погоджується із терміном надання дозволу на виїзд дитини за кордон на період до 07.06.2024, оскільки вважає, що позивачка вивезе дитину на постійне місце проживання за кордон що унеможливить його спілкування з сином.

17.08.2021 відповідач подав до суду клопотання про відкладення розгляду справи, оскільки він не перебуває в м.Дрогобичі, та з метою надання особистих пояснень в судовому засіданні щодо предмету спору на будь-яку дату після 20.09.2021.

Позивач подала до суду заяву про розгляд справи у її відсутності, позов підтримує повністю, просить позов задоволити. Просить суд не враховувати клопотання відповідача про чергове відкладення розгляду справи, оскільки він виклав свою позицію у відзиві, о чергове відкладення розгляду справи унеможливить організацію відпочинку їхнього сина цього року.

Відповідач в судове засідання не з`явився, хоча був належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, не повідомив суду причини неявки.

При таких обставинах суд визнав неявку відповідача неповажною та розглянув справу у його відсутності, провівши заочний розгляд справи.

Представник третьої особи - Органу опіки та піклування виконавчого комітету Дрогобицької міської ради подав до суду заяву про розгляд справи у його відсутності, покладається на думку суду.

Розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників, відповідно до вимог ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

З`ясувавши обставини справи, дослідивши надані сторонами докази, суд вважає, що позов слід задоволити частково, виходячи з наступних міркувань.

Судом встановлено, що сторони є батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Згідно із частиною сьомою статті 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка набрала чинності для України 27 вересня 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Відповідно до ч.2 ст.10 зазначеної «Конвенції», держави-учасниці поважають право дитини та її батьків залишати будь-яку країну, включаючи власну, і повертатися в свою країну. Щодо права залишати будь-яку країну діють лише такі обмеження, які встановлені законом і необхідні для охорони державної безпеки, громадського порядку (order public), здоров`я чи моралі населення або прав і свобод інших осіб і сумісні з визнаними в цій Конвенції іншими правами.

Згідно зі ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Згідно ст.141 СК України батьки мають рівні права та обов`язки щодо дитини.

У відповідності до ч.2 ст.150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Згідно зі статтею 157 СК України питання про виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню.

Статтею 161 СК України передбачено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

Дитина, яка не досягла 14 років, повинна проживати у встановленому місці проживання, яке не може бути змінене самочинно як волею сторонніх осіб, так і волею якогось одного з її батьків.

Місце проживання малолітньої дитини з одним із батьків визначається або за місцем проживання матері чи батька, або за конкретною адресою.

Визначення місця проживання малолітньої дитини за конкретною адресою унеможливлює маніпуляції з боку того з батьків, з ким буде проживати дитина, зокрема проживати де завгодно, унаслідок чого батько дитини не буде мати змоги брати участь у її вихованні.

Згідно ст.313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними.

Згідно з ч.2 ст.4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріального засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. У клопотанні зазначаються відомості про дитину, а також про відсутність обставин, що обмежують відповідно до цього Закону право на виїзд за кордон (лише для дітей віком від 14 до 18 років). За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду.

Правила перетинання державного кордону громадянами України, затверджені Постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року №57, із змінами і доповненнями, передбачають, що перетинання державного кордону для виїзду за межі України громадянами, які не досягли 16-річного віку, здійснюються лише за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, згода другого з батьків не вимагається у разі пред`явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.

У підп. 1 п.4 вищевкзаних Правил регламентовано, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску.

Статтею 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» встановлено можливість ухвалення судом рішення на разовий виїзд без згоди батька, не позбавленого батьківських прав та те, що надання за рішенням суду дозволу на майбутнє на постійні виїзди дитини за кордон без згоди батька суперечить вищевказаним нормам матеріального права, які визначають рівність прав та обов`язків батьків відносно виховання дитини.

Надання такого дозволу фактично позбавляє батька дитини можливості брати участь у її вихованні та можливості спілкування з нею.

Враховуючи вищенаведене, зокрема те, що у позивачки є складнощі в отриманні згоди відповідача на виїзд сина за кордон, а також беручи до уваги той факт, що судом при розгляді даної справи не встановлено обмежень чи заборон, які унеможливлюють виїзд дитини за межі України для тимчасового виїзду та перебування за кордоном, а навпаки таке надасть можливість позивачці відвезти сина за кордон на море для оздоровлення та розширити його світогляд.

Разом з тим, беручи до уваги покликання відповідача на тривалість строку про який просить позивачка, суд вважає, що позов слід задоволити частково, обмеживши період надання дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди батька на строк до 31.12.2022.

Керуючись ст.ст.12, 13, 81, 264, 430 ЦПК України, суд, -

ухвалив:

Позов задоволити частково.

Надати дозвіл на виїзд за межі України до країн: Польщі та інших країн-учасниць Шенгенської угоди та Європейського Союзу, Турції, Греції, Кіпру, Болгарії, Чорногорії, Хорватії, Єгипту, неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 в супроводі матері ОСОБА_1 без згоди та супроводу батька дитини ОСОБА_2 у період з часу набрання даним рішенням законної сили по 31.12.2022.

В решті позову - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 в користь ОСОБА_1 908 гривень судових витрат.

Рішення суду може бути оскаржене до Львівського апеляційного суду шляхом подання через Дрогобицький міськрайонний суд Львівської області апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса проживання: АДРЕСА_1 .

Відповідач: ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , адреса проживання: АДРЕСА_2 .

Суддя Павлів З.С.