ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Постанова

Іменем України

25 серпня 2021 року

м. Харків

справа №640/8601/14-ц

провадження № 22-ц/818/2764/21

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Пилипчук Н.П. ,

суддів: Котелевець А.В., Кругової С.С.,

за участю секретаря судового засідання : Гармаш К.В.,

Учасники справи:

позивач: Товариство з обмеженою відповідальністю «Вердикт-Капітал»

відповідач: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт-Капітал» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

за апеляційною скаргою ОСОБА_3 генерального директора Товариства з обмеженою відповідальністю "Вердикт Капітал", на рішення Київського районного суду м. Харкова від 09 лютого 2021 року, ухвалене суддею Божко В.В., в залі суду в м. Харків

В С Т А Н О В И В :

У травні 2014 року Товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позивач, в обґрунтування своїх вимог посилається на те, що 06 березня 2008 року між ЗАТ «ОТП банк» правонаступником якого став ПАТ «ОТП Банк», та ОСОБА_1 був укладений договір № CL-701/152/2008, згідно умов якого ОСОБА_1 отримав кредит в сумі 27 478,82 доларів США, зі сплатою відсотків в розмірі 11,49 річних строком до 06 березня 2015 року. В якості забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором №CL-701/152/2008 від 06 березня 2008 року, 06 березня 2008 року між ЗАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_2 було укладено Договір поруки № SR-701/152/2008, згідно умов якого остання зобов`язалася відповідати за повне та своєчасне виконання позичальником його боргових зобов`язань перед кредитором за вказаним кредитним договором в повному обсязі таких зобов`язань. 12 листопада 2010 року між ПАТ «ОТП Банк» та ТОВ «ОТП Факторинг Україна» було укладено договір купівлі-продажу кредитного портфелю, згідно умов якого ПАТ «ОТП Банк» відступило, а ТОВ «ОТП Факторинг Україна» прийняло на себе зобов`язання за кредитним договором №CL-701/152/2008 від 06 березня 2008 року. У порушення положень кредитного договору та договору поруки, відповідачами не виконуються зобов`язання щодо погашення суми кредиту та сплати процентів за його користування в строки та розміри, визначених договором. Загальна сума заборгованості за кредитним договором, станом на 19 травня 2014 року становить 1 283 120,45грн., яка складається з: 21 769 доларів США, що за офіційним курсом НБУ станом на 19 травня 2014 року становить 255 839,63грн., - заборгованості за тілом кредиту; 1 710,28 доларів США, що за офіційним курсом НБУ станом на 19 травня 2014 року становить 20 099,21грн. заборгованості по відсоткам за користування кредитом, 1 007 181,61грн. пені, яку просило стягнути солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна».

Заочним рішенням Київського районного суду м. Харкова від 18 липня 2014 року позов ТОВ «ОТП Факторинг Україна» - задоволено.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» суму заборгованості у розмірі 1 283 120,45грн. та суму сплаченого судового збору у розмірі 3 654грн.

У грудні 2018 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Вердикт-Капітал» звернулося до суду першої інстанції із заявою про заміну сторони у виконавчому провадженні, шляхом заміни стягувача його правонаступником, посилаючись на те, що 17 вересня 2018 року між ТОВ «ОТП Факторинг України» та ТОВ «Вердикт-Капітал» було укладено договір факторингу №2-09/18, відповідно до умов якого ТОВ «ОТП Факторинг України» відступило, а ТОВ «Вердикт-Капітал» набуло право вимоги, в т.ч. за кредитним договором №CL-701/152/2008 від 06 березня 2008 року.

Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 11 січня 2019 року заяву ТОВ «Вердикт-Капітал» - задоволено.

Замінено вибулого стягувача ТОВ «ОТП Факторинг України» на ТОВ «Вердикт-Капітал» у цивільній справі №640/8601/14-ц за позовом ТОВ «ОТП Факторинг України» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором №CL-701/152/2008 від 06 березня 2008 року.

У березні 2019 року ОСОБА_2 , в особі свого представника ОСОБА_4 , звернувся до суду із заявою про перегляд вищевказаного заочного рішення суду.

Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 02 травня 2019 року заяву представника відповідача ОСОБА_2 ОСОБА_4 про перегляд заочного рішення задоволено, заочне рішення Київського районного суду м. Харкова від 18 липня 2014 року скасовано і справу призначено до розгляду в загальному порядку.

Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 10 липня 2019 року залучено до участі у справі в якості правонаступника ТОВ «ОТП Факторинг Україна» - ТОВ «Вердикт Капітал».

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 05 лютого 2021 року позов ТОВ «Вердикт Капітал» - задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Вердикт Капітал», , правонаступника прав та обов`язків ТОВ «ОТП Факторинг Україна» суму заборгованості по тілу кредиту у розмірі у розмірі 256 057,32грн.

У задоволені позовних вимог по стягненню з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Вердикт Капітал», , правонаступника прав та обов`язків ТОВ «ОТП Факторинг Україна» суму заборгованості по відсоткам та пені відмовлено.

У задоволенні позовних вимог про стягнення з ОСОБА_2 на користь ТОВ «Вердикт Капітал», , правонаступника прав та обов`язків ТОВ «ОТП Факторинг Україна» суму заборгованості у розмірі 1 283 120,45грн. та суму сплаченого судового збору у розмірі 3 654грн.- відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Вердикт Капітал», , правонаступника прав та обов`язків ТОВ «ОТП Факторинг Україна» суму сплаченого судового збору у розмірі 3 654грн.

В апеляційній скарзі ТОВ «Вердикт Капітал» просить скасувати рішення суду першої інстанції , та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимог в повному обсязі. Посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що строк дії договору поруки не визначений конкретною датою, отже порука припиняється якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя. Вказує, що строк договору поруки був обумовлений сторонами п.4.1 Договору поруки у разі настання певних обставин, а саме повного виконання боржником зобов`язань за Кредитним договором. Також посилається на те, що суд першої інстанції помилково вважав, що розрахунки позивача по нарахованим та не сплаченим пені та відсотків неаргументовані і недоведені. Позивачем надано належні та допустимі докази щодо нарахованих відсотків та пені за несвоєчасне виконання зобов`язання. Крім того, суд першої інстанції в порушення вимог закону стягнув заборгованість не в доларах із зазначенням гривневого еквіваленту, а в гривні.

Відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову та стягуючи з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Вердикт Капітал» лише заборгованість за тілом кредиту в розмірі 256 057,32грн., суд першої інстанції виходив з того, що відповідач ОСОБА_1 має відповідати перед позивачем за порушення договірних зобов`язань по тілу кредиту у розмірі 21 769,88 Доларів США, що по курсу НБУ на дату розрахунку заборгованості по клієнту ОСОБА_1 за Кредитним договором складає 256 057,32грн. Оскільки розрахунки позивача по нарахованим та не сплаченим відсоткам, а також пені від суми несвоєчасного виконання грошового зобов`язання за кредитним договором неаргументовані і недоведені, а тому позов в цій частині задоволенню не підлягає.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог до поручителя ОСОБА_5 , суд першої інстанції зазначив, що договір поруки № SR-701/152/2008 між ЗАТ «ОТП Банк» та відповідачем ОСОБА_2 на час подання позовної заяви позивачем припинений, оскільки кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явив вимоги до поручителя.

Проте, повністю погодитися з таким висновком суду колегія суддів не може, виходячи з наступного.

За статтею 263 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд, зокрема, вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Судовим розглядом встановлено та підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, що 06 березня 2008 року між ЗАТ «ОТП банк» правонаступником якого став ПАТ «ОТП Банк», та ОСОБА_1 був укладений договір № CL-701/152/2008, згідно умов якого ОСОБА_1 отримав кредит в сумі 27 478,82 доларів США, зі сплатою відсотків в розмірі 11,49 річних строком до 06 березня 2015 року.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

З метою забезпечення виконання зобов`язань позичальника за вказаними кредитними договорами, 06 березня 2008 року між ЗАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_2 було укладено Договір поруки № SR-701/152/2008, згідно умов якого остання зобов`язалася відповідати за повне та своєчасне виконання позичальником його боргових зобов`язань перед кредитором за вказаним кредитним договором в повному обсязі таких зобов`язань.

Згідно частин 1 статті 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком, правом довірчої власності.

Відповідно до ч.ч.1 ст.553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку.

Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником.

У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (ч.ч.1, 2 ст. 554 ЦК України).

12 листопада 2010 року між ПАТ «ОТП Банк» та ТОВ «ОТП Факторинг Україна» було укладено договір купівлі-продажу кредитного портфелю, згідно умов якого ПАТ «ОТП Банк» відступило, а ТОВ «ОТП Факторинг Україна» прийняло на себе зобов`язання за кредитним договором №CL-701/152/2008 від 06 березня 2008 року.

17 вересня 2018 року між ТОВ «ОТП Факторинг України» та ТОВ «Вердикт-Капітал» було укладено договір факторингу №2-09/18, відповідно до умов якого ТОВ «ОТП Факторинг України» відступило, а ТОВ «Вердикт-Капітал» набуло право вимоги, в т.ч. за кредитним договором №CL-701/152/2008 від 06 березня 2008 року.

Згідно п.1 ч.1 ст.512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Відповідно до положень ст.514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом (ч.1 ст.516 ЦК України).

Вказані договори є чинними, та недійсними у встановленому законом порядку не визнані.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що позивач правомірно набув право вимоги до відповідачів за кредитним договором №CL-701/152/2008 від 06 березня 2008 року.

Матеріали справи свідчать, що позичальник зобов`язання належним чином не виконав, в зв`язку з чим станом на 19 травня 2014 року за ним утворилась заборгованість в розмірі 1 283 120,45грн., яка складається з: 21 769 доларів США, що за офіційним курсом НБУ станом на 19 травня 2014 року становить 255 839,63грн., - заборгованості за тілом кредиту; 1 710,28 доларів США, що за офіційним курсом НБУ станом на 19 травня 2014 року становить 20 099,21грн. заборгованості по відсоткам за користування кредитом, 1 007 181,61грн. пені.

Згідно ст.ст. 526, 527, 530 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону.

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст.610 ЦК України).

Статтею 598 ЦК України визначені підстави припинення зобов`язання. Зобов`язання припиняються частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом. (ч.ч.1,2 цієї статті)

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст.599 ЦК України).

У ст.611 ЦК України визначено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Відповідно до ч.1 ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором чи законом.

Згідно з ч.1 ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання, а за правилами ч.1 ст.610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

З приводу позовних вимог до поручителя колегія суддів зазначає наступне.

Припинення поруки пов`язане, зокрема, із закінченням строку її чинності.

Так, згідно з ч.4 ст.559 ЦК України (в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин) порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настанні строку виконання основаного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя.

Порука - це строкове зобов`язання, і незалежно від того, встановлений строк її дії договором чи законом його сплив припиняє суб`єктивне право кредитора.

Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (частина перша статті 252 ЦК України).

Разом з тим із настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов`язує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (статті 251, 252 ЦК України).

Таким чином, умови договору поруки про його дію до повного припинення зобов`язань боржника не свідчать про те, що цим договором установлено строк припинення поруки в розумінні статті 251 ЦК України, тому в цьому випадку підлягають застосуванню норми частини четвертої статті 559 цього Кодексу про те, що порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя.

Виконання сторонами зобов`язання - це здійснення ними дій з реалізації прав і обов`язків, що випливають із зобов`язання, передбаченого договором. Отже, основне зобов`язання - це не зміст кредитного договору, а реально існуючі правовідносини, зміст яких складають права та обов`язки сторін кредитного договору.

Відповідно до п. 1.1. ст. 1 Договору поруки, Відповідач ОСОБА_2 прийняла на себе обов`язки відповідати за повне та своєчасне виконання Боржником (Відповідачем ОСОБА_1 ) його зобов`язань перед Кредитором (Позивачем) за Кредитним договором, в повному обсязі таких зобов`язань. Також в п. 1.2. Договору поруки передбачено, що Поручитель (Відповідач ОСОБА_2 ) та Боржник (Відповідач ОСОБА_1 ) відповідають як солідарні боржники, що означає, що Кредитор (Позивач) може звернутись з вимогою про виконання боргових зобов`язань як до Боржника (Відповідача ОСОБА_1 ) так і до Поручителя (Відповідача ОСОБА_2 ), чи до обох одночасно.

Згідно з п. 3.1. та п. 3.2. ст. 3 Договору поруки у випадку невиконання Боржником (Відповідач ОСОБА_1 ) Боргових зобов`язань перед Кредитором (Позивачем) за Кредитним договором, Кредитор (Позивач) має право звернутись до Поручителя (Відповідача ОСОБА_2 ) з вимогою про виконання Боргових зобов`язань в повному обсязі чи в частині. Поручитель (Відповідач ОСОБА_2 ) приймає на себе зобов`язання, у випадку невиконання Боржником (Відповідачем ОСОБА_1 ) Боргових зобов`язань перед Кредитором (Позивачем) за Кредитним Договором, здійснити виконання Боргових зобов`язань в обсязі, заявленому Кредитором (Позивачем) протягом 3-х (трьох) банківських днів з дати отримання відповідної письмової вимоги Кредитора (Позивача).

Згідно з п. 3.4. Договору поруки, обов`язок Поручителя (Відповідача ОСОБА_2 ) виконати Боргові зобов`язання виникає при отримані від Кредитора (Позивача) відповідної вимоги. Така вимога вважається отриманою Поручителем (Відповідачем ОСОБА_2 ), якщо Кредитор (Позивач) надіслав її поштою за адресою, вказаною в цьому Договорі.

Згідно з пунктами 4.1, 4.2. Договору поруки, набирає чинності з дати його підписання Сторонами (дата Договору) і діє до повного виконання Боргових Зобов`язань за Кредитним Договором. Відповідальність Поручителя припиняється лише після виконання Боргових Зобов`язань у повному обсязі, тобто до настання першої з цих подій.

Апеляційним судом встановлено, що 17 червня 2011 року Кредитор (Позивач) направив Відповідачу ( ОСОБА_2 ) Досудову вимогу про погашення заборгованості за кредитним договором, в якій вимагає достроково виконати боргові зобов`язання Позичальника ( ОСОБА_1 ) за Кредитним договором в повному обсязі протягом 30 (тридцяти) календарних днів з дати отримання цієї вимоги, шляхом сплати на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» на рахунок № НОМЕР_1 в гривнях, МФО 300528, ідентифікаційний код наступних сум: залишок заборгованості за Кредитом 21769, 88 доларів США, суму відсотків за користування кредитом 3218,05 доларів США.

Аналогічну вимогу Кредитор (Позивач) направив Відповідачу ( ОСОБА_1 ).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі №310/11534/13-ц зроблено висновком, що звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі.

Тобто позивач мав протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання (28 червня 2011 року наступний день після закінчення 30-денного строку на добровільне погашення суми заборгованості) пред`явити вимоги до поручителя.

Регулюючи правовідносини з припинення поруки у зв`язку із закінченням строку її чинності, частина четверта статті 559 ЦК України передбачає три випадки визначення строку дії поруки: протягом строку, установленого договором поруки (перше речення частини четвертої статті 559 ЦК України); протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання, якщо кредитор не пред`явить вимоги до поручителя (друге речення частини четвертої статті 559 ЦК України); протягом одного року від дня укладення договору поруки (якщо строк основного зобов`язання не встановлено або встановлено моментом пред`явлення вимоги), якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя (третє речення частини четвертої статті 559 ЦК України).

Аналіз зазначеної норми права дає підстави для висновку про те, що строк дії поруки (будь-який із зазначених у частині четвертій статті 559 ЦК України) не є строком захисту порушеного права, а є строком існування суб`єктивного права кредитора й суб`єктивного обов`язку поручителя, після закінчення якого вони припиняються.

Це означає, що зі збігом цього строку (який є преклюзивним) жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, зокрема й застосування судових заходів захисту свого права (шляхом пред`явлення позову), кредитор вчиняти не може.

З огляду на преклюзивний характер строку поруки й обумовлене цим припинення права кредитора на реалізацію даного виду забезпечення виконання зобов`язань застосоване в другому реченні частини четвертої статті 559 ЦК України словосполучення «пред`явлення вимоги» до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання як умови чинності поруки слід розуміти як пред`явлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя.

При цьому зазначене положення не виключає можливості пред`явлення кредитором до поручителя іншої письмової вимоги про погашення заборгованості за боржника, однак і в такому разі кредитор може звернутися з такою вимогою до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання.

Строк, передбачений нормою частини четвертої статті 559 ЦК України, є преклюзивним (припиняючим), тобто його закінчення є підставою для припинення поруки. У разі пропуску кредитором строку заявлення вимог до поручителя цей строк не можна поновити, зупинити чи перервати. Суд зобов`язаний самостійно застосовувати положення про строк, передбачений цією нормою, на відміну від позовної давності, яка застосовується судом за заявою сторін.

Сплив строку, передбаченого нормою частини четвертої статті 559 ЦК України, зумовлює припинення зобов`язань поручителя.

Отже, порука - це строкове зобов`язання, і незалежно від того, встановлений строк її дії договором чи законом, його сплив припиняє суб`єктивне право кредитора. Це означає, що строк поруки відноситься до преклюзивних строків.

Разом з тим позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України). При цьому відповідно до частин першої та п`ятої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання.

Якщо порука припинилася (у тому числі й на підставі непред`явлення кредитором відповідної вимоги до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання), інститут позовної давності не застосовується, тому що право кредитора на пред`явлення вимоги до поручителя та обов`язок поручителя відповідати перед кредитором за порушене позичальником зобов`язання припинилися.

Отже, непред`явлення кредитором вимоги до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання у разі, якщо строк дії поруки не встановлено, є підставою для припинення акцесорного зобов`язання, а отже, й обов`язку поручителя нести солідарну відповідальність перед кредитором разом з боржником за основним зобов`язанням.

Строк дії поруки не є строком для захисту порушеного права. Це строк існування самого зобов`язання поруки. Таким чином, і право кредитора, й обов`язок поручителя після його закінчення припиняються, а це означає, що жодних дій щодо реалізації цього права, в тому числі застосування примусових заходів захисту в судовому порядку, кредитор вчиняти не може.

Такі висновки узгодженні в постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року по справі № 490/5224/14-ц.

Банк звернувся до суду з цим позовом лише у травні 2014 року.

Враховуючи, що протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання Банк не звернувся до суду з позовом до поручителя, колегія суддів вважає, що даний позов в частині стягнення заборгованості з поручителя ОСОБА_2 як солідарного боржника, задоволенню не підлягає.

Що стосується, позовних вимог до позичальника ОСОБА_1 , колегія суддів зазначає наступне.

Як зазначалось вище станом на 19 травня 2014 року за позичальником ОСОБА_1 утворилась заборгованість в розмірі 1 283 120,45грн., яка складається з: 21 769 доларів США, що за офіційним курсом НБУ станом на 19 травня 2014 року становить 255 839,63грн., - заборгованості за тілом кредиту; 1 710,28 доларів США, що за офіційним курсом НБУ станом на 19 травня 2014 року становить 20 099,21грн. заборгованості по відсоткам за користування кредитом, 1 007 181,61грн. пені.

Банком на підтвердження наявності не виконаних кредитних зобов`язань надано розрахунок заборгованості.

Банківська виписка має статус первинного документу, що підтверджено Переліком типових документів, затвердженого наказом Мін`юсту від 12 квітня 2012 року № 578/5 (далі - Перелік № 578/5), згідно якого до первинних документів, які фіксують факт виконання госоперації та служать підставою для записів у регістрах бухобліку і в податкових документах, віднесені:

касові, банківські документи;

повідомлення банків;

виписки банків;

корінці квитанцій і касових чекових книжок.

Згідно із бухгалтерським обліком, якість кредиторської заборгованості характеризується показниками, що відбивають своєчасність здійснення розрахунків по зобов`язанням. Приклад цього дає показник частки простроченої кредиторської заборгованості в загальному обсязі. Дані для розрахунку таких показників (саме розрахунку заборгованості) приводяться в розділі «Дебіторська і кредиторська заборгованість» Додатка до бухгалтерського балансу (форма № 5), який складається на підставі первинної бухгалтерської документації в розумінні Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні». При цьому, у вказаному розділі наводяться дані про рух відповідних показників кредиторської заборгованості.

Аналіз кредиторської заборгованості проводиться на підставі використання фінансової звітності, бухгалтерського балансу і форми № 5. Для того, щоб співвіднести динаміку величини кредиторської заборгованості зі змінами маштабів діяльності установи, при складанні розрахунку заборгованості, використовуються ряд коефіцієнтів оборотності кредиторської заборгованості, як показники фінансових результатів.

Таким чином, розрахунок заборгованості, відповідно до Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність» є похідним від первинної бухгалтерської документації та містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Вказаний розрахунок містить суму виданого кредиту, дані про дати та суми погашень по кредиту, розмір відсоткової ставки за користування кредитними коштами, кількість днів прострочки, загальну суму заборгованості за кредитом, відсотками та пенею. Зазначений розрахунок не спростований позичальником.

З розрахунку заборгованості вбачається, що позичальником впродовж 2008 2010 роки систематично вносились кошти на погашення заборгованості, в тому числи на погашення відсотків за користування кредитними коштами.

Отже, позичальник своїми діями визнавав наявність кредитних правовідносин з ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є ТОВ «ОТП Факторинг Україна», правонаступником якого є ТОВ «Вердикт Капітал».

Дані обставини відповідачем не спростовано, доказів щодо неотримання коштів або їх фактичного повернення останнім не надано.

Враховуючи, що фактично кредитні кошти згідно зазначеного обсягу кредитних зобов`язань відповідачем отримано, що свідчить про погодження відповідачем дій Банку щодо умов кредитування в цій частині, невідповідність дійсності наданого Банком розрахунку не знайшли свого підтвердження, належних та допустимих доказів на його спростування, в тому числі контррозрахунку, відповідачем не надано, колегія суддів не вбачає підстав для відмови в задоволенні позовних вимог Банку щодо стягнення з відповідача заборгованості за тілом кредиту, як фактично отриманої суми кредитних коштів.

Як вбачається із наданого Банком розрахунку заборгованість за тілом кредиту становить 21 769 доларів США, що за офіційним курсом НБУ станом на 19 травня 2014 року становить 255 839,63грн.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

У відповідності до ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

Із змісту договору вбачається, що сторони погодили процентну ставку за користування кредитними коштами в розмірі 11,49% річних.

Як вбачається із наданого Банком розрахунку заборгованість за відсотками за користування кредитними коштами становить 1 710,28 доларів США, що за офіційним курсом НБУ станом на 19 травня 2014 року становить 20 099,21грн.

Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18) право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитним договором припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронюваних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Згідно розрахунку Банку, останнім нараховані відсотки у період строку дії кредитного договору до пред`явлення письмової вимоги Банку про дострокове погашення всієї суми заборгованості.

У зв`язку з цим наявні підстави для стягнення заборгованості за відсотками за користування кредитними коштами становить 1 710,28 доларів США, що за офіційним курсом НБУ станом на 19 травня 2014 року становить 20 099,21грн.

При цьому, колегія суддів звертає увагу на те, що сума заборгованості за тілом кредиту та відсотками за користування кредитними коштами має стягуватися в даному випадку в іноземній валюті доларах США із одночасним визначенням гривневого еквівалента вказаної суми.

Висновки щодо можливості ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті і порядку визначення у рішенні еквівалента суми боргу в національній валюті містяться у постанові Великої Палати Верховного Суду від 213 жовтня 2019 року у справі № 723/304/16-ц.

Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня.

При цьому Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав.

Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Тобто відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України.

Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (далі Декрет № 15-93), Законом України від 23 вересня 1994 року № 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті».

Декретом № 15-93 встановлено режим здійснення валютних операцій на території України, визначено загальні принципи валютного регулювання, повноваження державних органів і функції банків та інших фінансових установ України в регулюванні валютних операцій, права й обов`язки суб`єктів валютних відносин, порядок здійснення валютного контролю, відповідальність за порушення валютного законодавства.

У статті 1 Декрету № 15-93 визначено, що терміни, які використовуються в цьому Декреті, мають таке значення:

«валютні цінності»:

валюта України грошові знаки у вигляді банкнотів, казначейських білетів, монет і в інших формах, що перебувають в обігу та є законним платіжним засобом на території України, а також вилучені з обігу або такі, що вилучаються з нього, але підлягають обмінові на грошові знаки, які перебувають в обігу, кошти на рахунках, у внесках в банківських та інших фінансових установах на території України;

іноземна валюта іноземні грошові знаки у вигляді банкнотів, казначейських білетів, монет, що перебувають в обігу та є законним платіжним засобом на території відповідної іноземної держави, а також вилучені з обігу або такі, що вилучаються з нього, але підлягають обмінові на грошові знаки, які перебувають в обігу, кошти у грошових одиницях іноземних держав і міжнародних розрахункових (клірингових) одиницях, що перебувають на рахунках або вносяться до банківських та інших фінансових установ за межами України.

Для цілей цього Декрету надалі під термінами: «валюта України» розуміється як власне валюта України, так і платіжні документи та інші цінні папери, виражені у валюті України;

«іноземна валюта»: розуміється як власне іноземна валюта, так і банківські метали, платіжні документи та інші цінні папери, виражені в іноземній валюті або банківських металах;

«валютні операції»: операції, пов`язані з переходом права власності на валютні цінності, за винятком операцій, що здійснюються між резидентами у валюті України;

резиденти»: фізичні особи (громадяни України, іноземні громадяни, особи без громадянства), які мають постійне місце проживання на території України, у тому числі ті, що тимчасово перебувають за кордоном;

«нерезиденти»: фізичні особи (іноземні громадяни, громадяни України, особи без громадянства), які мають постійне місце проживання за межами України, в тому числі ті, що тимчасово перебувають на території України.

У статті 2 цього Декрету вказано, що резиденти і нерезиденти мають право бути власниками валютних цінностей, що знаходяться на території України. Резиденти мають право бути власниками також валютних цінностей, що знаходяться за межами України, крім випадків, передбачених законодавчими актами України.

Резиденти і нерезиденти мають право здійснювати валютні операції з урахуванням обмежень, встановлених цим Декретом та іншими актами валютного законодавства України.

У статті 5 Декрету № 15-93 визначено, що операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій НБУ.

У частині четвертій названої статті перераховано випадки, у разі яких індивідуальні ліцензії видаються резидентам і нерезидентам на здійснення разової валютної операції на період, необхідний для здійснення такої операції.

Індивідуальної ліцензії потребують такі операції: а) вивезення, переказування і пересилання за межі України валютних цінностей, за винятком:

вивезення, переказування і пересилання за межі України фізичними особами резидентами іноземної валюти на суму, що визначається НБУ;

вивезення, переказування і пересилання за межі України фізичними особами резидентами і нерезидентами іноземної валюти, яка була раніше ввезена ними в Україну на законних підставах;

платежів у іноземній валюті, що здійснюються резидентами за межі України на виконання зобов`язань у цій валюті перед нерезидентами щодо оплати продукції, послуг, робіт, прав інтелектуальної власності та інших майнових прав, за винятком оплати валютних цінностей та за договорами (страховими полісами, свідоцтвами, сертифікатами) страхування життя;

платежів у іноземній валюті за межі України у вигляді процентів за кредити, доходу (прибутку) від іноземних інвестицій;

вивезення за межі України іноземної інвестиції в іноземній валюті, раніше здійсненої на території України, в разі припинення інвестиційної діяльності;

платежів у іноземній валюті за межі України у вигляді плати за послуги з аеронавігаційного обслуговування повітряних суден, що справляється Європейською організацією з безпеки аеронавігації (Євроконтроль) відповідно до Багатосторонньої угоди про сплату маршрутних зборів, вчиненої в м. Брюсселі 12 лютого 1981 року, та інших міжнародних договорів;

переказ інвестором (представництвом іноземного інвестора на території України) за межі України іноземної валюти іншим інвесторам за відповідною угодою про розподіл продукції;

б) ввезення, переказування, пересилання в Україну валюти України, за винятком випадків, передбачених пунктом 2 статті 3 цього Декрету;

в) надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі;

г) використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України;

д) розміщення валютних цінностей на рахунках і у вкладах за межами України, за винятком:

відкриття фізичними особами резидентами рахунків у іноземній валюті на час їх перебування за кордоном;

відкриття кореспондентських рахунків уповноваженими банками;

відкриття рахунків у іноземній валюті резидентами, зазначеними в абзаці четвертому пункту 5 статті 1 цього Декрету;

відкриття рахунків у іноземній валюті інвесторами учасниками угод про розподіл продукції, в тому числі представництвами іноземних інвесторів за угодами про розподіл продукції;

е) здійснення інвестицій за кордон, у тому числі шляхом придбання цінних паперів, за винятком цінних паперів або інших корпоративних прав, отриманих фізичними особами резидентами як дарунок або у спадщину.

У частині четвертій статті 5 Декрету № 15-93 наведено вичерпний перелік обставин, за яких особа, яка здійснює валютну операцію, має отримати на її здійснення індивідуальну ліцензію. Декретом № 15-93 не передбачено обов`язку в отриманні індивідуальної ліцензії на передачу/отримання між фізичними особами резидентами/нерезидентами, які перебувають в Україні, іноземної валюти в позику.

Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях.

Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить.

Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.

Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України.

У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику.

Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству.

Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті. При цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України.

Крім того, висновки про можливість ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті містяться й у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 761/12665/14-ц (провадження №14-134цс18), від 16 січня 2019 року у справах №373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18), № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) та № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18).

Що стосується можливості і порядку визначення в рішенні суду еквівалента суми боргу в національній валюті, то Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 липня 2018 року по справі № 761/12665/14-ц зазначила, що зазначення судом у своєму рішенні двох грошових сум, які необхідно стягнути з боржника, внесло двозначність до розуміння суті обов`язку боржника, який може бути виконаний примусово. У разі зазначення у судовому рішенні про стягнення суми коштів в іноземній валюті з визначенням еквівалента такої суми у гривні стягувачеві має бути перерахована вказана у резолютивній частині судового рішення сума в іноземній валюті, а не її еквівалент у гривні.

З урахування вище викладеного, з позичальника на користь позивача підлягає стягненню заборгованість за кредитним договором саме у валюті, як фактично ним була отримана, тобто в доларах США, тобто 21 769 доларів США заборгованість за тілом кредиту та 1 710,28 доларів США - заборгованість за відсотками за користування кредитними коштами.

Що стосується позовних вимог про стягнення неустойки, то колегія суддів зазначає наступне.

Цивільно-правова відповідальність - це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов`язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов`язку нового додаткового.

Покладення на боржника нових додаткових обов`язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу).

Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання (частина друга статті 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України).

Враховуючи те, що пеня була нарахована Банком за період з 19 травня 2013 року по 19 травня 2014 року, тобто після пред`явлення Банком вимоги про дострокове погашення суми боргу за кредитним договору, тому в цій частині позовні вимоги задоволення не підлягаю.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до п. 4 ч.1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З урахуванням викладеного рішення суду першої інстанції в частині суми стягнення заборгованості за тілом кредиту підлягає зміні та в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за нарахованими та не сплаченими відсотками підлягає скасуванню із ухваленням нового рішення в цій частині про задоволення цих вимог.

Згідно ч.1., п.2 ч.2, ч.13 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Керуючись ст. ст. 371, 374, п. 4 ч. 3 ст. 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 генерального директора Товариства з обмеженою відповідальністю "Вердикт Капітал" задовольнити частково.

Рішення Київського районного суду м.Харкова від 09 лютого 2021 року змінити в частині суми стягнення заборгованості за тілом кредиту та скасувати в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за нарахованими та не сплаченими відсотками, ці позовні вимоги - задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал», , правонаступника прав та обов`язків Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» , суму заборгованості по тілу кредиту у розмірі у розмірі 21 769 доларів США та суму заборгованості за нарахованими та не сплаченими відсотками за кредитним договором у розмірі у розмірі 1710,28 доларів США, а усього 23 479,28 доларів США.

В іншій частині рішення Київського районного суду м.Харкова від 09 лютого 2021 року залишити без змін.

Перерозподілити судові витрати.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал», , правонаступника прав та обов`язків Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» суму сплаченого судового збору за подачу позовної заяви та апеляційної скарги у розмірі 1840,53 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку тільки в випадках передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий Н.П. Пилипчук

Судді С.С. Кругова

А.В. Котелевець