Снігурівський районний суд Миколаївської області
УХВАЛА

іменем України

11 лютого 2021 року м.Снігурівка

справа №485/523/16-ц

провадження № 4-с/485/1/21

Снігурівський районний суд Миколаївської області у складі:

головуючого судді Бодрової О.П.,

за участю секретаря судового засідання Літвінової Д.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Снігурівка скаргу ОСОБА_1 , від імені якого діє адвокат Бусахіна Тамара Василівна, стягувач АТ КБ «Приватбанк», суб`єкт оскарження Снігурівський районний відділ державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса), на дії старшого державного виконавця Снігурівського районного відділу державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) Дмитроченко А.В.,

встановив:

01 лютого 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду зі скаргою, в якій зазначив, що на виконанні Снігурівського РВ ДВС перебуває виконавчий лист №2/485/201/16, виданий 17.05.2016 року на підставі рішення Снігурівського районного суду Миколаївської області про стягнення з нього на користь АТ КБ «Приватбанк» заборгованості в сумі 458588,60 грн. 21 січня 2021 року він дізнався, що його картка в АТ «Райффайзен Банк Аваль» для виплати заробітної плати заблокована. 22.01.2021 року він звернувся до Снігурівського РВ ДВС із заявою про зняття арешту з рахунку, на який нараховується заробітна плата та надання йому копії постанови про арешт коштів боржника. 28.01.2021 року листом начальника відділу ДВС йому відмовлено у знятті арешту з рахунку, на який зараховується заробітна плата та зазначено, що арешт може бути знятий за рішенням суду. Вважає, що такими діями головний державний виконавець порушила його права, а тому просив суд визнати неправомірними дії головного державного виконавця у частині накладення арешту на грошові кошти, що містяться на рахунку № НОМЕР_1 та є його заробітною платою і зобов`язати головного державного виконавця зняти арешт з вказаного рахунку.

У судове засідання учасники справи не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.

ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2 надали суду заяву про розгляд скарги у їх відсутність.

Від представника Снігурівського районного відділу державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) Танковської Ю.В. надійшла заява про розгляд скарги у її відсутність, проти задоволення скарги заперечень не мала.

Стягувач АТ КБ «Приватбанк» про причини неявки свого представника не повідомив.

Відповідно до ч.2 ст.450 ЦПК України неявка стягувача, боржника, державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця, які належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду скарги, не перешкоджають її розгляду.

Судом ухвалено про розгляд скарги у відсутність учасників справи.

Враховуючи те, що в судове засідання не з`явились учасники справи, відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Суд, перевіривши матеріали справи, виконавчого провадження №63809950, вважає, що скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Відповідно до ч.1 ст.447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Згідно ч.2 ст.451 ЦПК України у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника).

Статтею 1 Закону України "Про виконавче провадження" від 02.06.2016 № 1404-VIII (далі Закон № 1404-VIII) визначено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до частини 1 статті 5 Закону № 1404-VIII примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів".

Відповідно до частини 1 статті 18 Закону № 1404-VIII, виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Згідно ст. 10 Закону № 1404-VIII заходами примусового виконання рішень є: 1) звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами; 2) звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника; 3) вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні; 4) заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обов`язку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем; 5) інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом.

Частиною 2 ст.13 Закону № 1404-VIII визначено, що арешт на майно (кошти) накладається не пізніше наступного робочого дня після його виявлення, крім випадку, передбаченого частиною сьомою статті 26 цього Закону.

Пунктом 1 ч.1 ст.26 Закону № 1404-VIII передбачено, що виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону за заявою стягувача про примусове виконання рішення.

Судом встановлено, що на примусовому виконанні Снігурівського районного відділу державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) перебуває виконавче провадження № 63809950 з виконання виконавчого листа №2/485/201/16, виданого 17.05.2016 року на підставі рішення Снігурівського районного суду Миколаївської області про стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приватбанк» заборгованості в сумі 458588,60 грн.

Постановою старшого державного виконавця Снігурівського районного відділу державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) Дмитроченко А.В. від 03 грудня 2020 року відкрито виконавче провадження №63809950 /а.с.83-84/.

04 грудня 2020 року старшим державним виконавцем Снігурівського РВ ДВС Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) Дмитроченко А.В. винесено постанову про арешт коштів боржника, що містяться на відкритих рахунках, а також на кошти на рахунках, що будуть відкриті після винесення постанови про арешт коштів боржника, крім коштів, що містяться на рахунках накладення арешту та/або звернення стягнення на які заборонено законом та належить боржнику /а.с.85-86/.

На виконання наведеної постанови арешт накладено на грошові кошти на картковому рахунку № НОМЕР_1 в АТ «Райффайзен Банк Аваль», відкритому на ім`я ОСОБА_1 .

18 грудня 2020 року старшим державним виконавцем Снігурівського РВ ДВС Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) Дмитроченко А.В. винесено постанову про звернення стягнення на заробітну плату боржника, згідно якої звернуто стягнення на 20% доходу боржника ОСОБА_1 , який він отримує у ТОВ «Березівкаагрошляхбуд» /а.с.87-88/.

22 січня 2021 року ОСОБА_1 звернувся до Снігурівського РВ ДВС Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) із заявою про зняття арешту з його рахунку, на який він отримує заробітну плату.

Листом від 28 січня 2021 року Снігурівський РВ ДВС Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) направив на адресу ОСОБА_1 копії постанов про відкриття виконавчого провадження, про арешт коштів боржника та про звернення стягнення на заробітну плату та інші доходи боржника, та роз`яснив, що ст.59 ЗУ «Про виконавче провадження», передбачено вичерпаний перелік підстав для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини. Також передбачено, що у всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду /а.с.82/.

Згідно з пунктом 7 частини третьої статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право накладати арешт на кошти та інші цінності боржника, зокрема на кошти, які перебувають у касах, на рахунках у банках, інших фінансових установах та органах, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів (крім коштів на рахунках платників у системі електронного адміністрування податку на додану вартість, коштів на рахунках із спеціальним режимом використання, спеціальних та інших рахунках, звернення стягнення на які заборонено законом), на рахунки в цінних паперах, а також опечатувати каси, приміщення і місця зберігання грошей.

Статтею 56 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника. Арешт накладається у розмірі суми стягнення з урахуванням виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів та основної винагороди приватного виконавця на все майно боржника або на окремі речі.

Відповідно до п.2 ст.48 Закону України «Про виконавче провадження» стягнення за виконавчими документами звертається в першу чергу на кошти боржника у національній та іноземній валютах, інші цінності, у тому числі на кошти на рахунках боржника у банках та інших фінансових установах.

Забороняється звернення стягнення та накладення арешту на кошти на єдиному рахунку, відкритому у порядку, визначеному статтею 35-1 Податкового кодексу України, кошти на рахунках платників податків у системі електронного адміністрування податку на додану вартість, кошти на електронних рахунках платників акцизного податку, на кошти, що перебувають на поточних рахунках із спеціальним режимом використання, відкритих відповідно до статті 15-1 Закону України "Про електроенергетику", на поточних рахунках із спеціальним режимом використання, відкритих відповідно до статті 19-1 Закону України "Про теплопостачання", на поточних рахунках із спеціальним режимом використання для проведення розрахунків за інвестиційними програмами, на поточних рахунках із спеціальним режимом використання для кредитних коштів, відкритих відповідно до статті 26-1 Закону України "Про теплопостачання", статті 18-1 Закону України "Про питну воду, питне водопостачання та водовідведення", на спеціальному рахунку експлуатуючої організації (оператора) відповідно до Закону України "Про впорядкування питань, пов`язаних із забезпеченням ядерної безпеки", на кошти на інших рахунках боржника, накладення арешту та/або звернення стягнення на які заборонено законом.

Виходячи з правового аналізу наведених норм права вбачається, що під час вчинення виконавчих дій виконавець має право накладати арешт на кошти божника, що містяться на його рахунках у банківських установах. При цьому стаття 48 Закону України «Про виконавче провадження» встановлює невичерпний перелік рахунків, на кошти на яких накладати арешт заборонено, зазначаючи, що законом можуть бути визначені й інші кошти на рахунках боржника, звернення стягнення або накладення арешту на які заборонено.

Отже, виконуючи рішення суду, виконавець може накладати арешт на будь-які кошти на рахунках боржника в банківських установах, крім тих, накладення арешту на які заборонено законом. При цьому саме банк, який виконує відповідну постанову виконавця про арешт коштів боржника, відповідно до частини третьої статті 52 Закону України «Про виконавче провадження» повинен визначити статус коштів і рахунка, на якому вони знаходяться, та в разі їх знаходження на рахунку, на кошти на якому заборонено накладення арешту, банк зобов`язаний повідомити виконавця про цільове призначення коштів на рахунку та повернути його постанову без виконання, що є підставою для зняття виконавцем арешту із цих коштів згідно із пунктом 1 частини четвертої статті 59 Закону України «Про виконавче провадження».

Враховуючи те, що законодавчо не визначено що рахунки, які використовуються для отримання заробітної плати, є рахунками із спеціальним режимом використання, спеціальними та іншими рахунками, звернення стягнення на які заборонено законом, скарга в частині визнання неправомірними дій головного державного виконавця, у частині накладення арешту на грошові кошти, задоволенню не підлягає. Крім цього, у ДВС під час винесення постанови були відсутні дані, що даний рахунок використовується боржником для отримання заробітної плати.

Суд враховує правову позицію Верховного суду, висловлену в постанові від 12.12.2018 року № 399/142/16-ц, згідно якої - якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного права особи, яка звернулась до суду, суд, відповідно до викладеної у позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні таких спосіб захисту, який не суперечить закону.

Постановою про арешт коштів боржника ВП № 63809950 від 04.12.2020 року накладено арешт на рахунок № НОМЕР_1 в АТ «Райффайзен Банк Аваль», який використовується ОСОБА_1 для зарахування заробітної плати, підтвердженням чого є виписка по картковому рахунку № НОМЕР_1 за період з 01.08.2020 по 31.12.2020 /а.с.77-81/.

Отже, при винесенні оскаржуваної постанови накладено арешт, в тому числі, і на рахунок, на який зараховується заробітна плата ОСОБА_1 , у зв`язку із чим скаржник позбавлений можливості отримання заробітної плати.

Згідно підпункту 6 п.3 Інструкції про порядок відкриття і закриття рахунків клієнтів банків та кореспондентських рахунків банків-резидентів і нерезидентів, затвердженої Постановою Правління Національного банку України 12 листопада 2003 року № 492 (у редакції постанови Правління Національного банку України від 01 квітня 2019 року № 56) (надалі інструкції) поточний рахунок - рахунок, що відкривається банком клієнту на договірній основі для зберігання грошей і здійснення розрахунково-касових операцій за допомогою платіжних інструментів відповідно до умов договору та вимог законодавства України. До поточних рахунків також належать рахунки із спеціальним режимом їх використання, що відкриваються у випадках, передбачених законами України або актами Кабінету Міністрів України.

Згідно п.69 Інструкції банк відкриває фізичній особі окремий поточний рахунок для зарахування виключно заробітної плати, стипендії, пенсії, соціальної допомоги та інших передбачених законодавством України соціальних виплат у порядку, визначеному в пункті 62 розділу V цієї Інструкції, або використовує вже відкритий для цих цілей рахунок (далі у цьому пункті - окремий рахунок). Клієнт зобов`язаний під час відкриття окремого рахунку в заяві про відкриття поточного рахунку (додаток 3) у рядку "Додаткова інформація" зазначити, що рахунок відкривається для зарахування заробітної плати, стипендії, пенсії, соціальної допомоги та інших передбачених законодавством України соціальних виплат. Така інформація для діючого поточного рахунку зазначається в додатковому договорі до договору банківського рахунку.

Приписами частини 1 статті 2, частини 2 статті 10 Конвенції про захист заробітної плати від 01 липня 1949 року № 95, ратифікованої Україною 04 серпня 1961 року, визначено, що дана Конвенція застосовується до всіх осіб, яким виплачується або повинна виплачуватися заробітна плата. Заробітна плата повинна охоронятися від арештів і передачі в такій мірі, в якій це вважається потрібним для утримання працівника і його сім`ї.

Заробітна плата в розумінні поняття «власності» є майном, на захист якого в тому числі стає стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Принципи, закріплені в статях 3 та 43 Конституції України, також знаходять своє вираження в положеннях статей 97 Кодексу законів про працю України, статтях 15, 22, 24 Закону України «Про працю».

Зазначені норми в сукупності свідчать про те, що держава гарантує та захищає законом право громадянина на своєчасне одержання винагороди за працю.

Законом України "Про виконавче провадження" не передбачено накладення арешту на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші соціальні доходи боржника.

Разом з тим, розділ ІХ Закону України "Про виконавче провадження" регламентує порядок звернення стягнення на заробітну плату.

Так, відповідно до ч.ч.1,2 ст.68 ЗУ "Про виконавче провадження" стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника звертається у разі відсутності в боржника коштів на рахунках у банках чи інших фінансових установах, відсутності чи недостатності майна боржника для покриття в повному обсязі належних до стягнення сум, а також у разі виконання рішень про стягнення періодичних платежів. За іншими виконавчими документами виконавець має право звернути стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника без застосування заходів примусового звернення стягнення на майно боржника - за письмовою заявою стягувача або за виконавчими документами, сума стягнення за якими не перевищує п`яти мінімальних розмірів заробітної плати.

Частиною 2 статті 70 Закону визначено, що із заробітної плати боржника може бути відраховано не більш як 50 відсотків її розміру на утримання членів сім`ї (аліменти), на відшкодування збитків від розкрадання майна підприємств, установ і організацій, на відшкодування пенсіонером шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, а також у зв`язку із смертю потерпілого, на повернення переплачених сум заробітної плати в передбачених законом випадках.

За іншими видами стягнень може бути відраховано не більш як 20 відсотків пенсії.

Отже, накладення арешту на кошти боржника, а саме: на кошти які знаходяться на рахунку № НОМЕР_1 в АТ «Райффайзен Банк Аваль», який використовується ОСОБА_1 для отримання заробітної плати, суперечить приписам ч.2 ст.70 Закону України «Про виконавче провадження».

Відповідно до ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

В той же час статтею 43 Конституції України гарантовано, що право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом; громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Накладення арешту на рахунок боржника № НОМЕР_1 в АТ «Райффайзен Банк Аваль», який використовується ОСОБА_1 для отримання заробітної плати, призводить до порушення конституційних прав заявника та позбавляє його коштів на існування і суперечить порядку утримання із заробітної плати.

Враховуючи викладене, скарга ОСОБА_1 в частині зняття арешту з рахунку № НОМЕР_1 , є обґрунтованою та підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст. 447-451 ЦПК України, суд

постановив:

Скаргу ОСОБА_1 на дії старшого державного виконавця Снігурівського районного відділу державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) Дмитроченко А.В. - задовольнити частково.

Зобов`язати старшого державного виконавця Снігурівського районного відділу державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Одеса) Дмитроченко А.В. зняти арешт у виконавчому провадженні №63809950 з рахунку №, який відкритий в АТ «Райффайзен Банк Аваль» на ім`я ОСОБА_1 .

У задоволенні решти заявлених вимог - відмовити.

Ухвала може бути оскаржена з урахуванням п.п. 15.5 п.15 розділу ХІІІ Перехідних Положень ЦПК України безпосередньо до Миколаївського апеляційного суду або через Снігурівський районний суд Миколаївської області протягом п`ятнадцяти днів з дня її складання.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена в день її складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Повна ухвала складена 11 лютого 2021 року.

Суддя О.П.Бодрова