Справа № 169/959/20
Провадження № 2/169/200/21
ТУРІЙСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 лютого 2021 року смт Турійськ

Турійський районний суд Волинської області в складі

головуючого судді Тітівалова Р.К.,

з участю:

секретаря судового засідання Веремчук Л.Ю.,

позивача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про стягнення збитків та моральної шкоди,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про стягнення збитків та моральної шкоди.

Позов мотивований тим, що 24 червня 2020 року між ним та відповідачем укладений Договір про надання комплексу послуг по обробці особистих даних та супроводу під час цільового перебування в Німеччині (далі Договір). Аналогічний Договір з ідентичними умовами, окрім його ціни, укладений між сторонами 30 липня 2020 року. На думку позивача, вказаний договір є удаваним, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, а саме: надання послуг з посередництва у працевлаштуванні за кордоном. Так, за сприяння відповідача, він 7 вересня 2020 року прибув до Німеччини, де 9 вересня 2020 року між ним та господарством «Штефан Міхель» було укладено строковий трудовий договір для сезонних працівників з України на термін до 30 жовтня 2020 року. Він сплатив кошти на виконання умов договору від 30 липня 2020 року, а відповідач не виконала свої зобов`язання, оскільки укладений з ним у Німеччині строковий трудовий договір розірвано з ініціативи роботодавця 25 вересня 2020 року, у зв`язку з чим йому довелося повернутися в Україну. Також вказував на те, що укладений між сторонами договір здійснений з використанням нечесної підприємницької практики, а отже, в силу частини шостої статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів» є недійсним. З огляду на вказане, просив стягнути з відповідача на його користь 38426 гривень збитків у подвійному розмірі (19213 гривень х 2 = 38426 гривень) та 10000 гривень моральної шкоди.

Відповідач фізична особа-підприємець ОСОБА_2 подала до суду відзив на позовну заяву, в якому вказала, що позов не визнає, просить відмовити в його задоволенні, посилаючись на те, що умови укладеного з позивачем Договору про надання комплексу послуг по обробці особистих даних та супроводу під час цільового перебування в Німеччині, а саме: надання інформаційно-консультаційних послуг, в результаті чого було організовано виїзд позивача до Німеччини, вона виконала у повному обсязі. Жодних послуг щодо працевлаштування позивача за кордоном вона йому не надавала, оскільки такі умовами Договору не передбачені. Крім того, відповідач ствердила, що у неї відсутня ліцензія на надання послуг щодо посередництва у працевлаштуванні за кордоном, і такі послуги не входять до видів її діяльності як підприємця, що є загальнодоступною інформацією, у зв`язку з чим безпідставними є доводи позивача про здійснення нею нечесної підприємницької практики і як наслідок недійсності договору. За таких обставин, на думку підприємця ОСОБА_2 , відсутні підстави для стягнення з неї збитків та моральної шкоди і позов до задоволення не підлягає.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 позовні вимоги підтримав у повному обсязі, ствердив, що відповідач не виконала належним чином умови Договору щодо його інформаційного супроводу під час цільового перебування в Німеччині, а саме: не надала повну та достовірну інформацію щодо умов працевлаштування.

Відповідач підприємець ОСОБА_2 у судове засідання не з`явилася, хоча належним чином про дату, час і місце розгляду справи була повідомлена, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення (а.с. 147), подала до суду клопотання про розгляд справи без її участі (а.с. 148).

Заслухавши пояснення позивача, дослідивши та оцінивши наявні в матеріалах справи письмові докази в їх сукупності, суд дійшов такого висновку.

Відповідно до частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно з частиною першою статті 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до частини першої статті 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Судом встановлено, що 24 червня 2020 року між ОСОБА_1 та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 був укладений Договір про надання комплексу послуг по обробці особистих даних та супроводу під час цільового перебування в Німеччині (а. с. 22-23).

Відповідно до пункту 1 Договору відповідач зобов`язалася надати позивачу комплекс послуг, що включає в себе: перевірку дійсності та відповідності нормам ділової документації Німеччини наявних особистих та фахових документів позивача у відповідності до цілі його перебування; організацію фахового перекладу, та, за необхідністю, легалізацію посвідчень позивача; обробку його даних, заповнення необхідної цільової документації німецькою мовою; фотокопіювання, сканування та друкування документів, відправлення цільової документації в паперовому та електронному вигляді за місцем призначення; організацію медичного страхування, страхування від нещасного випадку; організація та бронювання пасажирського перевезення; пошук тимчасового помешкання та реєстрацію по місцю проживання; допомогу у реєстрації /активації телефонної картки німецького оператора; перевірку відповідності рівня знань німецької мови до цілі поїздки; підготовці позивача до виїзду та його інформаційному супроводі під час цільового перебування в Німеччині.

Аналогічний Договір, в якому сторони визначили іншу ціну Договору, укладений між ними 30 липня 2020 року (а. с. 24-25).

Так, згідно з пунктами 2, 4 договору його ціна в гривнях становить 6776.96 гривень, що в перерахунку на грошовий еквівалент в євро за курсом гривні (30.1198 гривень/євро) дорівнює 225 євро. Для того, щоб виконавець зміг розпочати обробку даних замовника, йому слід протягом 7 календарних днів після отримання підтвердження про укладення з ним договору оплатити завдаток у розмірі 6023.96 гривень або повну вартість послуги. Залишок суми може бути виплачений в день оплати завдатку або в момент передачі акту про виконану роботу.

Відповідно до рахунку на оплату, квитанцій (а. с. 26, 28) позивач 24 червня 2020 року сплатив на рахунок відповідача 6023.96 гривень, а 3 вересня 2020 року 753 гривні, з призначенням платежу «надання інформаційно-консультаційних послуг «Обробка даних та супровід в Німеччині».

Жодних зауважень щодо умов укладеного з відповідачем Договору, переліку визначених у пункті 1 Договору послуг позивач не заявляв і підписав його, що не заперечував під час судового розгляду цієї справи.

Звертаючись із позовом до суду, позивач посилався на те, що відповідач фактично надавала йому послуги з посередництва у працевлаштуванні за кордоном і не виконала належним чином умови Договору щодо його інформаційного супроводу під час цільового перебування в Німеччині, а саме: не надала повну та достовірну інформацію щодо умов працевлаштування.

При цьому, позивач стверджував, що за сприяння відповідача він 7 вересня 2020 року прибув до Німеччини, де 9 вересня 2020 року між ним та господарством «Штефан Міхель» було укладено строковий трудовий договір для сезонних працівників з України на термін до 30 жовтня 2020 року, у зв`язку з чим вважає, що укладений з відповідачем Договір є удаваним, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, а саме: надання послуг з посередництва у працевлаштуванні за кордоном.

У надісланій відповідачу претензії від 29 вересня 2020 року представник позивача також вказував на неналежне надання відповідачем послуг щодо працевлаштування позивача в Німеччині (а. с. 37-40).

Відповідно до статті 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

За змістом частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною шостою вказаної статті процесуального закону передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Посилання позивача на те, що відповідач на підставі укладеного між сторонами Договору фактично надавала йому послуги з посередництва у працевлаштуванні за кордоном не підтверджені належними доказами.

Так, перелік послуг, які відповідач зобов`язалася надати позивачу є вичерпним та визначений пунктом 1 Договору, а надання будь-яких інших послуг, ніж це передбачено вказаним пунктом, зокрема, і щодо посередництва у працевлаштуванні за кордоном, Договором не передбачено (а. с. 22-23, 24-25).

Крім того, оплату позивач провів саме за «надання інформаційно-консультаційних послуг «Обробка даних та супровід в Німеччині», а не послуги з працевлаштування (а. с. 26, 28).

Посилання позивача на строковий трудовий договір для сезонних працівників з України, що був укладений в Німеччині 9 вересня 2020 року між ним та господарством «Штефан Міхель» (а. с. 32-33), на його переписку у месенджері «Viber» (а. с. 52-59) та відповідь ТОВ «Mavista» на його відгук у мережі Інтернет (а. с. 68), як на докази надання йому відповідачем послуг із працевлаштування за кордоном, суд до уваги не приймає, оскільки вказані документи не містять посилання на те, що працевлаштування позивача здійснювалось саме за посередництва відповідача та саме на підставі укладеного між сторонами у цій справі Договору про надання комплексу послуг по обробці особистих даних та супроводу під час цільового перебування в Німеччині.

Твердження позивача про те, що підприємець ОСОБА_2 та ТОВ «МАВІСТА» є однією і тією ж особою, не ґрунтуються на вимогах закону, а посилання на переписку з працівниками ТОВ «Mavista» не має правового значення для вирішення цієї справи, оскільки ТОВ «Mavista» не є її учасником і жодних клопотань з цього приводу позивач не заявляв.

Той факт, що фізична особа ОСОБА_2 є засновником юридичної особи ТОВ «МАВІСТА» та одним із засновників ТОВ «МАВІСТА. СТУДЕНТСЬКА СЛУЖБА ПРАЦЕВЛАШТУВАННЯ», не може породжувати виникнення для неї жодних цивільних прав та обов`язків, як для підприємця.

Також слід зазначити, що в Договорі відсутні будь-які відомості про господарство «Штефан Міхель», як партнера відповідача, у зв`язку з чим доводи позивача про те, що під цільовим перебування у Німеччині в Договорі мається на увазі саме працевлаштування у вказаному господарстві, є безпідставними і ґрунтуються на припущеннях.

В умовах Договору відсутні відомості про зміст понять «партнер» та «цільове перебування» (мету, термін поїздки тощо) та будь-яка інформація, яка надавала б об`єктивну можливість достовірно ідентифікувати ці поняття з конкретними обставинами, особами і встановити їхній взаємозв`язок.

Крім того, у позовній заяві позивач вказує на те, що укладений між сторонами Договір здійснений з використанням нечесної підприємницької практики та шляхом обману, а отже, в силу частини шостої статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів» є недійсним.

Так, відповідно до частин першої, другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до положень, закріплених у частині першій, пункті 7 частини третьої, частині шостій статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів», забороняється здійснення нечесної підприємницької практики. Нечесна підприємницька практика включає в себе будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною.

Згідно з абзацом 2 частини першої статті 230 ЦК України обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Відповідно до частини другої статті 230 ЦК України сторона, яка застосувала обман, зобов`язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв`язку з вчиненням цього правочину.

Обґрунтовуючи вимоги в цій частині, позивач посилався на те, що нечесна підприємницька практика підприємця ОСОБА_2 полягає у тому, що у неї відсутня ліцензія на надання послуг щодо посередництва у працевлаштуванні за кордоном, про що відповідач йому не повідомила, інакше Договір із нею він не укладав би.

Разом із тим, відповідно до виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (а. с. 66-67) основним видом діяльності підприємця ОСОБА_2 є допоміжна діяльність у сфері освіти. Надання послуг щодо посередництва у працевлаштуванні за кордоном не входять до видів її діяльності як підприємця. Така інформація є загальнодоступною, що спростовує твердження позивача, що відповідач приховала від нього інформацію про відсутність у неї права надавати такі послуги.

Відповідно до частини першої статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) . У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема , відшкодування збитків та моральної шкоди (частина перша статті 611 ЦК України).

Аналіз наведених вище обставин справи дає обґрунтовані підстави для висновку, що відповідач належним чином виконала свої зобов`язання, а саме: надала позивачу послуги, передбачені пунктом 1 договору про надання комплексу послуг по обробці особистих даних та супроводу під час цільового перебування в Німеччині, положення якого не містять зобов`язань підприємця ОСОБА_2 про працевлаштування позивача за кордоном.

За таких обставин справи, виходячи із меж заявлених у цій справі позовних вимог та враховуючи, що жодних належних, допустимих і достатніх доказів на підтвердження того, що укладений між сторонами Договір в розумінні закону є удаваним чи недійсним, а також заподіяння позивачу збитків та моральної шкоди внаслідок неналежного виконання відповідачем умов Договору, позивачем не надано, то суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

На підставі викладеного, статей 203, 215, 230, 526, 627, 627, 901 ЦК України та керуючись статтями 81, 141, 263, 264, 265, 268, 273, 354 ЦПК України, суд

у х в а л и в:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про стягнення збитків та моральної шкоди відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Волинського апеляційного суду через Турійський районний суд Волинської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: ОСОБА_1 , адреса місця проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 .

Відповідач: фізична особа-підприємець ОСОБА_2 , адреса місцезнаходження: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 .

Головуючий

Повне рішення складено 12 лютого 2021 року.