ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2104/21 Справа № 185/6066/20 Суддя у 1-й інстанції - Болдирєва У. М. Суддя у 2-й інстанції - Ткаченко І. Ю.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 лютого 2021 року Дніпровський Апеляційний суд у складі: головуючого - судді Ткаченко І.Ю.

суддів - Деркач Н.М., Куценко Т.Р.

за участю секретаря Бондаренко В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа Головне управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області про встановлення факту постійного проживання на території України

за апеляційною скаргою Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області

на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 12 жовтня 2020 року,-

В С Т А Н О В И В:

08 вересня 2020 року ОСОБА_1 звернувся з заявою в порядку окремого провадження, в якій просить встановити факт його постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року та 13 листопада 1991 року.

Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 12 жовтня 2020 року задоволено повністю заяву ОСОБА_1 .. Встановлено факт, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець міста Грозний Чеченської Республіки Російської Федерації, постійно проживав на території України станом на 24 серпня 1991 року та 13 листопада 1991 року (а.с.40-42).

В апеляційній скарзі Головне управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просило, скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні заяви ОСОБА_1 (а.с.49-54).

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який народився у місті Грозний Чеченської Республіки Російської Федерації, звертався з заявою до Павлоградського районного відділу Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області із заявою щодо встановлення особи. Проведеною за заявою перевіркою встановлено особу заявника, але не встановлено належності до громадянства будь-якої держави (а.с.20).

У жовтні 2019 року ОСОБА_1 звертався до Павлоградського відділу поліції ГУНП в Дніпропетровській області з заявою про втрату особистих документів (а.с.18).

Згідно записів у трудовій книжці заявника він у період з 04 липня 1989 року по 16 травня 1991 року проходив службу в армії, у період з 18 березня 1992 року по 04 серпня 1993 року працював на Павлоградській станції технічного обслуговування (а.с.8).

16 липня 1994 року відділом реєстрації актів громадянського стану виконкому Павлоградської міської ради народних депутатів Дніпропетровської області згідно актового запису № 483 був зареєстрований шлюб ОСОБА_1 з ОСОБА_2 (а.с.17).

27 лютого 2009 року Відділом реєстрації актів цивільного стану по місту Павлограду Павлоградського міськрайонного управління юстиції Дніпропетровської області було повторно видане свідоцтво про народження ОСОБА_3 , яка народилася ІНФОРМАЦІЯ_2 . Батьками дитини записані громадяни України ОСОБА_1 та ОСОБА_4 (а.с.11).

Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по Павлоградському, Юр`ївському районах та місту Павлограду Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Дніпро) надано відповідь на заяву ОСОБА_1 стосовно зазначення громадянства батька в актовому записі про народження ОСОБА_3 , яка народилася ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.14).

Згідно цієї відповіді громадянство батьків в актовому записі про народження дитини та громадянство наречених в актовому записі про шлюб зазначається відповідно до паспортів.

При державній реєстрації шлюбу ОСОБА_1 був пред`явлений паспорт зразка НОМЕР_1 , виданий 03 листопада 1987 року Ленінським УМВС м.Грозного.

В актовому записі про шлюб № 483, складеному 16 липня 1994 року, зазначено громадянство ОСОБА_1 «громадянин України» та місце проживання « АДРЕСА_1 ».

Так само при реєстрації народження ОСОБА_3 в актовому записі № 709 від 10 липня 1995 року громадянство батька ОСОБА_1 зазначено «громадянин України» відповідно до пред`явленого паспорту зразка РСРС, де на той час проставлялася відмітка про громадянство України.

З цього можна зробити висновок, що ОСОБА_1 мав паспорт громадянина колишнього СРСР, в якому був проставлений штамп про набуття громадянства України. Цей паспорт був втрачений заявником, про що він заявив до відділу поліції та Державної міграційної служби (а.с.12, 18).

Заявник за його згодою був допитаний у судовому засіданні в суді першої інстанції як свідок відповідно до положень ст. 234 ЦПК України, пояснив, що він після служби в армії у липні 1991 року прибув у м.Павлоград, де мешкали його родичі, і з того часу постійно проживає в Україні. З липня 1991 року він проживав у будинку своєї двоюрідної бабусі ОСОБА_5 за адресою АДРЕСА_1 , працював неофіційно, у березні 1992 року прописався за цією ж адресою. В подальшому після укладення шлюбу він прописався в будинку дружини за адресою АДРЕСА_2 . При укладенні шлюбу а також реєстрації народження дитини він пред`являв до органу реєстрації актів цивільного стану паспорт зразка колишнього СРСР зі штампом про громадянство України. Цей штамп йому поставили після проголошення незалежності України, також державною податковою інспекцією йому був присвоєний ідентифікаційний податковий номер, який він вказав у заяві. Приблизно у 2003-2004 роках під час переїзду він загубив свій паспорт громадянина колишнього СРСР зі штампом про громадянство України. Без цього паспорта він не може підтвердити своє громадянство та отримати новий паспорт.

Суд першої інстанції прийняв пояснення ОСОБА_1 в якості свідка як належний доказ у справі, оскільки ці пояснення узгоджуються з іншими матеріалами справи і нічим не спростовуються.

Задовольняючи заяву, суд першої інстанції виходив із того, що, враховуючи надані письмові докази, з урахуванням принципу верховенства права, те, що заявник в повному обсязі обґрунтував свої вимоги та підтвердив їх доказами, є підстави для задоволення заяви.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком, виходячи з наступного.

Згідно ч. 1 ст.8 Закону України «Про громадянство» передбачено, що особа, яка постійно проживала до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», або яка сама постійно проживала на інших територіях, що входили на час її постійного проживання до складу Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), і є іноземцем, який подав зобов`язання припинити іноземне громадянство, та подав заяву про набуття громадянства України, реєструється громадянином України.

У пункті 44 Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженого Указом Президента України від 27 березня 2001 року №215, встановлено, що у разі відсутності документів, що підтверджують факт постійного проживання особи до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України, для оформлення набуття громадянства України подається відповідне рішення суду.

Проживання на території України на законних підставах згідно зі ст.1 Закону України «Про громадянство» це проживання в Україні іноземця чи особи без громадянства, які мають у паспорті громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року відмітку про постійну чи тимчасову прописку на території України, або зареєстрували на території України свій національний паспорт, або мають посвідку на постійне чи тимчасове проживання на території України, або їм надано статус біженця чи притулок в Україні.

Згідно п. 5 ч. 2ст. 234 ЦПК України, суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Відповідно до ст. 256 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту належності правовстановлюючого документу та інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Пунктом 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» № 5 від 31 березня 1995р. передбачено, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.

Наведений у ст. 273 ЦПК перелік фактів, які встановлюються судом, не є вичерпним.

За наявності зазначених умов, суд може встановлювати й інші факти, що мають юридичне значення.

Окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи, або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав, або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав (частина перша статті 293 ЦПК України).

У судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Рішення суду у справах про встановлення факту, що має юридичне значення, у випадку, коли закон пов`язує з цим фактом різні правові наслідки, набуває преюдиціального значення при розгляді інших справ за участю тих самих осіб щодо захисту їхніх прав.

Для встановлення факту, що має юридичне значення, особі необхідно зазначити мету встановлення відповідного факту, що має юридичне значення, і така мета повинна мати правовий характер.

У справах окремого провадження спору про право немає, але є необхідність судової констатації наявності юридичного факту.

З аналізу наведеного слідує, що однією з умов набуття громадянства України за територіальним походженням є факт народження або постійного проживання до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», самого заявника або близького родича.

Так, ст.12 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

При цьому кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Висновок суду першої інстанції про те, що ОСОБА_1 постійно проживав на території України станом на 24 серпня 1991 року та 13 листопада 1991 року, не підтверджується матеріалами справи, при ухваленні рішення суд 1 інстанції не звернув уваги на те, що матеріали справи не містять належних письмових доказів, які б підтверджували факт саме постійного безперервного проживання заявника на території України на момент проголошення незалежності України 24 серпня 1991 року, та 13 листопада 1991 року.

Крім того заслуговують на 6увагу, посилання апелянта на заяву ОСОБА_1 , адресовану Начальникові Павлоградського РВ ГУ ДМС України в Дніпропетровській області, в якій останній зазначає, що саме 10.03.1992 року він прибув в м. Павлоград з м. Грозний Чеченської Республіки Російської Федерації (а.с.61).

Факт постійного, безвиїзного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року та 13 листопада 1991 року належними та допустимими доказами заявник не довів. Навпаки, зазначене спростовується заявою ОСОБА_1 , адресовану Начальникові Павлоградського РВ ГУ ДМС України в Дніпропетровській області, у зв`язку з чим доводи апеляційної скарги про безпідставність вимог заяви заслуговують на увагу.

Зважаючи на результат розгляду справи, а порядку ч. 13 ст.141 ЦПК України з заявника на користь Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області підлягають стягненню судові витрати за звернення з апеляційною скаргою в розмірі 630 грн.60 коп.(а.с.78).

Керуючись ст. 367, 374, 376, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області задовольнити.

Рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 12 жовтня 2020 року скасувати.

В задоволені заяви ОСОБА_1 , заінтересована особа Головне управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області про встановлення факту постійного проживання на території України - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області судові витрати в розмірі 630 грн.60 коп.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів в передбаченому законом порядку.

Судді: