Справа № 134/1789/19
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

04 лютого 2021 року Крижопільський районний суд

Вінницької області

в складі: головуючого-судді: Зарічанського В.Г.

з участю секретаря: Балух О.В.

представника позивача: Лукавського І.А.

третьої особи: ОСОБА_1

представник третьої особи: Глушкової О.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт. Крижопіль цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Городківської сільської ради, ОСОБА_3 , третьої особи без самостійних вимог: ОСОБА_1 про визнання права власності на житловий будинок та цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , Городківської сільської ради про встановлення факту спільного проживання, визнання недійсним свідоцтв про право власності на житловий будинок і визнання права власності на частину житлового будинку,

В С Т А Н О В И В :

Своїм позовом до суду позивач просив визнати недійсним свідоцтво про право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 видане на ім`я ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_7 виконавчим комітетом Городківської сільської ради 11 червня 2002 року, зареєстроване Тульчинським МБТІ 12.06.2002 в реєстрову книгу №10 за № 1452 та визнати за ним право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 .

Вказав, що ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Городківка, Крижопільського району Вінницької області помер його батько ОСОБА_6 .

ІНФОРМАЦІЯ_2 в с. Городківка, Крижопільського району Вінницької області померла його баба (мама його батька) ОСОБА_5 .

Станом на 15 квітня 1991 року, він, його батько та баба являлись членами колгоспного двору, який розташований в АДРЕСА_2 . Після ліквідації колгоспних дворів будинок перейшов у їхню спільну власність.

Після смерті батька та баби він прийняв спадщину фактично вступивши у володіння спадковим майном, оскільки проживав у їхньому спільному будинку. Тривалий час він проживав за межами України, а в травні 2019 року вирішив оформити право власності як належну йому 1/3 частину будинку так і на 2/3 частини, які залишились після смерті батька та баби.

Документи на житловий будинок знаходились у його сестри ОСОБА_1 , яка відмовилась їх віддати, тому він вимушений був зробити новий технічний паспорт на будинок. В Городківській сільській раді йому стало відомо, що сільською радою було видано свідоцтво про право власності на житловий будинок в 2002 році, в якому зазначений він, покійний батько, баба та особи, які станом на 15 квітня 1991 року не являлись членами колгоспного двору, а саме: ОСОБА_7 (його мати) та ОСОБА_3 (його син).

В інвентарній справі на житловий будинок АДРЕСА_1 було виявлено рішення виконкому Городківської сільської ради № 86 від 2002 року, в якому було зазначено абсурдні підстави для його прийняття, оскільки він та його син знаходились за кордоном, а ОСОБА_5 та ОСОБА_6 були померлими та не могли звернутись до Городківської сільської ради із заявою про видачу свідоцтва про право власності.

Звернувшись до архівного сектора Крижопільської РДА, отримав довідку про те, що 15.05.2002 виконавчим комітетом Городківської сільської ради будь - які рішення не приймались. А рішення № 86 приймалось 31.07.2002, але права власності на спірний житловий будинок воно не стосується, тому має вважатись не дійним. З огляду на зазначене вище, позивач просив позов задовольнити. 31 жовтня 2019 року судом відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою суду від 25 листопада 2019 року було витребувано з Вінницького обласного державного нотаріального архіву спадкові справи після смерті ОСОБА_6 та ОСОБА_5 .

17 грудня 2019 року на адресу суду надійшла спадкова справа № 162 після смерті ОСОБА_6 . 27 січня 2020 року третя особа ОСОБА_1 звернувся до суду із зустрічною позовною заявою до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Городківської сільської ради про встановлення факту спільного проживання, визнання недійсним свідоцтв про право власності на житловий будинок і визнання права власності на частину житлового будинку, яка ухвалою суду від 03 лютого 2020 року прийнята до розгляду та об`єднана в одне провадження з первісним позовом. Зустрічні позовні вимоги третьої особи - позивач за зустрічним позовом обґрунтовує тим, що ІНФОРМАЦІЯ_3 померла її мати ОСОБА_7 , яка постійно проживала за адресою: АДРЕСА_2 .

Вона є єдиним спадкоємцем за заповітом на все майно спадкодавця.

До складу спадщини входить автомобіль ЛУАЗ - 969 М, д/н НОМЕР_1 , рік випуску 1984, який її мати ОСОБА_7 прийняла у спадщину після смерті свого чоловіка ОСОБА_6 та отримала свідоцтво про право на спадщину за законом від 16.04.2005, видане державним нотаріусом Крижопільської державної нотаріальної контори, зареєстровано в реєстрі за № 539.

У 1958 році її мати ОСОБА_8 та її батько ОСОБА_6 почали проживати як чоловік та дружина без реєстрації шлюбу у даному колгоспному дворі разом із батьками її батька ОСОБА_9 та ОСОБА_5

24 липня 1973 року її батьки зареєстрували шлюб. З 1958 року та до дня смерті ІНФОРМАЦІЯ_4 її мати проживала за адресою: АДРЕСА_2 .

Відповідно до виписки з погосподарської книги за 1986 - 1990 рр. від 30.09.2019 № 1867 її мати ОСОБА_7 , 30.11.1990 виписалась за адресою колгоспного двору та приписалась в смт Крижопіль. Однак в 1994 році приписана була знову за вищевказаною адресою. Однак, фактично її мати не залишала свого місця проживання, нікуди не виїжджала, надалі проживала з своїм чоловіком і своєю працею та коштами приймала участь у ведені майна колгоспного двору.

Її мати ОСОБА_7 з 20.09.1958 по 01.09.1969 працювала вчителем крою та шиття Городківської середньої школи, та з 01.09.1969 по 12.09.2013 по 12.09.1994 працювала бібліотекарем Городківської СЗШ І-ІІІ ступенів № 2, що підтверджується довідками. Також, її мати здійснювала поховання свого чоловіка, а її батька, а також після його смерті звернулася до сільської ради про видачу їй свідоцтва про смерть чоловіка.

Вказала, що станом на 15 квітня 1991 року, фактично в даному будинку, що розташований в АДРЕСА_2 , проживали її баба ОСОБА_5 , її батько ОСОБА_6 , її мати ОСОБА_7 , її брат ОСОБА_2 , частка кожного з яких у майні колишнього колгоспного двору становила 1/4.

11.06.2002 виконавчим комітетом Городківської сільської ради Крижопільського району на підставі рішення виконкому Городківської сільської ради від 15.05.2002 № 86 видано свідоцтво про право власності на житловий будинок, що розташований в АДРЕСА_2 на ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_7 в рівних частинах як членам колишнього колгоспного двору. На підставі цього рішення 12.06.2002 Тульчинським МБТІ за вказаними особами зареєстровано право власності на 1/5 частини житлового будинку за кожним.

Вважає, що дане свідоцтво на право власності від 11.06.2002 незаконним, оскільки ОСОБА_3 , син відповідача народився ІНФОРМАЦІЯ_5 , тому він не міг набути частку у майні колгоспного двору, оскільки станом на 1993 рік колгоспні двори було ліквідовано.

Також, в матеріалах інвентаризаційної справи КП «Тульчинське МБТІ» щодо даного житлового будинку наявна копія свідоцтва на право особистої власності на житловий будинок № НОМЕР_2 від 13.10.1993 видане на ім`я ОСОБА_5 на цілий житловий будинок на підставі рішення від 15.07.1987 № 9. Свідоцтво зареєстроване в Тульчинському МБТІ 13.10.1993 за реєстром № 1452. Дане свідоцтво про право власності також, вважати недійсним, оскільки станом на 15.04.1991 членами колгоспного двору були чотири особи, які відповідно мають право на ј частини в майні колгоспного двору, а не одна ОСОБА_5 .

ІНФОРМАЦІЯ_6 помер її батько ОСОБА_6 , частка якого у майні колишнього колгоспного двору становить ј. Після його смерті в силу ст.. 549 ЦК УРСР 1963 спадщину прийняла її мати ОСОБА_7 та отримала свідоцтво на право на спадщину на частину спадкового майна, а саме: автомобіль ЛУАЗ - 969М, д/н НОМЕР_1 , рік виписку 1984.

Відповідно до ст.. 1268 ЦК України, її мати прийняла ј частину житлового будинку після смерті її батька, а тому частка її матері становить Ѕ .

ІНФОРМАЦІЯ_2 померла її баба ОСОБА_5 . Спадщину після її смерті ніхто не прийняв.

Вказала, що вона як спадкоємець за заповітом на все майно своєї матері ОСОБА_7 прийняла спадщину згідно ст. 1268 ЦК України, оскільки проживала разом із нею з 2013 року до дня її смерті та здійснювала поховання.

Тому просила суд:

- встановити факт спільного проживання із ОСОБА_7 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_4 , а саме з серпня 2013 по день смерті ІНФОРМАЦІЯ_4 за адресою: АДРЕСА_2 :

- визнати недійсним свідоцтво на право особистої власності на житловий будинок № НОМЕР_2 від 13.10.1993 видане на ім`я ОСОБА_5 на цілий житловий будинок за адресою: АДРЕСА_2 , зареєстроване в Тульчинському МБТІ 13.10.1993 за реєстровим № 1452;

- визнати недійсним свідоцтво про право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 видане на імя ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_7 , зареєстроване в Тульчинському МБТІ 12.06.2002 за № 1452;

- визнати за нею право власності в порядку спадкування за заповітом після смерті матері ОСОБА_7 Ѕ частини житлового будинку з господарськими будівлями в АДРЕСА_2 .

03 березня 2020 року до суду надійшла заява позивача ОСОБА_2 про зміну та доповнення позовних вимог (а.с.109-112), в якій він просить визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом від 16 квітня 2005 року, за яким за його матір`ю - ОСОБА_7 , було визнано право на автомобіль ЛуАЗ-969М днз НОМЕР_1 , який належав його батьку, ОСОБА_6 , оскільки мати при зверненні за оформленням спадщини не вказала про наявність інших спадкоємців, тобто позивача, хоча на день смерті батька він проживав з ним разом в спірному будинку, і мати могла б успадкувати лише Ѕ спадкового майна після смерті батька. А тому просив визнати за ним право власності на 5/6 спірного будинку. У судовому засіданні позивач ОСОБА_2 пояснив, що знаходився в Португалії з 2000 року по 2019 рік на заробітках. В серпні 2013 року приїхав з Португалії, оскільки взнав, що мати захворіла. Дізналися, що в матері онкозахворювання у вересні 2013 року. В ОСОБА_10 поїхав 7 вересня 2013 року. Після того догляд за матір`ю здійснювала його сестра ОСОБА_1 , яка періодично приїздила та деколи ночувала у матері, окільки вона працювала на роботі в смт Крижопіль. Матері він телефонував кожний день і вона говорила коли приїздила сестра. Мати померла в грудні 2013 року. В судовому засіданні представник позивача за первісним позовом змінені та доповненні позовні вимоги підтримав повністю та просив їх задовольнити. В задоволенні зустрічного позову відмовити. Позивач за зустрічним позовом ОСОБА_1 та її представник свої позовні вимоги підтримали повністю та просили їх задовольнити. Первісний позов ОСОБА_2 не визнали та просили відмовити в його задоволенні. Представник відповідача - Городківської сільської ради Лесна Л.А. не заперечувала проти позовних вимог ОСОБА_2 , а при вирішенні спору поклалась на думку суду. В судовому засіданні позовні пояснила, що довідка Городківської сільської ради від 2013 року про те, що ОСОБА_1 на день смерті проживала разом з матір`ю видана для того, щоб ОСОБА_1 отримала пенсію на поховання. Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання не з`явився, відзиву щодо позову не надав. Крім того в судовому засіданні були допитані свідки.

Свідок ОСОБА_11 в судовому засіданні пояснила, що ОСОБА_7 знала тривалий час. Коли вона була заступником ліцею, то в ліцеї працювала ОСОБА_1 . Коли захворіла її мати, то ОСОБА_1 їздила до матері з серпня та доглядала її до дня смерті. Син ОСОБА_2 був за кордоном.

Свідок ОСОБА_12 в судовому засіданні пояснила, що ОСОБА_7 знала, бо вона являться її родичкою. Коли ОСОБА_7 захворіла то її дочка ОСОБА_1 приїздила до неї та доглядала за нею до дня смерті. Дочка проводила поховання матері. Син ОСОБА_2 в цей час був за кордоном.

Свідок ОСОБА_13 в судовому засіданні пояснила, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 народились в с. Городківка. Вона жила з ними по сусідству до 2009 року по АДРЕСА_3 , а потім переїхали в м. Одесу. З 26.04.2013 по 30.10.2013 вона з чоловіком повернулись у село. Вона часто бачила в с. Городківка ОСОБА_1 в будинку її матері.

Свідок ОСОБА_14 в судовому засіданні пояснила, що ОСОБА_1 здійснювала догляд за своєю матір*ю, коли її брат був за кордоном. Свідок ОСОБА_15 в судовому засіданні пояснила, що ОСОБА_1 здійснювала догляд за своєю матірю, коли її брат був за кордоном.

Свідок ОСОБА_16 в судовому засіданні пояснив, що працював сільським головою в с. Городківка з 2006 року по 2019 рік. ОСОБА_7 знав особисто і померла вона в 2013 році. Її дочка ОСОБА_1 коли ОСОБА_7 хворіла, здійснювала за нею догляд. Довідка про спільне проживання видавалась для отримання ОСОБА_1 пенсії її матері. В журналі тимчасової реєстрації ОСОБА_1 не була зареєстрована. ОСОБА_1 здійснювала догляд за матір`ю, періодично навідувалась до неї, приїздивши з смт Крижопіль, а також здійснювала її поховання. Суд, заслухавши обґрунтування позивача за первісним позовом та його представника, позивача та його представника за зустрічним позовом, свідків, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків.

Відповідно до довідки житловий будинок АДРЕСА_1 станом на 15 квітня 1991 року відносився до суспільної групи колгоспних дворів.(а.с.22). Склад двору, як встановлено під час розгляду справи на 15.04.1991 року, становив ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_2 , ОСОБА_7 .

Згідно свідоцтва про смерть серії НОМЕР_3 ІНФОРМАЦІЯ_6 помер ОСОБА_6 (а.с. 14).

13 жовтня 1993 року видане свідоцтво на право власності на ім`я ОСОБА_5 на цілий житловий будинок за адресою АДРЕСА_2 , зареєстроване в Тульчинському бюро технічної інвентаризації 13 жовтня 1993 року за реєстровим № 1452

ІНФОРМАЦІЯ_2 року в с. Городківка Крижопільського району Вінницької області, померла ОСОБА_5 (а.с. 15).

12 червня 2002 року видане свідоцтво про право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 на ім`я ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_2 , ОСОБА_17 , ОСОБА_7 . Дане свідоцтво видане виконавчим комітетом Городківської сільської ради 11 червня 2002 року, зареєстроване Тульчинським МБТІ 12 червня 2002 року в реєстрову книгу №10 за №1452(а.с.10).

16 квітня 2005 року видане свідоцтво про право на спадщину за законом, яким за ОСОБА_7 було визнано право на автомобіль ЛуАЗ - 969 М д/н НОМЕР_1 , який належав ОСОБА_6 (спадкова справа № 162, реєстрованого 539).

ІНФОРМАЦІЯ_3 в с. Городківка, Крижопільського району, Вінницької області померла ОСОБА_7 (а.с.13). Згідно із Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських радах народних депутатів, затвердженими наказом Центрального статистичного управління СРСР 13 квітня 1979 року № 11215, визначення в сільській місцевості громадського типу господарства в погосподарській книзі та відомостей щодо членів колгоспного двору, що має правове значення, було покладено на сільські ради. Надалі порядок ведення погосподарського обліку в сільських радах визначався Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів», затвердженими постановою Державного комітету статистики СРСР від 12 травня 1985 року № 5-24/26, а згодом - Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських радах народних депутатів, затвердженими постановою Держкомстату СРСР від 25 травня 1990 року № 69. Згідно з пунктом 9 Вказівок по веденню погосподарського обліку в сільських радах народних депутатів, затверджених постановою Держкомстату СРСР від 25 травня 1990 року № 69, окремим господарством є особи, що проживають разом та ведуть спільне домашнє господарство. ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_2 , ОСОБА_7 були родиною, оскільки за господарством рахується один житловий будинок, в якому всі вони проживали та вели спільне господарство, в них був спільний побут і спільний двір, вони разом обробляли город в цьому господарстві. Вказане також підтверджується довідками Городківської сільської ради та не заперечувалось сторонами. Частинами першою, другою статті 120 ЦК УРСР передбачено, що майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності. Колгоспний двір може мати у власності підсобне господарство на присадибній ділянці землі, що знаходиться в його користуванні, жилий будинок, продуктивну худобу, птицю. Відповідно до частини другої статті 123 ЦК УРСР розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних. Як роз`яснено у пункті 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» (далі - постанова ПВСУ від 22 грудня 1995 року № 20), спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, а саме: а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба); б) розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Частку працездатного члена двору може бути зменшено або відмовлено у її виділенні при недовгочасному його перебуванні у складі двору або незначній участі працею чи коштами в господарстві двору. Особам, які вибули з членів двору, але не втратили права на частку в його майні, вона визначається виходячи з того майна двору, яке було на час їх вибуття і яке збереглося. Отже, всі члени колгоспного двору, які були такими станом на 15 квітня 1991 року, мали право спільної сумісної власності на майно колгоспного двору. Як роз`яснено у пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 червня 1983 року № 4 «Про практику розгляду судами України справ про спадкування» в редакції, чинній на виникнення спірних правовідносин, правила статті 563 ЦК УРСР про те, що спадщина на майно колгоспного двору відкривається лише після смерті останнього його члена, поширюється на випадки припинення колгоспного двору лише з цих підстав до 01 липня 1990 року. При припиненні двору з інших підстав (перетворення колгоспу у радгосп, виходу з колгоспу членів двору тощо), а також в разі смерті члена двору після 30 червня 1990 року спадщина на відповідну частку майна колгоспного двору (майна, що збереглося), відкривається після смерті кожного з його колишніх членів. У підпункті г) пункту 6 постанови ПВСУ від 22 грудня 1995 року № 20 роз`яснено, що загальні правила спадкування щодо частки члена колгоспного двору в майні двору застосовуються з 01 липня 1990 року. При спадкуванні після смерті останнього члена колгоспного двору, що мала місце до цієї дати, частка в майні двору, належна особі, яка вибула з членів двору, але не втратила на неї права на час смерті останнього члена двору, не входить до спадкового майна. Спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом (частина перша статті 524 ЦК УРСР). Згідно з частиною першою статті 529 ЦК УРСР при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті. Відповідно до частин першої, другої статті 549 ЦК УРСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Після смерті ОСОБА_6 відкрилася спадщина на 1/4 частину житлового будинку, спадкоємцями за законом якого були його дружина - ОСОБА_7 та його син - ОСОБА_2 , які проживали та були зареєстровані за цією адресою, і прийняли по 1/8 частини спадщини. Після смерті ОСОБА_5 відкрилася спадщина на 1/4 частину житлового будинку. Спадкоємцем першої черги за законом після смерті баби, у відповідності до ч.2 ст.529 ЦК України (1963 року), був її онук - ОСОБА_2 , який проживав та був зареєстрований за цією адресою, і прийняв 1/4 частини спадщини.

Тобто ОСОБА_2 , який прийняв спадщину після смерті батька в розмірі 1/8 частини житлового будинку та після смерті баби в розмірі ј частини житлового будинку з врахування належної йому ј частини будинку має право на 5/8 частин житлового будинку (1/4 + 1/4+1/8 = 5/8) . Щодо частини житлового будинку, яка належала ОСОБА_7 , суд приходить до наступних висновків. Відповідно до статті 1217 чинного з 2004 року Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Статтею 1218 ЦК України передбачено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно з частиною третьою статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Суд не може задовольнити вимогу ОСОБА_1 про встановлення факту її постійного проживання з ОСОБА_7 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 на час відкриття спадщини, а саме з серпня 2013 року по 6 грудня 2013 року за адресою: АДРЕСА_2 , оскільки ОСОБА_1 в даний час була зареєстрована за адресою АДРЕСА_4 , працювала в Крижопільському будівельному ліцеї, а її догляд за хворою матір`ю не розцінює як постійне проживання разом з нею.

Отже, для підтвердження прийняття спадщини має значення встановлення факту постійного проживання спадкоємця за законом чи заповітом із спадкодавцем на час відкриття спадщини. Частиною 2 ст. 3 СК України передбачено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Отже, ознакою проживання спадкоємця однією сім`єю зі спадкодавцем є систематичне ведення з ним спільного господарства, тобто прийняття участі у спільних витратах, спрямованих на забезпечення життєдіяльності сім`ї. При цьому, важливою ознакою є проживання в одному приміщенні зі спадкодавцем. Місцем проживання фізичної особи згідно з ч. 1 ст. 29 ЦК України є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово.

Згідно ч. 1 ст. 3 Закону Українни «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», місце перебування - адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком менше шести місяців на рік, а місце проживання - житло, розташоване на території адміністративно-територіальної одиниці, в якому особа проживає, а також спеціалізовані соціальні установи, заклади соціального обслуговування та соціального захисту, військові частини. Відповідачем ОСОБА_1 на підтвердження постійного проживання із матір`ю, надано довідку Городківської сільської ради від 11.12.2013 № 2086 про факту спільного проживання та поховання матері. Зважаючи на вказане вище, довідка про спільне проживання із матірю ОСОБА_7 не може бути визнаний допустимим доказом, оскільки як доказ дана довідка могла б сприйматись, якби у ОСОБА_1 на день відкриття спадщини в паспорті була відсутня відмітка про реєстрації її місця проживання. Крім того, у судовому засіданні свідки, які допитувались, пояснювали, що бачили, як ОСОБА_1 приїжджала та здійснювала догляд за матірю, а представник відповідач Городківської сільської ради пояснив, що дану довідку про спільне проживання видали їй лише того, щоб остання отримала пенсію своєї матері. Отже, суд рахує, що допомога, яку надавала ОСОБА_1 своїй матері ОСОБА_7 у ведені господарства та забезпеченні усім необхідним не доводить факту спільного проживання в одному будинку, ведення спільного побуту, наявності взаємних прав і обов`язків та не може свідчити про те, що між ним та померлою склались та мали місце протягом вказаного періоду часу усталені відносини, які притаманні сім`ї. Таким чином, оскільки у судовому засіданні не знайшов підтвердження факт постійного проживання позивача за зустрічним позовом зі спадкодавцем на момент відкриття спадщини, тому у задоволенні заяви слід відмовити. Відповідно до частини першої статті 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Тобто право на спадщину виникає з моменту її відкриття, і закон зобов`язує спадкоємця, який постійно не проживав із спадкодавцем, у шестимісячний строк подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Згідно з частинами першою, третьою статті 1272 ЦК України, якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. За позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини. У пункті 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про практику розгляду судами України справ про спадкування» роз`яснено, що вирішуючи питання про визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. При цьому необхідно виходити з того, що поважними є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій. Виходячи з наведеного, суд вважає, що спадщину після смерті ОСОБА_7 не прийняли ні її дочка - ОСОБА_1 , ані її син - ОСОБА_2 , з вимогами про надання додаткового строку для прийняття спадщини ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не звертались, а відтак в задоволенні їх вимог щодо визнання права на спадщину після смерті матері слід відмовити. Діючим Законом України «Про нотаріат» не передбачено можливості скасування нотаріусом виданого ним попередньо свідоцтва, видати ще одне свідоцтво про право на спадщину ще й на іншого спадкоємця за умови, коли спадщина розподілена виключно між двома іншими спадкоємцями, теж не виявляється можливим. Відповідно ст. 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом. Згідно з роз`яснень, викладених у п. 27 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» №7 від 30 травня 2008 року відповідно до ст. 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним не лише тоді, коли особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, але й за інших підстав, установлених законом. Іншими підставами можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо. Свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним лише за рішенням суду. Оскільки при оформленні спадщини після смерті ОСОБА_6 , ОСОБА_7 не повідомила про наявність іншого спадкоємця - ОСОБА_2 , тому слід визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом від 16 квітня 2005 року, яким за ОСОБА_7 було визнано право на автомобіль ЛуАЗ - 969 М д/н НОМЕР_1 , який належав ОСОБА_6 (спадкова справа № 162, реєстрованого 539). Суд відмовляє в задоволенні клопотання представника ОСОБА_1 про застосування позовної давності щодо вимог позивача ОСОБА_2 про визнання недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом від 16 квітня 2005 року, яким за ОСОБА_7 було визнано право на автомобіль ЛуАЗ - 969 М д/н НОМЕР_1 , який належав ОСОБА_6 , оскільки ОСОБА_2 користувався і користується на даний час спірним автомобілем, що свідчить про те, що ОСОБА_2 не знав і не міг знати про наявність свого порушеного права - свідоцтва про право на спадщину за законом від 16 квітня 2005 року, яким за ОСОБА_7 було визнано право на автомобіль ЛуАЗ - 969 М д/н НОМЕР_1 , про яке він довідався лише під час розгляду даної справи. Окрім того, слід визнати недійсним свідоцтво на право особистої власності на житловий будинок № НОМЕР_2 від 13 жовтня 1993 року, видане на ім`я ОСОБА_5 на цілий житловий будинок за адресою АДРЕСА_2 , зареєстроване в Тульчинському бюро технічної інвентаризації 13 жовтня 1993 року за реєстровим № 1452 та визнати недійсним свідоцтво про право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 видане на ім`я ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_2 , ОСОБА_17 , ОСОБА_7 виконавчим комітетом Городківської сільської ради 11 червня 2002 року, зареєстроване Тульчинським МБТІ 12 червня 2002 року в реєстрову книгу №10 за №1452, оскільки дані свідоцва не відповідали фактичним обставинам, які були встановлені під час розгляду справи. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зазначив, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Суд вважає за необхідне стягнути на користь ОСОБА_2 судові витрати, а саме: - з Городківської сільської ради в сумі 384 (триста вісімдесят чотири) гривні 20 копійок; з ОСОБА_3 в сумі 384 (триста вісімдесят чотири) гривні 20 копійок, витрати , які він поніс.

В задоволенні вимоги ОСОБА_1 про стягнення судових витрат слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 12, 81, 259, 263-265 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В :

Позовні вимоги ОСОБА_2 та ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати недійсним свідоцтво на право особистої власності на житловий будинок № НОМЕР_2 від 13 жовтня 1993 року, видане на ім`я ОСОБА_5 на цілий житловий будинок за адресою АДРЕСА_2 , зареєстроване в Тульчинському бюро технічної інвентаризації 13 жовтня 1993 року за реєстровим № 1452.

Визнати недійсним свідоцтво про право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 видане на ім`я ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_2 , ОСОБА_17 , ОСОБА_7 виконавчим комітетом Городківської сільської ради 11 червня 2002 року, зареєстроване Тульчинським МБТІ 12 червня 2002 року в реєстрову книгу №10 за №1452.

Визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом від 16 квітня 2005 року, яким за ОСОБА_7 було визнано право на автомобіль ЛуАЗ - 969 М д/н НОМЕР_1 , який належав ОСОБА_6 (спадкова справа № 162, реєстрованого 539).

В задоволенні вимоги ОСОБА_1 про встановлення факту її постійного проживання з ОСОБА_7 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 на час відкриття спадщини, а саме з серпня 2013 року по 6 грудня 2013 року за адресою: АДРЕСА_2 , відмовити.

В задоволенні вимоги ОСОБА_1 про визнання права власності в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_7 відмовити.

Визнати за ОСОБА_2 право власності на 5/8 частин житлового будинку АДРЕСА_5 житловий будинок загальною площею 62,4 м.кв., житловою площею 44,9 м.кв., а - веранда, а 1 - прибудова, а2 - вхідний майданчик, а3 - прибудова, Б - літня кухня, б - веранда, В - господарська будівля, Г - сарай, г - прибудова, Д - погріб, У - вбиральня, К - криниця, 1-2 - ворота) по АДРЕСА_3 .

Стягнути на користь ОСОБА_2 судові витрати, а саме: - з Городківської сільської ради в сумі 384 (триста вісімдесят чотири) гривні 20 копійок;

- з ОСОБА_3 в сумі 384 (триста вісімдесят чотири) гривні 20 копійок, витрати , які він поніс.

В задоволенні вимоги ОСОБА_1 про стягнення судових витрат відмовити.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга до Вінницького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення.

Повний текст рішення суду виготовлений 11 лютого 2021 року.

Суддя: