ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 листопада 2021 року м. Херсон

справа № 766/21654/17

провадження № 22-ц/819/1516/21

Херсонський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого ( судді-доповідача)Чорної Т.Г.,
суддів:Пузанової Л.В.,
Склярської І.В.
секретарАвтонагова Ю.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Херсоні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , від імені якої діє ОСОБА_2 , на рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 02 червня 2021 року у складі судді Ус О.В. у цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , треті особи: ОСОБА_4 , Товариство з обмеженою відповідальністю «Профі-центр «Інтеграл», приватний нотаріус Херсонського міського нотаріального округу Солоцький Дмитро Олександрович про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2017 року ОСОБА_1 , від імені якої діє ОСОБА_5 , звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 , треті особи: ОСОБА_4 , Товариство з обмеженою відповідальністю «Профі-центр «Інтеграл», про визнання правочину недійсним та визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню.

В обґрунтування заявлених вимог позивачка зазначила, що 22.06.2016 р. під психологічним тиском і погрозами зі сторони ОСОБА_4 уклала з ОСОБА_3 договір позики, який був посвідчений нотаріально, за яким, нібито позичила у відповідачки 10 500 доларів США.

06.09.2016 року нотаріусом був вчинений виконавчий напис про стягнення боргу за договором позики від 22.06.2016 року.

З підстав передбачених статтею статті 231 ЦК України позивачка просила суд визнати недійсним договір позики, укладений 22.06.2016 року між ОСОБА_3 , як позикодавцем, та ОСОБА_1 , як позичальником, та посвідчений приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу Солоцьким Дмитром Олександровичем за реєстр. № 917.

З цих підстав вважає, що не підлягає виконанню виконавчий напис № 1333 від 06.09.2016 року щодо стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 боргу за спірним договором позики.

Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 30 травня 2018 року залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє вимог щодо предмета спору приватного нотаріуса Херсонського міського нотаріального округу Солоцького Дмитра Олександровича.

Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 02 червня 2021 року прийнято відмову ОСОБА_1 від позовних вимог до ОСОБА_3 про визнання недійсним договору позики, провадження у справі в цій частині закрито.

Рішенням Херсонського міського суду Херсонської області від 02 червня 2021 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , треті особи: ОСОБА_4 , Товариство з обмеженою відповідальністю «Профі-центр «Інтеграл», приватний нотаріус Херсонського міського нотаріального округу Солоцький Дмитро Олександрович про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню - відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 судові витрати на правничу допомогу в розмірі 5000 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 судові витрати на правничу допомогу в розмірі 5000 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , від імені якої діє ОСОБА_2 , посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення суду скасувати та постановити нове, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити у повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги апелянт посилається на те, що оскільки передача грошових коштів від ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 не здійснювалася, тому не можна вважати безспірність існуючої заборгованості за договором. Також зазначає, що суд не взяв до уваги, що з наданих документів неможливо встановити, чи дійсно на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому напису.

У письмовому відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , від імені яких діє ОСОБА_6 , доводи апелянта не визнали, рішення суду просять залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах, визначених статтею 367 ЦПК України, апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ зробив висновок про те, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 22 червня 2016 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 укладено договір позики, за яким остання позичила у ОСОБА_3 гроші у сумі 262 500 грн, що на момент укладення договору за курсом комерційних банків еквівалентно 10 500 доларів США.

ОСОБА_1 зобов`язалася повернути позику в строк до 31.07.2016 року. За користування позикою позикодавець щомісячно станом на останній день місяця нараховує плату (проценти) в розмірі 5% щомісячно від загальної суми залишку заборгованості позичальника відповідно до суми позики.

Позичальник отримав зазначену в договорі суму до підписання договору.

Цей правочин, відповідно до вимог ст. 208 ЦК України, вчинений в письмовій формі, підписаний сторонами та посвідчений приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу Солоцьким Д.О., зареєстрований у реєстрі за №917 ( а.с.12).

Крім того, згідно заяви ОСОБА_7 до компетентних органів, останній на підставі ст. 60, 65 Сімейного кодексу України надав згоду своїй дружині ОСОБА_1 на укладення договору позики у сумі 262 500 грн., що на момент укладення цього договору за курсом комерційних банків еквівалентно 10500 доларів США строком до 31.07.2016 року із ОСОБА_3 . При цьому, стверджував, що такий правочин відповідає інтересам їх сім`ї, та погоджується з тим, щоб умови договору позики (у тому числі і сума договору) визначалися його дружиною самостійно. Підтвердив, що не позбавлений дієздатності, не перебуває під опікою та піклуванням, не страждає на захворювання, що перешкоджають розумінню та усвідомленню суті та значення змісту згоди, а також стверджував про відсутність будь-якого стороннього впливу на його волевиявлення при підписанні згоди, про що свідчить його особистий підпис на згоді. Справжність підпису ОСОБА_7 на заяві засвідчено приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу Солоцьким Д.О., зареєстрованому реєстрі за № 916 (а.с. 45).

Договір позики від 22 червня 2016 року у передбаченому законодавством порядку не змінювався, не розривався, його недійсність судом не визнавалася, про відмову від правочину сторони не заявляли.

Від позовних вимог щодо визнання договору позики від 22.06.2016 року позивачка відмовилася і ця відмова була прийнята судом, провадження у справі в цій частині закрито, судове рішення набрало чинності.

Докази на підтвердження виконання умов договору щодо повернення позики позичальник не надала.

06 вересня 2016 року приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу Солоцьким Д.О. вчинено виконавчий напис, за яким запропоновано стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 несплачену грошову суму згідно Договору позики, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , посвідченого приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу Солоцьким Д.О. 22 червня 2016 року за р. №917 у розмірі 262 500 грн., що на момент укладення договору позики за курсом комерційних банків еквівалентно 10 500 доларів США, а також витрати ОСОБА_3 , пов`язані з вчиненням виконавчого напису у розмірі 1 700 грн. Заборгованість стягується за період з 22 червня 2016 року по 05 серпня 2016 року. Вказаний виконавчий напис зареєстрований у реєстрі за №1333 ( а.с. 13).

Предметом даного позову є визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню.

Вчинення виконавчого напису нотаріусом регулюється ст. 87, 88 Закону України «Про нотаріат», постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року №1172 «Про затвердження переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів» та Порядком вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5, який набрав чинності 07 березня 2012 року.

Так, відповідно до ст.87 Закону України «Про нотаріат» для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

За змістом ст.88 вказаного вище закону нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи: підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку.

Відповідно до п.п. 1.1, 3.1, 3.2, 3.3, 3.4, 3.5 глави 16 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року за № 296/5, для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість, або на правочинах, що передбачають звернення стягнення на майно на підставі виконавчих написів. Нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем. Безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172. Якщо для вимоги, за якою вчиняється виконавчий напис, законом установлено інший строк давності, виконавчий напис вчиняється у межах цього строку. Строки, протягом яких може бути вчинено виконавчий напис, обчислюються з дня, коли у стягувача виникло право примусового стягнення боргу. При вчиненні виконавчого напису нотаріус повинен перевірити, чи подано на обґрунтування стягнення документи, зазначені у Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.99 № 1172.

Постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року №1172 затверджено Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів.

Відповідно до пункту 1 Переліку (в редакції на час вчинення виконавчого напису) для одержання виконавчого напису з підстав, що випливають з нотаріально посвідчених договорів, що передбачають сплату грошових сум додаються: оригінал нотаріально посвідченого договору (договорів); документи, що підтверджують безспірність заборгованості боржника та встановлюють прострочення виконання зобов`язання.

Суд при вирішенні спору про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню повинен перевірити додержання процедури вчинення нотаріусом виконавчого напису.

Як роз`яснено у п. 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 31.01.1992 року «Про судову практику в справах за скаргами на нотаріальні дії або відмову в їх вчиненні», при вирішенні справ пов`язаних з оскарженням відмови у видачі виконавчого напису або його видачею, судам слід мати на увазі, що відповідно до Закону України «Про нотаріат» виконавчий напис може бути вчинено нотаріусом і за умови, що наявність безспірної заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем підтверджується відповідними документами.

Безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника - це обов`язкова умова вчинення нотаріусом виконавчого напису (стаття 88 Закону України «Про нотаріат»). Однак, характер правового регулювання цього питання дає підстави для висновку про те, що безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника для нотаріуса підтверджується формальними ознаками - наданими стягувачем документами згідно з Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів.

Таким чином, вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається за фактом подання стягувачем документів, які згідно із відповідним Переліком є підтвердженням безспірності заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем. Однак, сам по собі цей факт (подання стягувачем відповідних документів нотаріусу) не свідчить про відсутність спору стосовно заборгованості як такого.

З огляду на наведене та з урахуванням приписів статей 15, 16,18 ЦК України, статей 50, 87, 88 Закону «Про нотаріат» захист цивільних прав шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису полягає в тому, що нотаріус підтверджує наявне у стягувача право на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. Це право існує, поки суд не встановить зворотного. Тобто боржник, який так само має право на захист свого цивільного права, в судовому порядку може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис: як з підстав порушення нотаріусом процедури вчинення виконавчого напису, так і з підстав неправомірності вимог стягувача (повністю чи в частині розміру заборгованості або спливу строків давності за вимогами в повному обсязі чи їх частині), з якими той звернувся до нотаріуса для вчиненням виконавчого напису.

Тому суд при вирішенні спору про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, не повинен обмежуватися лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника згідно з Переліком документів. Для правильного застосування положень статей 87, 88 Закону «Про нотаріат» у такому спорі суд повинен перевірити доводи боржника в повному обсязі й установити та зазначити в рішенні чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість взагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було невирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру станом на час вчинення нотаріусом виконавчого напису.

Разом із тим, законодавством не визначений виключний перелік обставин, які свідчать про наявність спору щодо заборгованості. Ці обставини встановлюються судом відповідно до загальних правил цивільного процесу за наслідками перевірки доводів боржника та оцінки наданих ним доказів.

Безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника - це обов`язкова умова вчинення нотаріусом виконавчого напису (стаття 88 Закону України «Про нотаріат»). Однак характер правового регулювання цього питання дає підстави для висновку про те, що безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника для нотаріуса підтверджується формальними ознаками - наданими стягувачем документами згідно з Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 02.07.2019 р. у справі № 916/3006/17, постанові Верховного Суду від 06 травня 2020 року у справі № 320/7932/16-ц, від 21.12.2020 р. у справі № 591/3779/19 та у постанові Верховного Суду від 05.04.2021 р. у справі № 235/2961/19

Також, з правового висновку Великої Палати Верховного Суду у справі № 320/8269/15-ц від 16.05.2018 р., видно, що сам по собі факт подання стягувачем відповідних документів нотаріусу не свідчить про відсутність спору стосовно заборгованості як такого. Під час розгляду справ такої категорії суд перевіряє право стягувача на вчинення вказаної дії, повноваження щодо вчинення нотаріальних дій нотаріуса та встановлює той факт, чи дійсно розмір заборгованості, що підлягає стягненню, у тому числі розмір процентів, неустойки (штрафу, пені), якщо такі належать до стягнення, відповідає сумі, вказаній у виконавчому документі, та залежно від встановленого ухвалює рішення про відмову чи задоволення позову.

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 травня 2020 року в справі № 2-879/13 (провадження № 61-10802св18) зазначено, що «сторона має довести ті обставини, на які вона посилається, і саме такі належним чином вчинені дії позивача, за загальним правилом, є підставою для задоволення його позову. Натомість відсутність належного спростування іншою стороною обставин, на які посилається сторона без належного їх доведення, сама по собі не є підставою для задоволення позову, оскільки суперечить загальним принципам доказування у цивільних справах, встановлених процесуальним законом».

Зі змісту заявленого позову вбачається, що визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню позивачка пов`язує з недійсністю договору позики від 22.06.2016 року.

В ході судового розгляду справи позивачка відмовилася від позовної вимоги про визнання недійсним договору позики від 22.06.2016 року, ця відмова була прийнята судом, провадження у справі в цій частині закрито, судове рішення набрало чинності ( а.с. 161, 185).

Отже на час звернення до нотаріуса з вимогою про вчинення виконавчого напису договір позики, посвідчений нотаріально, був чинний і його безгрошовість не підтверджена позивачкою згідно ст. 1051 ЦК України.

Належних та допустимих доказів того, що позивачкою виконувалися умови укладеного договору не надані. Не надані докази того, що на час звернення за вчиненням виконавчого напису, заборгованість, визначена у виконавчому написі, не відповідала існуючій.

Оскільки на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, про що свідчили подані нотаріусу та оформлені у встановленому порядку документи, які позивачкою не спростовані, зважаючи на те, що нотаріус при вчинені виконавчого напису виконав умови вчинення виконавчого напису, передбачені статтею 87, частиною першою статті 88 Закону України «Про нотаріат», перевірив належним чином безспірність боргу за переліком документів, який затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року №1172 «Про затвердження переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів », колегія суддів погоджується з висновком суду про те, що нотаріус вчинив виконавчий напис правомірно, відповідно до вимог діючого законодавства і підстави для визнання його таким, що не підлягає виконанню, відсутні.

Отже, висновки суду першої інстанції відповідають обставинам справи в межах наданих сторонами та досліджених в судовому засіданні доказів і нормам матеріального права, що регулюють спірні правовідносини.

Доводи апелянта про відсутність доказів щодо надіслання повідомлення про порушення зобов`язання є безпідставними, оскільки такі вимоги позивачкою не заявлялися, доказів з цього питання стороною позивача в установленому законом порядку не було надано.

Інші доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на законі, належних доказах і як такі, що висновки суду не спростовують, підлягають відхиленню.

Законність та обґрунтованість рішення суду в частині розподілу судових витрат апеляційним судом не перевірялася, оскільки сторонами не оскаржувалося.

З огляду на наведене, колегія суддів дійшла висновку, що рішення ухвалено судом з додержанням норм матеріального та процесуального права і підстави для його скасування та ухвалення нового рішення про задоволення позову відсутні,тому відповідно до п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.

Керуючись статтями 367, 374, 376 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , від імені якої діє ОСОБА_2 , залишити без задоволення, а рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 02 червня 2021 року без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий Т.Г.Чорна

Судді: Л.В.Пузанова

І.В.Склярська

Повний текст постанови складено 09 грудня 2021 року

Суддя Т.Г. Чорна