Справа № 286/3699/20
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 лютого 2021 року м. Овруч

Овруцький районний суд Житомирської області в складі:

головуючого судді Гришковець А. Л.

з секретарем Павленко Л. В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Овручі справу за позовом ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Бахмачгазбудсервіс» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні , -

В С Т А Н О В И В:

Представник позивача звернулася до суду із позовною заявою і просить стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 25.04.2020 по 17.11.2020 в сумі 89602 грн. 69 коп., а також судовий збір в сумі 896 грн. 03 коп. та витрати на професійну правничу допомогу адвоката в сумі 10 000 грн., мотивуючи тим, що позивач у період з 01.04.2019 по 05.08.2019 перебував у трудових відносинах з відповідачем. 05.08.2019 він подав заяву про звільнення з займаної посади юриста на підставі ст.38 КЗпП України за власним бажанням у зв`язку з невиконанням умов колективного договору та інших вимог законодавства про працю. Однак, його було звільнено 14.08.2019 за прогул одного дня без поважних причин згідно п.4 ст.40 КЗпП України.

За період з 01.04.2019 по 05.08.2019 відповідачем була нарахована йому, але не виплачена заробітна плата у розмірі 60 294 грн.91 коп.. У зв`язку із звільненням його з порушенням норм чинного трудового законодавства та невиплатою заробітної плати в період з 01.04.2019 по 05.08.2019, компенсації за дні невикористаної відпустки, заборгованості по вихідній допомозі при звільненні, він був змушений звернутися до суду з відповідним позовом.

Рішенням Овруцького районного суду Житомирської області від 24.04.2020 по справі №286/3127/19 було змінено формулювання причини його звільнення, викладеної в наказі директора ТОВ «Бахмачгазбудсервіс» №44 від 14.08.2019, з «за прогул одного дня без поважних причин згідно ст. 40 п.4 КЗпП України» на «за власним бажанням за ч.1 ст.38 КЗпП України» та стягнуто з ТОВ «Бахмачгазбудсервіс» на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі у розмірі 41446 грн. 56 коп.; компенсацію за 8 днів невикористаної щорічної відпустки у розмірі 5471 грн. 92 коп.; середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 110806 грн. 38 коп.; судовий збір у розмірі 532 грн. 50 коп. та судовий збір в розмірі 1576 грн. 18 коп. в доход держави.

Постановою Житомирського апеляційного суду від 11.08.2020 у даній справі №286/3127/19 рішення Овруцького районного суду Житомирської області від 24 квітня 2020 року в частині відмови в задоволенні вимог про визнання незаконними дати та формулювання причин звільнення було скасовано та ухвалено в цій частині нове судове рішення, яким визнано незаконними дату та формулювання причин звільнення позивача у наказі товариства з обмеженою відповідальністю «Бахмачгазбудсервіс» №44 від 14 серпня 2019 року « з 14.08.2019 за прогул одного дня без поважних причин згідно ст.40 п.4 КЗпП України». Рішення ж в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні змінено та зменшено середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 110 806 грн 38 коп. до 41 000 грн. 00 коп.. В решті рішення було залишено без змін.

Постанову Житомирського апеляційного суду від 11.08.2020 у справі №286/3127/19 відповідач в добровільному порядку не виконував. Тому, на підставі заяви позивача про примусове виконання рішення суду, постановою Бахмацького районного відділу державної виконавчої служби Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) від 24.09.2020 було відкрито виконавче провадження про стягнення з ТОВ «Бахмачгазбудсервіс» на користь ОСОБА_1 заборгованості по заробітній платі у розмірі 88450 грн. 98 коп..

18.11.2020 відповідачем в примусовому порядку було виконано постанову Житомирського апеляційного суду від 11.08.2020 та постановою Бахмацького районного відділу державної виконавчої служби Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) від 19.11.2020 виконавче провадження було закінчено у зв`язку із фактичним повним виконанням рішення.

Днем, коли позивач дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права є день повного розрахунку з ним у зв`язку із його звільненням 18.11.2020, тому ним дотримано передбачений ст. 233 КЗпП тримісячний строк звернення до суду. Так, в день звільнення йому не виплачено всі належні до сплати суми, а такий розрахунок було здійснено тільки 18.11.2020, тому середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 25.04.2020 по 17.11.2020 складає 89602 грн. 69 коп..

02.06.2020 між позивачем та адвокатом Томляк Таїсою Сергіївною був укладений договір про надання правничої допомоги. Відповідно до п.2 договору №26 про надання правничої допомоги від 02.06.2020 замовником здійснюється оплата у розмірі 10 000 грн. у наступному порядку: 5000 грн. у строк до 05.12.2020 підготовка позовної заяви про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, а також за потреби інших процесуальних документів по справі від імені замовника протягом розгляду справи судом першої інстанції, а також 5000 грн. гонорар успіху, якщо буде прийнято судове рішення про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Представник відповідача надав відзив на позовну заяву, в якому просить в задоволенні позову відмовити повністю, посилаючись на те, що з твердженням позивача про його право на додаткове нарахування сум середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, нарахованих з дати винесення рішення суду 25.04.2020 по дату фактичного виконання рішення суду у виконавчому провадженні 17.11.2020, не можна погодитись, оскільки такі вимоги суперечать нормам матеріального права та сталій судовій практиці.

За положеннями ст. 117 КЗпП обов`язковою умовою для покладення на підприємство відповідальності за невиплату належних працівникові сум при звільненні є наявність вини підприємства (постанова ВС України судової палати у цивільних справах від 23.03.2016 №6-365 цс 16). Оскільки, рішення Овруцького районного суду Житомирської області від 24.04.2020 та постанова Житомирського апеляційного суду від 11.08.2020 у справі №286/3127/19 виконані в порядку передбаченому ст.431 ЦПК України, тобто на підставі виконавчого листа, є очевидним те, що вина відповідача в даному випадку відсутня.

09.10.2020 державним виконавцем Бахмацького районного відділу державної виконавчої служби Північно-Східного міжрегіонального управління юстиції було накладено арешт на всі кошти відповідача, і лише 17.11.2020, тобто через 39 днів було стягнено з відповідача суму боргу. Зазначена затримка у виплаті суми боргу не містить вини відповідача, так як він не вчиняв перешкод у стягненні суми боргу, а затримка виконання рішення суду залежала лише від дій державного виконавця. Зазначені обставини виключають застосування до відповідача відповідальності, передбаченої ст. ст. 116, 117 КЗпП України, і виключають підстави для додаткового нарахування середнього заробітку за час затримки розрахунку за період з 25.04.2020 по 17.11.2020.

За своєю суттю середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні згідно ст. 117 КЗпП України є компенсаційною виплатою за порушення права на оплату праці, яка не є доходом в розумінні ст.2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати», на яку помилково посилається позивач. Сума середнього заробітку має разовий характер та не є систематичною виплатою ( висновок ВС України від 03.10.2012 у справі №6-109 цс 12). Відповідно працівник має право заявити позовні вимоги щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, які виникли після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати, лише в тому випадку, коли такі вимоги не заявлялися в рамках судової справи про стягнення заборгованості із заробітної плати.

За своєю правовою природою компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати та середній заробіток за час затримки розрахунку є різними видами санкцій, які мають різні методики нарахування.

Так, відповідно до ст. 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії; соціальні виплати; стипендії; заробітна плата (грошове забезпечення) та інші.

Згідно ст. 1 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Таким чином, нарахована позивачем сума компенсації середнього заробітку за весь час затримки в розмірі 89 602 грн. 69 коп. не є складовою заробітної плати, і тому посилання позивача на ст. ст.1, 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» є помилковими. Враховуючи, що трудові відносини між сторонами вже були припинені, тому нарахування повторно суми середнього заробітку за час затримки розрахунку є безпідставним.

Щодо принципу пропорційності та співмірності вказав, що з огляду на встановлені обставини у справі №286/3127/19 та викладену у ній правову позицію Апеляційного суду Житомирської області від 11.08.2020, додаткове нарахування позивачем середнього заробітку за час затримки розрахунку є безпідставним, неспівмірним із сумою вже стягнутих коштів в сумі 88450 грн. 28 коп. та нерозумним з огляду на відсутність правопорушення з боку відповідача.

Вважають, що витрати на професійну правничу допомогу не підлягають відшкодуванню через малозначність судової справи, що розглядається в порядку спрощеного провадження без виклику сторін, під час якої функція адвоката зводиться до підготування письмових нескладних процесуальних документів. З огляду на правові позиції Верховного Суду, не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом, зокрема у випадку укладення ними договору, що передбачає сплату адвокату «гонорару успіху», у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність.

Розгляд справи проводиться відповідно до положень ст.279 ЦПК України в порядку спрощеного провадження, без повідомлення учасників справи.

Дослідивши письмові докази в справі, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Рішенням Овруцького районного суду Житомирської області від 24.04.2020 по справі №286/3127/19 було змінено формулювання причини звільнення ОСОБА_1 , викладеної в наказі директора ТОВ «Бахмачгазбудсервіс» №44 від 14.08.2019, з «за прогул одного дня без поважних причин згідно ст. 40 п.4 КЗпП України» на «за власним бажанням за ч.1 ст.38 КЗпП України», а також стягнуто з ТОВ «Бахмачгазбудсервіс» на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі у розмірі 41446 грн. 56 коп.; компенсацію за 8 днів невикористаної щорічної відпустки у розмірі 5471 грн. 92 коп.; середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 110806 грн. 38 коп.; судовий збір у розмірі 532 грн. 50 коп. та судовий збір в розмірі 1576 грн. 18 коп. в доход держави (а.с.10-15).

Постановою Житомирського апеляційного суду від 11.08.2020 вказане рішення Овруцького районного суду Житомирської області в частині відмови в задоволенні вимог про визнання незаконними дати та формулювання причин звільнення було скасовано та ухвалено в цій частині нове судове рішення, яким визнано незаконними дату та формулювання причин звільнення ОСОБА_1 у наказі товариства з обмеженою відповідальністю «Бахмачгазбудсервіс» №44 від 14 серпня 2019 року « з 14.08.2019 за прогул одного дня без поважних причин згідно ст.40 п.4 КЗпП України», а в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні змінено та зменшено середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 110 806 грн 38 коп. до 41 000 грн 00 коп..

В решті рішення залишено без змін (а.с.16-21).

15.09.2020 ОСОБА_1 по вказаній справі було видано виконавчий лист, який він пред`явив на виконання до Бахмацького районного відділу державної виконавчої служби Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) та 24.09.2020 начальником Бахмацького районного відділу державної виконавчої служби Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) було відкрито виконавче провадження з виконання вказаного виконавчого листа №286/3127/19 від 15.09.2020 про стягнення з ТОВ «Бахмачгазбудсервіс» на користь ОСОБА_1 заборгованості по заробітній платі в розмірі 88450 грн. 98 коп.. Вказані обставини підтверджуються копією постанови про відкриття виконавчого провадження від 24.09.2020(а.с. 22-23).

19.11.2020 виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа №286/3127/19 від 15.09.2020 було закінчено з фактичним повним виконанням рішення, про що свідчить копія постанови про закінчення виконавчого провадження від 19.11.2020 (а.с. 23 зворот).

Відповідно до ст. 116 КЗпП Укрваїни при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідальність за затримку розрахунку при звільненні встановлює стаття 117 КЗпП України. Так, у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Отже, у разі невиплати з вини роботодавця власника або уповноваженого ним органу підприємства, установи, організації) належних звільненому працівникові сум у терміни, зазначені у статті 116 КЗпП України, стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні до дня фактичного такого розрахунку включно є спеціальним заходом відповідальності роботодавця. Такий захід спрямований на захист прав звільнених працівників на отримання у передбачений законом строк усіх виплат, на отримання яких працівники мають право, зокрема згідно з умовами трудового договору, та відповідно до законодавчих гарантій.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

Однак, встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.

Слід також мати на увазі, що працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто, має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця.

Законодавство України не передбачає обов`язок працівника звернутись до роботодавця з вимогою про виплату йому належних платежів при звільненні.

Водночас у трудових правовідносинах працівник має діяти добросовісно, реалізуючи його права, що, зокрема, вимагає частина третя статті 13 ЦК України, не допускаючи дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків.

Верховний Суд України у постанові від 27 квітня 2016 року у справі за провадженням № 6-113цс16 дійшов висновку, що право суду зменшити розмір середнього заробітку, який має сплатити роботодавець працівникові за час затримки виплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України, залежить від таких чинників: наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум за трудовим договором на день звільнення; виникнення спору між роботодавцем та працівником після того, коли належні до виплати працівникові суми за трудовим договором у зв`язку з його звільненням повинні бути сплачені роботодавцем; прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу. Водночас Верховний Суд України зауважив, що разом із тим при розгляді даної справи необхідно взяти до уваги і такі обставини, як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати.

У постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18) Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі за провадженням № 6-113цс16 та зазначила, що, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

Такого правого висновку дійшов Верховний Суд у своїй постанові від 18.11.2020 по справі № 335/4416/18-ц.

Рішенням Овруцького районного суду Житомирської області від 24.04.2020 по справі №286/3127/19 між сторонами встановлено, що середньоденний заробіток позивача становить 683 грн. 98 коп..

Згідно з ч.4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Число робочих днів у розрахунковому періоді з 25.04.2020 по 17.11.2020 (період затримки розрахунку в межах позовних вимог ) становить 141 день.

Таким чином, розмір компенсації за несвоєчасний розрахунок в розмірі середнього заробітку за період 25.04.2020 по 17.11.2020 складає: 683 грн. 98 коп. (середньоденний заробіток) х 141 (робочі дні за період з 25.04.2020 по 17.11.2020) = 96441 грн. 18 коп..

Однак, з огляду на існування спору між сторонами щодо розміру сум, належних позивачеві при звільненні, який було вирішено судом лише 11.08.2020 (дата набрання чинності рішенням Овруцького районного суду) та очевидну неспівмірність заявлених до стягнення сум середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості, що було встановлено і у постанові Житомирського апеляційного суду від 11.08.2020 у справі №286/3127/19; характером цієї заборгованості; діями позивача та відповідача у спірних правовідносинах, суд вважає справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення та наведеним вище критеріям, визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат у сумі 28 000 грн..

Підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу регламентовано у ст.ст. 133-137 ЦПК України.

У ч.48 постанови від 17.10.2014 №10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних мправ роз`яснив, що витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в пункті 47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів).

Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.

Такого висновку дійшов і Верховний Суд у постанові від 19.02.2020 по справа № 755/9215/15-ц.

Копія договору №26 від 02.12.2020 про надання правничої допомоги свідчить, що 02.12.2020 між адвокатом Томляк Таїсою Сергіївною та ОСОБА_1 було укладено договір про надання правничої допомоги. Відповідно до п.2 вказаного договору замовником здійснюється оплата у розмірі 10 000 грн. у наступному порядку: 5000 грн. у строк до 05.12.2020 підготовка позовної заяви, а також за потреби інших процесуальних документів по справі від імені замовника (позивача) (заяв, клопотань, тощо) протягом розгляду справи судом першої інстанції; 5000 грн. гонорару успіху.

На підтвердження витрат на правову допомогу долучено дублікат квитанції від 04.12.2020 про перерахування ОСОБА_1 на рахунок ОСОБА_2 5000 грн., в якості авансу згідно договору №26 від 02.12.2020 про надання правничої допомоги

Однак, враховуючи, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню та зважаючи, що гонорар успіху залежить від вказаного факту, на підставі ст. 141 ЦПК України, пропорційно розміру задоволених вимог на користь позивача підлягають стягненню витрати на професійну правничу допомогу в сумі 2031 грн. 25 крп., що складає 31,25 % від заявленої суми (6500х31,25%). Вказаний розрахунок узгоджується з висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 12.05.2020 по справі №904/4507/18.

Позивачем сплачено судовий збір в розмірі 896 грн. 03 коп., який також відповідно до ст.141 ЦПК України підлягає стягненню з відповідача на користь позивача пропорційно розміру задоволених вимог, а саме: в сумі (896,03х31,25%)=280 грн.00 коп..

Керуючись ст.ст.12, 13, 81, 141, 245, 263-265, 268, 274, 279 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з ТОВ «Бахмачгазбудсервіс», , вул. В. Винниченка,78 в м. Бахмач Чернігівської області, на користь ОСОБА_1 , ідентифікаційний код НОМЕР_1 , який проживає в АДРЕСА_1 , середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 25.04.2020 по 17.11.2020 у розмірі 28 000 грн., витрати на професійну правничу допомогу в сумі 2031 грн. 25 коп. та судовий збір в сумі 280 грн. 00 коп..

В задоволенні решти позовних вимог відмовити за безпідставністю.

На рішення суду до Житомирського апеляційного суду через Овруцький районний суд Житомирської області може бути подана апеляційна скарга протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи без повідомлення учасників справи, апеляційна скарга може бути подана протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя: А. Л. Гришковець Повне рішення виготовлено 08.02.2021.