Справа № 161/3750/13-ц Головуючий у 1 інстанції: Пахолюк А. М.
Провадження № 22-ц/802/1079/21 Категорія: 39 Доповідач: Федонюк С. Ю.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 серпня 2021 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Федонюк С. Ю.,

суддів - Бовчалюк З. А., Киці С. І.,

з участю :

секретаря судового засідання - Губарик К.А.,

представника відповідача - Кондратюка В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "Надра" до ОСОБА_1 , третя особа на стороні відповідача ОСОБА_2 , про звернення стягнення на предмет іпотеки, за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_1 , поданою його представником ОСОБА_3 , на заочне рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 08 квітня 2013 року,

В С Т А Н О В И В:

У березні 2013 року ПАТ КБ «Надра» звернулося до суду із даним позовом, мотивуючи вимоги тим, що 27 березня 2007 року між ВАТ КБ «Надра», правонаступником якого є ПАТ КБ «Надра», та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір № 6МТ/2007/840-МК/72-Т, за умовами якого позичальник отримав кредит у розмірі 20 000 доларів США зі сплатою 17 % річних строком до 26 березня 2012 року. З метою забезпечення виконання зобов`язань за вказаним договором 27 березня 2007 року між ВАТ КБ «Надра» та ОСОБА_1 було укладено договір іпотеки, предметом якого є земельна ділянка площею 0,1210 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, розташована в селі Струмівка Луцького району Волинської області.

Позивач зазначає, що у зв`язку з неналежним виконанням ОСОБА_2 своїх зобов`язань за кредитним договором станом на 01 січня 2013 року в нього утворилася заборгованість у розмірі 32 759,07 доларів США, що за офіційним курсом Національного Банку України (далі НБУ) еквівалентно 261 843,25 грн.

Враховуючи викладене, ПАТ КБ «Надра» просило в рахунок погашення вказаної заборгованості звернути стягнення на предмет іпотеки, що належить на праві приватної власності ОСОБА_1 , а саме спірну земельну ділянку, шляхом примусової реалізації з прилюдних торгів за початковою ціною, що встановлюється на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності в межах виконавчого провадження.

Заочним рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 08 квітня 2013 року позов задоволено.

В рахунок погашення заборгованості ОСОБА_2 за кредитним договором № 6МТ/2007/840-МК/72-Т від 27.03.2007 року в розмірі 261 843,25 грн, з яких: за кредитом 125 511,60 грн, за процентами за користування кредитом 94 089,59 грн, пеня за прострочення сплати відсотків 31 261,98 грн, штраф за порушення вимог кредитного договору 10 980,06 грн, звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме земельну ділянку площею 0,1210 га для будівництва та обслуговуванням житлового будинку і господарських будівель, що знаходиться за адресою: Волинська область, Луцький район, село Струмівка, та належить ОСОБА_1 на підставі державного акта на право приватної власності на землю серії ВЛ № 045473, виданого Луцьким райвідділом земельних ресурсів 08 грудня 2004 року згідно з рішенням від 26 листопада 2004 року № 12-16 та зареєстрованого в книзі Державних актів на право приватної власності на землю за № 1342. Ухвалено реалізувати предмет іпотеки шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження», з дотриманням вимог Закону України «Про іпотеку» за початковою ціною, що встановлюється на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

11 липня 2019 року представник відповідача ОСОБА_1 ОСОБА_3 подав заяву про перегляд заочного рішення. Ухвалою від 10 жовтня 2019 року цю заяву залишено без задоволення.

Не погодившись із даним рішенням суду, представник відповідача ОСОБА_1 ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій, вважаючи заочне рішення незаконним, прийнятим судом без повного з`ясування обставин, що мають значення для справи, з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, невідповідністю висновків суду обставинам справи, просив його скасувати.

Апеляційна скарга мотивована відсутністю, на думку скаржника, підстав для задоволення позову, оскільки судом не було враховано тієї обставини, що ОСОБА_2 за довіреністю від відповідача ОСОБА_1 , діючи у власних інтересах для забезпечення виконання власного кредитного зобов`язання, передав в іпотеку нерухоме майно земельну ділянку, що належить ОСОБА_1 , і такі його дії суперечать вимогам ст. 238 ЦК України. Також зазначено, що суд не врахував позицію відповідача, його заперечення і розглянув справу в заочному порядку, повно і всебічно не з`ясувавши всі обставини.

Постановою Волинського апеляційного суду від 07 травня 2020 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_3 залишено без задоволення, а заочне рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 08 квітня 2013 року без змін.

Постановою Верховного Суду від 16 червня 2021 року касаційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Кондратюка В. В. задоволено частково. Постанову Волинського апеляційного суду від 07 травня 2020 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Відзив на апеляційну скаргу учасники справи не подавали.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з ч. 1 ст. 417 ЦПК України вказівки, що містяться в постанові суду касаційної інстанції, є обов`язковими для суду першої та апеляційної інстанцій під час нового розгляду справи.

Заслухавши пояснення представника відповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції доходить висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, 27 березня 2007 року між ВАТ КБ «Надра», правонаступником якого є ПАТ КБ «Надра», та третьою особою ОСОБА_2 було укладено кредитний договір № 6МТ/2007/840-МК/72-Т, згідно з умовами якого останній отримав кредит у розмірі 20 000 доларів США зі строком повернення до 26 березня 2012 року та сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 17 % річних (а.с.7).

З метою забезпечення виконання ОСОБА_2 зобов`язань за кредитним договором 27.03.2007 року між ВАТ КБ Надра та ОСОБА_1 був укладений іпотечний договір, згідно з яким останній передав в іпотеку нерухоме майно: земельну ділянку площею 0,1210 га, виділену для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, що знаходиться за адресою: с. Струмівка, Луцький район, Волинська область (а.с. 8-10).

Таким чином, відповідач ОСОБА_1 несе майнову відповідальність за невиконання ОСОБА_2 умов кредитного договору в межах вартості предмета іпотеки.

У зв`язку з тим, що ОСОБА_2 не виконував належним чином своїх зобов`язань за кредитним договором, у нього утворилася заборгованість. З позову вбачається, що згідно з розрахунком ПАТ КБ «Надра» станом на 01 січня 2013 року нараховано боргу 32 759,07 доларів США, що за офіційним курсом НБУ еквівалентно 261 843,25 грн, з яких: за кредитом 15 702,69 доларів США, що еквівалентно 125 511,60 грн, за процентами за користування кредитом 11 771,50 доларів США, що еквівалентно 94 089,59 грн, пеня за прострочення сплати кредиту 3 911,17 доларів США, що еквівалентно 31 261,98 грн, штраф за порушення вимог кредитного договору 1 373,71 доларів США, що еквівалентно 10 980,06 грн.

З матеріалів справи вбачається, що 16 липня 2012 року позивачем на адресу відповідача ОСОБА_1 , як іпотекодавця, та третьої особи позичальника ОСОБА_2 надсилалися письмові повідомлення з вимогами про необхідність погашення суми заборгованості за кредитом, в яких банк попереджав зазначених осіб про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання вимог про усунення порушень умов кредитного та іпотечного договорів. (а.с.14-17).

01 серпня 2012 року ОСОБА_1 отримав письмове повідомлення-вимогу ПАТ КБ «Надра» про те, що позичальник не виконує зобов`язання за кредитним договором і станом на 01 липня 2012 року має заборгованість перед банком в розмірі 33 823,23 доларів США, з яких: за кредитом 15 702,69 доларів США; за процентами 10 407,11 доларів США; пеня 7 713,43 доларів США. Банком зазначено у повідомленні-вимозі про погашення в повному обсязі заборгованості за кредитним договором у строк 30-ти календарних днів до 01 вересня 2012 року. У разі невиконання вказаної вимоги банк згідно зі статтею 35 Закону України «Про іпотеку» має право здійснити звернення стягнення на предмет іпотеки у спосіб, передбачений чинним законодавством України.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановленим договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

У ст. 1048 ЦК України передбачено право позикодавця на одержанння від позичальника процентів від суми позики, а також у разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Стаття 1049 ЦК України передбачає, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту (частина перша статті 527 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (частина перша статті 611 ЦК України).

Пунктом 7.1.3 кредитного договору передбачено, що банк має право у випадку невиконання (часткового невиконання) позичальником своїх зобов`язань за цим договором, в тому числі щодо повернення кредиту та сплати відсотків, звернути стягнення на заставлене майно відповідно до чинного законодавства України для погашення в повному обсязі заборгованості за кредитом, відсотками та неустойкою, якщо її буде нараховано.

Частиною першою статті 546 ЦК України передбачено, що виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Згідно з частиною першою статті 575 ЦК України іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи.

Статтею 1 Закону України «Про іпотеку» визначено, що іпотека це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Згідно з пунктами 3.3.5, 5.1 договору іпотеки від 27 березня 2007 року іпотекодержатель має право звернути стягнення на предмет іпотеки у випадку, якщо при настанні строку виконання зобов`язання (або тієї чи іншої його частини) воно не буде виконане. Іпотекодержатель має право звернути стягнення на предмет іпотеки у випадку невиконання або неналежного виконання зобов`язання в цілому або в тій чи іншій його частини, а також у випадку порушення іпотекодавцем будь-яких зобов`язань за цим договором або будь-яких гарантій та запевнень, наданих іпотекодержателю за цим договором.

Відповідно до пунктів 4.4., 4.5. договору іпотеки у випадку невиконання або неналежного виконання зобов`язання в цілому або в тій чи іншій його частині, а також у випадку порушення іпотекодавцем будь-яких зобов`язань за цим договором або будь-яких гарантій та запевнень, наданих іпотекодержателю за цим договором, іпотекодержатель має право реалізувати своє право іпотеки та звернути стягнення на предмет іпотеки в порядку, передбаченому цим договором. Іпотекодержатель має право задовольнити за рахунок предмету іпотеки свої вимоги в повному обсязі, який визначається на момент реалізації права іпотеки, в тому числі, всі платежі на користь іпотекодержателя, передбачені кредитним договором, а також нараховані штрафні санкції за порушення зобов`язань за кредитним договором (пеня, штраф), витрати іпотекодержателя на адвокатів, аудиторів, експертів, оцінювачів, витрати, понесені при зверненні стягнення на предмет іпотеки та його реалізації, в тому числі за здійснення виконавчого напису нотаріуса та будь-які інші витрати, понесені іпотекодержателем у зв`язку з цим договором.

Іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору (частина п`ята статті 3 Закону України «Про іпотеку»).

Згідно з частиною першою статті 7 Закону України «Про іпотеку» за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання.

Відповідно до частин першої, третьої статті 33 Закону України «Про іпотеку» в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Згідно з частиною першою статті 39 Закону України «Про іпотеку» в редакції, чинній на час ухвалення оскаржуваного рішення судом першої інстанції, у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації.

Проте, з матеріалів справи видно, що договором кредиту визначено кінцевий строк виконання зобов`язання до 26 березня 2012 року, а в позові заборгованість нарахована станом на 01 січня 2013 року, в тому числі, проценти, штраф і пеня.

За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до правових висновків, викладених в постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18), від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13 (провадження№ 14-154цс18), від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18) та в постанові Верховного Суду від 06 лютого 2019 року у справі № 175/4753/15-ц (провадження № 61-8449св18), право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку, припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені нормою частини другої статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Водночас у зв`язку з неналежним виконанням ОСОБА_2 зобов`язань за кредитним договором 11 листопада 2009 році ВАТ КБ «Надра» зверталося до суду з позовом до ОСОБА_1 , третя особа ОСОБА_2 , про звернення стягнення на предмет іпотеки, в якому зазначило, що заборгованість за кредитним договором станом на 01 жовтня 2009 року складає 18 823,48 доларів США, що за офіційним курсом НБУ еквівалентно 150 776,07 грн, з яких: за кредитом 15 702,69 доларів США, що еквівалентно 125 778,55 грн, за процентами за користування кредитом 2 962,12 доларів США, що еквівалентно 23 726,58 грн, пеня за прострочення сплати кредиту 158,67 доларів США, що еквівалентно 1 270,95 грн. Тому просило в рахунок погашення вказаної заборгованості достроково звернути стягнення на предмет іпотеки, що належить на праві приватної власності ОСОБА_1 , а саме земельну ділянку площею 0,1210 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, розташовану в селі Струмівка Луцького району Волинської області.

Разом з тим, визнаючи обґрунтованим розмір заборгованості за кредитним договором станом на 01 січня 2013 року у сумі 261 843, 25 грн, суд першої інстанції не звернув увагу на те, що, пред`явивши позов у 2009 році про звернення стягнення на предмет іпотеки, банк скористався наданим йому частиною другою статті 1050 ЦК України правом дострокового стягнення заборгованості за кредитом, чим змінив строк виконання основного зобов`язання.

Отже, у зв`язку зі зміною строку кредитування після пред`явлення вказаного позову банк не мав права нараховувати проценти та неустойку за умовами договору, а лише на стягнення виплат на підставі ст. 625 ЦК України.

Цивільно-правова відповідальність - це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов`язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов`язку нового додаткового.

Покладення на боржника нових додаткових обов`язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу).

Умовами пунктів 9.1, 9.2 кредитного договору його сторони передбачили, що у разі порушення позичальником строків сплати відсотків за користування кредитом позичальник зобов`язаний сплатити на користь банку пеню у розмірі 0,5 % від суми прострочених зобов`язань за кожен день прострочення, але не більше подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який сплачується пеня. У разі порушення строків повернення кредиту та/чи сплати відсотків за користування кредитом позичальник сплачує банку штраф у розмірі 5 % від суми заборгованості по поверненню кредиту та/чи сплати відсотків вказаних у графіку і визначених на дату прострочення.

Таким чином, законодавством не передбачено подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

Відповідно до положень статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Системний аналіз наведеної норми права свідчить про те, що одночасне застосування штрафу і пені, які є одним видом цивільно-правової відповідальності, за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов`язань за кредитним договором, суперечить положенням, закріпленим у статті 61 Конституції України, щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

Враховуючи вищевикладене та відповідно до статті 549 ЦК України, штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов`язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

Такі правові висновки викладено Верховним Судом України в постановах від 21 жовтня 2015 року № 6-2003цс15, від 11 жовтня 2017 року у справі № 347/1910/15-ц.

Наведені правові висновки Верховного Суду України застосовані Верховним Судом у постанові від 19 травня 2021 року у справі № 756/15896/18 (провадження № 61-3359св20).

Ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції зазначені вимоги закону до уваги не взяв та дійшов помилкового висновку про одночасне стягнення з відповідача на користь банку пені та штрафу, що є застосуванням подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення - порушення строків погашення заборгованості.

Таким чином, у справі, яка переглядається, вимоги банку про стягнення процентів та пені, штрафу після листопада 2009 року не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства.

Такі висновки узгоджуються з позицією Великої Палати Верховного Суду, висловленою у постанові від 28 березня 2018 року у справі N 14-10цс18 та у постанові від 06 лютого 2019 року у справі № 175/4753/15-ц (провадження № 61-8449св18.

Суд апеляційної інстанції не бере до уваги також покликання представника відповідача ОСОБА_4 на застосування наслідків пропуску строку позовної давності до даного позову з таких підстав.

Представник відповідача покликається на те, що подача позову про звернення стягнення на іпотечне майно у 2009 році не перериває позовної давності, але свідчить про те, що цей строк сплив, а тому подана відповідачем заява про застосування відповідних наслідків в суді апеляційної інстанції через неналежне його повідомлення судом першої інстанції про судовий розгляд має бути задоволена апеляційним судом.

Проте, судом встановлено, що в суді першої інстанції відповідач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_3 були належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, заперечень та будь-яких заяв, у тому числі й про застосування позовної давності, ними не подавалось, про що і було зазначено в постанові Верховного Суду від 16 червня 2021 року в даній справі.

Як видно з матеріалів справи, копію ухвали суду та судову повістку на судовий розгляд на 25 березня 2013 року на 14 год. 30 хв. ОСОБА_1 одержав 18 березня 2013 року, що підтверджено повідомленням про вручення.

25 березня 2013 року при відкладенні судового засідання на 08 квітня 2013 року представник відповідача ОСОБА_3 розписався у повідомленні про час та місце розгляду справи, тому і відповідач, і його представник були належним чином повідомлені про судове засідання.

Отже, доводи представника апелянта про те, що суд апеляційної інстанції повинен вирішити заяву про застосування позовної давності у даному спорі, подану відповідачем цьому суду, а не суду першої інстанції, не знайшли свого підтвердження, суперечать матеріалам справи та правовим висновкам, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2019 року у справі №200/11343/14-ц та в постанові Верховного Суду від 24 жовтня 2018 року у справі №317/3698/15-ц.

Враховуючи наведені вище норми матеріального права, правові висновки суду касаційної інстанції, при визначенні розміру заборгованості за спірним кредитним договором належить взяти за основу розмір заборгованості станом на час подачі позову у 2009 році, яким банк змінив строк кредитування, а саме - 18 823,48 доларів США, що станом на 01.01.2013 року еквівалентно 150 456 грн 08 коп., з яких: тіло кредиту - 15702,69 доларів США, що еквівалентно 125511 грн 60 коп., проценти за користування кредитом - 2962,12 доларів США, що еквівалентно 23676 грн 23 коп., пеня за прострочення сплати кредиту - 158,67 доларів США, що еквівалентно 1268 грн 25 коп.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалене з порушенням норм діючого законодавства та підлягає зміні в частині розміру заборгованості за вказаним кредитним договором.

На підставі статті 141 ЦПК України з ПАТ КБ «Надра» на користь ОСОБА_1 підлягають стягненню судові витрати в розмірі 6920, 20 грн за сплату судового збору, понесені у даній справі, враховуючи частково задоволену апеляційну скаргу відповідача.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_1 , подану його представником ОСОБА_3 , задовольнити частково.

Заочне рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 08 квітня 2013 року в даній справі в частині визначення розміру кредитної заборгованості змінити, вказавши в абзаці другому резолютивної частини рішення розмір заборгованості в сумі 18823,48 доларів США, що еквівалентно станом на 01.01.2013 року 150456 (сто п"ятдесят тисяч чотириста п"ятдесят шість) гривень 08 копійок, з яких: тіло кредиту - 15702,69 доларів США, що еквівалентно 125511 (сто двадцять п"ять тисяч п"ятсот одинадцять) гривень 60 копійок, проценти за користування кредитом - 2962,12 доларів США, що еквівалентно 23676 (двадцять три тисячі шістсот сімдесят шість) гривень 23 копійки, пеня за прострочення сплати кредиту - 158,67 доларів США, що еквівалентно 1268 (одна тисяча двісті шістдесят вісім) гривень 25 копійок.

В решті рішення суду залишити без змін.

Стягнути з ПАТ КБ "Надра" в користь ОСОБА_1 понесені ним витрати за сплату судового збору в сумі 6920 (шість тисяч дев`ятсот двадцять) гривень 20 коп.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий

Судді