1Справа № 335/8239/21 4-с/335/33/2021
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 вересня 2021 року м. Запоріжжя

Орджонікідзевський районний суд м. Запоріжжя у складі: головуючого судді Стеценка А.В., за участю секретаря судового засідання Капто Д.В., розглянувши у залі суду в м. Запоріжжя скаргу ОСОБА_1 , заінтересована особа (стягувач): Акціонерне товариство «ВТБ Банк», відділ примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Запорізькій області Південно-Східне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) на бездіяльність державного виконавця, -

ВСТАНОВИВ:

02.08.2021 ОСОБА_1 звернувся до суду з вищезазначеною скаргою, в якій просив суд визнати протиправною бездіяльність виконуючого обов`язки начальника відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень У Запорізькій області Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) щодо не зняття арешту та заборони відчуження з майна ОСОБА_1 ; зобов`язати виконуючого обов`язки начальника відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень У Запорізькій області Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) зняти арешт та заборону відчуження з майна ОСОБА_1 , накладеного у виконавчому провадженні № 28958059, вчинити дії по виключенню запису про обтяження № 11670443 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, внесеного на підставі постанови про арешт майна боржника № 28958059, виданої 30.09.2011 головним державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби ГУЮ у Запорізькій області Кохненко Є.С.

В обґрунтування скарги ОСОБА_1 посилається на те, що він є власником 5/6 частин квартири, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 . У грудні 2019 року з інформаційної довідки Державного реєстру речових прав на нерухоме майно йому стало відомо про те, що на зазначену квартиру постановою головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби ГУЮ у Запорізькій області Кохненко Є.С. від 30.09.2011 в межах виконавчого провадження № 28958059, з виконання виконавчого листа № 2-639/2010, виданого Орджонікідзевським районним судом м. Запоріжжя 18.05.2010.

26.06.2014 державним виконавцем було винесено постанову про повернення виконавчого листа стягувачеві у відповідності до п. 3 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» № 606-XIV від 21.04.1999 в редакції, чинній на момент винесення постанови.

Станом на момент звернення до суду зі скаргою відкриті виконавчі провадження, в яких боржником є заявник, відсутні.

Стягувач за вищезазначеним виконавчим листом АТ «ВТБ Банк» перебуває у стані припинення.

У квітні та липні 2021 року ОСОБА_1 звертався до відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень У Запорізькій області Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) із заявами про зняття арешту з зазначеного вище майна, проте отримав відповідь виконуючого обов`язки начальника відділу примусового виконання рішень, з огляду на що вважає, що бездіяльність зазначеної посадової особи є протиправною.

Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 05.08.2021 було прийнято до розгляду вищезазначену скаргу, встановлено строк для подання заперечень проти скарги відділу з примусового виконання рішень, витребувано з відділу примусового виконання рішень матеріали виконавчого провадження № 28958059.

13.08.2021 на адресу суду від Відділу письмові заперечення на скаргу, в яких Відділ просив суд відмовити в задоволені скарги з огляду на наступне.

Згідно даних, які містяться в автоматизованій системі виконавчого провадження, 27.09.2011 до Відділу надійшов виконавчий лист Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя № 2-639/2010 від 18.05.2010 про стягнення з боржника ОСОБА_1 на користь ВАТ «ВТБ Банк» заборгованості за кредитом у загальній сумі 3858453,29 грн, судового збору в сумі 1700,00 грн., витрат на ІТЗ в сумі 117,00 грн.

Постановою державного виконавця від 30.09.2011 було відкрито виконавче провадження № 28958059.

Постановою державного виконавця від 26.06.2015 було винесено постанову про повернення виконавчого листа стягувачу на підставі п. 3 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» № 606-XIV від 21.04.1999 в редакції, чинній на момент винесення постанови.

Згідно даних, що містяться в автоматизованій системі виконавчого провадження, повторно на виконання до Відділу зазначений виконавчий лист не надходив.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції, яка була чинною на момент вчинення виконавчих дій) у разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків не стягнення виконавчого збору або витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій), повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, арешт, накладений на майно боржника, знімається, скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв`язку із завершенням виконавчого провадження. Завершене виконавче провадження не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом,

На підставі зазначеного, вбачається, що у зв`язку із несплатою боржником суми виконавчого збору та витрат виконавчого провадження норми ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції, яка була чинною на момент вчинення виконавчих дій) не можна застосувати при поверненні виконавчого документа стягувачу на підставі п. 3 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції, яка була чинною на момент вчинення виконавчих дій).

Крім того, Відділ як на підставу відмови у задоволенні скарги боржника зазначає, що останнім пропущено десятиденний строк для звернення до суду із скаргою на бездіяльність державного виконавця, оскільки боржник був обізнаний про існування виконавчого провадження.

В судові засідання 12.08.2021, 16.08.2021, 25.08.2021, 01.09.2021 належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду скарги стягувач та державний виконавець не з`явились. Боржник та представник Відділу звернулись до суду із заявами про розгляд скарги за їх відсутності.

В судове засідання ОСОБА_1 та його представник не з`явились, від представника ОСОБА_2 01.09.2021 надійшла заява про розгляд скарги за відсутності скаржника та його представника.

Відповідно до ч. 2 ст. 450 ЦПК України неявка стягувача, боржника, державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця, які належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду скарги, не перешкоджають її розгляду.

З урахуванням вищевикладеного, суд дійшов висновку про розгляд скарги за відсутності сторін виконавчого провадження та державного виконавця.

У відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у зв`язку із неявкою в судове засідання сторін виконавчого провадження та державного виконавця фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Дослідивши доводи скарги боржника на бездіяльність виконуючого обов`язки начальника Відділу, доводи письмових заперечень представника Відділу, дослідивши додані до скарги та заперечень на неї копії документів, суд дійшов наступних висновків.

Боржник ОСОБА_1 є власником 5/6 частин квартири, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 .

20.12.2010 заочним рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя стягнуто з ОСОБА_1 на користь ВАТ «ВТБ Банк» заборгованість по кредиту кредитом у загальній сумі 3858453,29 грн, судового збору в сумі 1700,00 грн., витрат на ІТЗ в сумі 117,00 грн.

18.05.2011 Орджонікідзевським районним судом м. Запоріжжя було видано виконавчий лист № 2-639/2010 про стягнення з боржника на користь ВАТ «ВТБ Банк» заборгованості за кредитом у загальній сумі 3858453,29 грн, судового збору в сумі 1700,00 грн., витрат на ІТЗ в сумі 117,00 грн.

Постановою державного виконавця підрозділу примусового виконання рішень відділу державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Запорізькій області від 30.09.2011 було відкрито виконавче провадження № 28958059 з виконання вищезазначеного виконавчого листа.

Постановою державного виконавця про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження № 251/2 від 30.09.2011 накладено арешт на все рухоме та нерухоме майно боржника.

03.11.2011 ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя було тимчасово обмежено у праві виїзду громадянина- боржника ОСОБА_1 за межі України без вилучення паспортного документу до виконання ним своїх обов`язків до закінчення виконавчого провадження за виконавчим листом №2-69/2010 виданого 18.05.2011.

Згідно інформації, що міститься в спецрозділі АСВП, державним виконавцем в результаті здійснення виконавчих дій у зазначеному виконавчому проваджені було встановлено, що у боржника відсутні відкриті рахунки в банківських установах, відсутнє рухоме майно, на яке можливо звернути стягнення. Згідно реєстру прав власності на нерухоме майно за боржником зареєстровано право власності на 5/6 квартири АДРЕСА_2 .

Згідно повідомлення від 23.05.2014 вих. №08/01-2137, складеного філією 08 ПП «Нива-В.Ш.», пройшла процедура реалізації 5/6 квартири АДРЕСА_2 , проте зазначене майно але не було реалізоване у зв`язку з відсутністю купівельного попиту. 26.05.2014 на адресу стягувача направлено лист щодо залишення за собою нереалізованого майна боржника. Стягувач із заявами про залишення за собою майна боржника до Відділу не звертався.

Постановою державного виконавця від 26.06.2015 було повернуто виконавчий лист стягувачу на підставі п. 3 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» № 606-XIV від 21.04.1999 в редакції, чинній на момент винесення постанови.

Повторно на виконання до Відділу зазначений виконавчий лист до Відділу не надходив.

Матеріали виконавчого провадження № 28958059 були знищені за закінченням трирічного строку їх зберігання.

Зазначені вище обставини визнаються учасниками справи.

22.04.2021 та 09.07.2021 боржник звернувся до начальника Відділу із заявами про зняття арешту з майна.

Листом від 19.07.2021 боржникові було повідомлено, що станом на момент завершення виконавчого провадження № 28958059 у зв`язку із поверненням виконавчого листа стягувачу на підставі п. 3 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» № 606-XIV від 21.04.1999 (в редакції, чинній на момент повернення виконавчого листа стягувачеві) були відсутні підстави для знання арешту з майна боржника. Крім того, зазначеним листом боржникові для зняття арешту з його майна було запропоновано внести на депозитний рахунок Відділу суму коштів у розмірі 4246472,00 грн., яка складається зі стягнутої за рішенням суду на користь стягувача заборгованості по кредиту в розмірі 3858453,29 грн., судового збору - 1700,00 грн., витрат на ІТЗ - 120,00 грн., виконавчого збору 386027,32 грн., мінімальних витрат виконавчого провадження 171,39 грн.

Статтею 129-1 Конституції України передбачено, що судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Стаття 55 Конституції України гарантує кожному право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Згідно зі ст. 2 Закону України «Про виконавче провадження» № 1404-VIII від 02.06.2016 однією із засад виконавчого провадження є забезпечення права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності державних виконавців, приватних виконавців.

Відповідно до ч. 1 ст. 74 зазначеного Закону рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

Державний виконавець, як працівник державної виконавчої служби відповідно до ч. 2 ст. 4 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів», повинен здійснювати свою професійну діяльність сумлінно, не розголошувати в будь-який спосіб професійну таємницю, поважати інтереси стягувачів, боржників, третіх осіб, не принижувати їхню гідність.

Відповідно до ст. 447 Цивільного процесуального кодексу України, сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі № 904/7326/17 (провадження № 12-197гс18) вказано, що «право сторони виконавчого провадження на звернення зі скаргою до суду на підставі статті 339 ГПК України пов`язане з порушенням прав такої сторони під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця».

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 квітня 2020 року в справі № 641/7824/18 (провадження № 61-10355св19) вказано, що «завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. В порядку судового контролю за виконанням судових рішень такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси сторони виконавчого провадження порушені, а скаржник використовує цивільне судочинство для такого захисту. По своїй суті ініціювання справи щодо судового контролю за виконанням судових рішень не для захисту прав та інтересів є недопустимим».

Спеціальним законом, що визначає умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, який був чинним на час здійснення виконавчих дій щодо примусового виконання виконавчого листа Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 18.05.2010 в справі № 2-639/2010, був Закон України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 № 606-ХІV.

Стаття 1 Закону України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 № 606-ХІV визначала, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (далі - рішення).

Примусове виконання рішень покладається на державну виконавчу службу, яка входить до системи органів Міністерства юстиції України (ч. 1 ст. 2 Закону України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 № 606-ХІV).

Частиною 1 ст. 6 Закону України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 № 606-ХІV було визначено, що державний виконавець зобов`язаний використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 № 606-ХІV державний виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Згідно з п. 5, 6 вищевказаної статті державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має право: накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в установленому законодавством порядку; накладати арешт на кошти та інші цінності боржника, зокрема на кошти, які перебувають на рахунках і вкладах у банках, інших фінансових установах, на рахунки в цінних паперах, а також опечатувати каси, приміщення і місця зберігання грошей.

Як вже зазначалось вище, постановою державного № 251/2 від 30.09.2011 накладено арешт на все рухоме та нерухоме майно боржника.

Постановою державного виконавця від 26.06.2015 було повернуто виконавчий лист стягувачу на підставі п. 3 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» № 606-XIV від 21.04.1999 в редакції, чинній на момент винесення постанови.

Пунктом 3 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 № 606-ХІV визначено, що виконавчий документ, на підставі якого відкрито виконавче провадження, за яким виконання не здійснювалося або здійснено частково, повертається стягувачу у разі, якщо стягувач відмовився залишити за собою майно боржника, не реалізоване під час виконання рішення.

Частиною 5 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 № 606-ХІV (в редакції чинній на момент винесення постанови про повернення) було визначено, що повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених цією статтею, не позбавляє його права повторно пред`явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених ст. 22 цього Закону.

Згідно ст. 22 Закону України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 № 606-ХІV (в редакції чинній на момент винесення постанови про повернення виконавчого листа) виконавчі документи можуть бути пред`явлені до виконання протягом року з наступного дня після набрання рішенням законної сили, якщо інше не передбачено законом.

Частинами 1, 2 ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 № 606-ХІV (в редакції чинній на момент винесення постанови про повернення) було визначено, що у разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій), повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, арешт, накладений на майно боржника, знімається, скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв`язку із завершенням виконавчого провадження. Завершене виконавче провадження не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом.

У разі якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем накладено арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, державний виконавець зазначає про зняття арешту, накладеного на майно боржника.

Аналогічні правила передбачені ч. 1, 2 ст. 40 Закону України «Про виконавче провадження» № 1404-VIII від 02.06.2016 в редакції, яка є чинна наразі.

На підставі викладеного можливо зробити висновок про те, що саме закінчення виконавчого провадження було єдиною підставою для того, щоб скасувати вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення.

Матеріали справи не містять даних про те, що державний виконавець виносив постанову про закінчення виконавчого провадження по даній справі, внаслідок чого у нього не було правових підстав для скасування примусових заходів, прийнятих під час примусового виконання рішення. Також матеріали не містять даних про те, що позивач оскаржував дії державного виконавця з приводу невинесення ним вищезгаданої постанови.

Відомості про сплату заявником (боржником) виконавчого збору, а також суми грошових коштів, стягнутих за рішенням суду в сумі 3860273,29 грн. в матеріалах справи відсутні.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 17 січня 2018 року у справі № 910/8019/15-г зазначено, що «державному виконавцю не надано право на зняття арешту з майна боржника, у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав відсутності у боржника майна, на яке може бути звернуто стягнення».

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 березня 2019 року в справі № 263/1468/17 (провадження № 61-31540св18) зазначено, що «у разі повернення виконавчого документа стягувачу виконавче провадження не є закінченим, після якого могли б наступити правові наслідки, передбачені частиною другою статті 50 Закону України «Про виконавче провадження». Ураховуючи викладене, суди на підставі належним чином оцінених доказів дійшли правильного висновку про те, що у зв`язку з відсутністю майна у боржника державним виконавцем було винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу, але законодавством не передбачено право державного виконавця на зняття арешту у разі повернення виконавчого документа стягувачу з цих підстав, який має право повторно звернутися із заявою про примусове виконання рішення суду, яке не виконано і боржником за яким є саме заявник у цій справі».

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 04 березня 2020 року в справі № 127/2-1421/09 (провадження № 61-22895св19) вказано, що «частинами першою та другою статті 50 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що у разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат, пов`язаний з організацією та проведенням виконавчих дій), повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, арешт, накладений на майно боржника, знімається, скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв`язку із завершенням виконавчого провадження. Завершене виконавче провадження не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом. У разі, якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем накладено арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, державний виконавець зазначає про зняття арешту, накладеного на майно боржника. З урахуванням викладеного колегія суддів вважає, що відмовляючи у скарзі боржника, суд першої інстанції, з висновками, якого погодився суд апеляційної інстанції, врахувавши наведені вище норми права, дійшов до обґрунтованих висновків про те, що державний виконавець відмовляючи у знятті арешту з майна боржника діяв відповідно до вимог Закону України «Про виконавче провадження», оскільки виконавче провадження не є закінченим, а рішення суду є невиконаним, що заявником не оспорюється. Крім того, державному виконавцю не надано право на зняття арешту з майна боржника у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав перешкоджання провадженню виконавчих дій або не здійснення авансування витрат на організацію та проведення виконавчих дій, оскільки відповідно до положень статті 49 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження не є закінченим». При цьому державним виконавцем винесено постанову не про закінчення виконавчого провадження (стаття 49 наведеного вище Закону), а про повернення виконавчого листа стягувачу (стаття 47 вказаного Закону), а не суду».

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 березня 2020 року в справі № 137/1649/17 (провадження № 61-26969св18) зазначено, що «згідно зі статтею 49 Закону України «Про виконавче провадження» повернення виконавчого документа стягувачу не є підставою для закінчення провадження. Отже, зняття арешту з майна боржника пов`язується із закінченням виконавчого провадження, а не з поверненням виконавчого документа стягувачу».

Посилання боржника на висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 27.03.2020 у справі № 817/928/17, суд відхиляє, оскільки ці висновки зроблені за інших фактичних обставин.

Отже, при поверненні виконавчого документа у державного виконавця були відсутні підстави для зняття арешту, не має для цього підстав і на даний час, оскільки повернення виконавчого документа стягувачу без виконання не є підставою для закінчення виконавчого провадження та зняття арешту.

При цьому, державний виконавець, який виніс постанову про повернення виконавчого документа стягувачу, або інша посадова особа державної виконавчої служби вже позбавлені права вчиняти будь-які виконавчі дії у цьому виконавчому провадженні без повторного пред`явлення стягувачем виконавчого документу до виконання та за обставин, коли стягувачем виконавчий лист повторно не пред`являвся, а при зверненні до суду боржником не порушувалося питання щодо визнання незаконними або скасування постанов державного виконавця.

Не підлягає застосуванню до спірних правовідносин і ч. 3 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 № 1404-VIII, якою передбачено, що у разі повернення виконавчого документа стягувачу на підставі п. 1, 3, 11 частини першої цієї статті арешт з майна знімається, тобто, в тому числі, і у випадку повернення виконавчого документу стягувачу, оскільки приписи вказаної статті, відповідно до перехідних положень цього закону (виконавчі дії, здійснення яких розпочато до набрання чинності цим Законом, завершуються у порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом. Після набрання чинності цим Законом виконавчі дії здійснюються відповідно до цього Закону), можуть бути застосовані тільки в разі прийняття постанови про повернення виконавчого документу стягувача за умови проведення виконавчих дій вже після набрання цим законом сили, тоді як в даному випадку, після винесення постанови про повернення виконавчого документу стягувачу 26.06.2014, та за умови, що виконавчий документ так і не було повторно пред`явлено до виконання, будь-які виконавчі дії у згаданому виконавчому провадженні не проводилися, а тому і підстави для застосування цієї норми відсутні.

Разом з тим, необхідно зауважити, що наразі підстави для зняття арешту з майна боржника визначені ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 № 1404-VIII, зокрема, підставою для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника.

Положеннями ст. 451 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що за результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу. У разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника). Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

Встановивши, що підстави для зняття арешту, накладеного постановою державного виконавця від 30.09.2011 відсутні, суд доходить висновку що бездіяльність виконуючого обов`язки начальника відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень У Запорізькій області Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) щодо не зняття арешту та заборони відчуження з майна ОСОБА_1 є правомірною, а права боржника зазначеною бездіяльністю порушені не були.

З урахуванням вищевикладеного, у задоволені скарги ОСОБА_1 слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 259-261, 450, 451 Цивільного процесуального кодексу України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

В задоволені скарги ОСОБА_1 на бездіяльність виконуючого обов`язки начальника відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень У Запорізькій області Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) щодо не зняття арешту та заборони відчуження з майна ОСОБА_1 відмовити.

Ухвала суду набирає законної з моменту її підписання суддею, проте може бути оскаржена до Запорізького апеляційного суду через Орджонікідзевський районний суд м. Запоріжжя шляхом подання апеляційної скарги, протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя А.В. Стеценко