ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 537/2880/21 Номер провадження 22-ц/814/1970/21Головуючий у 1-й інстанції Фадєєва С.О. Доповідач ап. інст. Хіль Л. М.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 серпня 2021 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Хіль Л.М.,

суддів: Бутенко С.Б., Кузнєцової О.Ю.

при секретарі: Гнатюк О.С.,

за участі: адвоката Нестеренко Д.Г., заінтересованої особи

ОСОБА_1 , представника заявника ОСОБА_2 ,

розглянув у закритому судовому засіданні в м. Полтаві в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_3 діючого в інтересах ОСОБА_1

на рішення Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 16 червня 2021 року, ухвалене під головуванням судді Фадєєвої С.О. та присяжних Лобанової А.О., Калішенка Б.М. (повний текст судового рішення виготовлено 17 червня 2021 року)

по справі за заявою представника комунального підприємства "Обласний заклад з надання психіатричної допомоги Полтавської обласної ради" про госпіталізацію ОСОБА_1 до закладу з надання психіатричної допомоги у примусовому порядку,

В С Т А Н О В И В :

У червні 2021 року позивач звернувся до місцевого суду із вказаною заявою, у якій прохав суд госпіталізувати ОСОБА_1 до закладу з надання психіатричної допомоги у примусовому порядку.

Заяву обґрунтовував тим, що ОСОБА_1 страждає на тяжке психічне захворювання, психічні розлади спостерігаються протягом двадцяти років. Відомо, що її мати покінчила життя самогубством.

Вказував, що ОСОБА_1 приймала лікування нерегулярно, в психіатричному стаціонарі КП «Обласний заклад з надання психіатричної допомоги ПОР» лікувалася одноразово з 03 жовтня 2020 року по 09 жовтня 2020 року.

Зазначав, що 14 червня 2021 року ОСОБА_1 була госпіталізована до стаціонарного відділення відокремленого підрозділу - обласної консультативної психоневрологічної поліклініки зі стаціонаром №2 КП «Обласний заклад з надання психіатричної допомоги Полтавської обласної ради» бригадою екстреної медичної допомоги у супроводі поліції у зв`язку з неадекватною агресивною поведінкою.

15 червня 2021 року ОСОБА_1 оглянута комісією лікарів-психіатрів, які прийшли до висновку, що обстеження і лікування ОСОБА_1 можливе в умовах виключно стаціонару, оскільки остання перебуває в стані тяжкого психічного розладу, внаслідок чого не може критично оцінити свій стан та може завдати шкоди собі та оточуючим.

Рішенням Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 16 червня 2021 року заяву представника комунального підприємства «Обласний заклад з надання психіатричної допомоги Полтавської обласної ради» про госпіталізацію ОСОБА_1 до закладу з надання психіатричної допомоги у примусовому порядку задоволено.

ОСОБА_1 , госпіталізовано до комунального підприємства «Обласний заклад з надання психіатричної допомоги Полтавської обласної ради» в примусовому порядку на строк протягом часу наявності підстав, за якими проведено госпіталізацію, але не більш ніж на 6 місяців.

Суддя Фадєєва С.О., не згодна із таким рішенням, письмово виклала свою окрему думку.

Не погодившись із вказаним рішення, його в апеляційному порядку оскаржив ОСОБА_3 , діючий в інтересах ОСОБА_1 , прохав скасувати рішення Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 16 червня 2021 року та ухвалити нове, яким у задоволенні заяви лікаря-психіатра відокремленого підрозділу обласної консультативно психоневрологічної поліклініки зі стаціонаром №2 комунального підприємства «Обласний заклад з надання психіатричної допомоги Полтавської обласної ради» Хутько В.І. про госпіталізацію ОСОБА_1 до психіатричного закладу у примусовому порядку відмовити.

В обґрунтування апеляційної скарги вказував, що задовольняючи заяву лікаря-психіатра про госпіталізацію ОСОБА_1 до психіатричного закладу суд першої інстанції не навів у своєму рішенні достатніх доказів чи обставин, якими підтверджується що стан ОСОБА_1 є таким, що дає підстави для її примусового тримання у психіатричній лікарні.

Судом не зазначено на підставі чого він дійшов висновку про те, що ОСОБА_1 вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих.

Зазначав, що до показів чоловіка та сина ОСОБА_1 слід відноситися критично, оскільки ними не наведено достатніх доказів про те, що остання неспроможна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби та те, що вона вчиняє дії, які б загрожували життю і здоров`ю оточуючих та її самої, а розкидані нею речі в будинку не свідчить про таку загрозу.

Щодо тверджень про наміри самогубства, зазначив, що жодного реального випадку таких дій свідками не наведено.

Вважає, що рішення суду першої інстанції є незаконним, необґрунтованим та таким, що підлягає скасуванню.

Заслухавши доповідь судді доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України, за результатами розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно п.п.3, 4 ч.1 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи та порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Місцевим судом встановлено, що 14.06.2021 року ОСОБА_1 була доставлена до стаціонарного відділення відокремленого підрозділу обласної консультативної психоневрологічної поліклініки зі стаціонаром № 2 КП Обласний заклад з надання психіатричної допомоги Полтавської обласної ради» бригадою екстреної медичної допомоги.

Згідно заяви чоловіка ОСОБА_1 - ОСОБА_4 , поданої на ім`я завідуючого вказаного лікувального закладу ОСОБА_5 , поведінка ОСОБА_1 на протязі останніх двох тижнів є агресивною, останнім часом висловлює думки про самогубство, може завдати собі шкоди.

Також встановлено, що ОСОБА_1 , була оглянута комісією лікарів психіатрів та згідно висновку від 15.06.21 року ОСОБА_1 знаходиться в психомоторному збудженні, поведінка дезорганізована, мало впорядкована, мовний контакт непродуктивний, мова періодично непосуті, негативістично налаштована та афективно заряджена на адресу чоловіка, заявляє, що не розуміє, що відбувається навколо.

Згідно висновку комісії лікарів психіатрів від 15.06.2021 року вона потребує примусової госпіталізації, оскільки її психічний стан може загрожувати життю самої хворої та оточуючих людей.

З епікризу виписки з історії хвороби № 2810 та висновку комісії лікарів-психіатрів від 15.06.2021 року вбачається, що ОСОБА_1 близько 20 років хворіє на шизоафективний розлад, змішаний тип, афективно-параноїдний синдром, спадковість обтяжена по лінії матері, яка страждала на психічне захворювання та покінчила життя самогубством.

Задовольняючи заяву лікаря-психіатра про примусову госпіталізацію ОСОБА_1 до психіатричного закладу, суд першої інстанції виходив з того, що надано достатньо доказів про те, що стан ОСОБА_6 є таким, що дозволяє дійти переконливого висновку про те, що є підстави для її примусового тримання у психіатричній лікарні.

Проте, апеляційний суд не може погодитись з таким висновок місцевого суду з огляду на наступне.

Статтею 4 Закону України «Про психіатричну допомогу» передбачено, що психіатрична допомога надається на основі принципів законності, гуманності, додержання прав людини і громадянина, добровільності, доступності та відповідно до сучасного рівня наукових знань, необхідності й достатності заходів лікування, медичної, психологічної та соціальної реабілітації, надання освітніх, соціальних послуг.

Статтею 13 Закону України «Про психіатричну допомогу» передбачено, що особа може бути госпіталізована до психіатричного закладу в примусовому порядку, зокрема на підставах, передбачених статтею 14 цього Закону.

Згідно статті 14 Закону України «Про психіатричну допомогу» особа, яка страждає на психічний розлад, може бути госпіталізована до психіатричного закладу без її усвідомленої згоди або без згоди її законного представника, якщо її обстеження або лікування можливі лише в стаціонарних умовах, та при встановленні в особи тяжкого психічного розладу, внаслідок чого вона: вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих, або неспроможна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність.

Відповідно до вимогст.16 Закону України «Про психіатричну допомогу» особа, яку було госпіталізовано до психіатричного закладу за рішенням лікаря-психіатра на підставах, передбачених статтею 14 цього Закону, підлягає обов`язковому, протягом 24 годин з часу госпіталізації, огляду комісією лікарів-психіатрів психіатричного закладу для прийняття рішення про доцільність госпіталізації. У випадку, коли госпіталізація визнається недоцільною і особа не висловлює бажання залишитися в психіатричному закладі, ця особа підлягає негайній виписці. У випадках, коли госпіталізація особи до психіатричного закладу в примусовому порядку визнається доцільною, представник психіатричного закладу, в якому перебуває особа, протягом 24 годин направляє до суду за місцем знаходження психіатричного закладу заяву про госпіталізацію особи до психіатричного закладу в примусовому порядку на підставах, передбачених статею 14 цього Закону.

До заяви, в якій повинні бути викладені підстави госпіталізації особи до психіатричного закладу в примусовому порядку, передбачені статею 14 цього Закону, додається висновок комісії лікарів-психіатрів, який містить обґрунтування про необхідність такої госпіталізації.

Частиною 2 ст.22 Закону України «Про психіатричну допомогу» передбачено, що заява представника психіатричного закладу про госпіталізацію особи до такого закладу в примусовому порядку розглядається судом за місцем знаходження закладу з надання психіатричної допомоги протягом 24 годин з дня її надходження.

Відповідно до ч.4 ст.22 Закону судові справи щодо надання психіатричної допомоги в примусовому порядку розглядаються в присутності особи, щодо якої вирішується питання про надання їй такої допомоги. Участь при розгляді цих справ прокурора, лікаря-психіатра чи представника закладу з надання психіатричної допомоги, що подав заяву, та законного представника осіб, щодо яких розглядаються питання, пов`язані з наданням їм психіатричної допомоги, є обов`язковою.

Як на підставу госпіталізації ОСОБА_1 до психіатричного закладу у примусовому порядку, в заяві лікар-психіатр посилався на вчинення нею та виявлення реальних намірів вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для ОСОБА_1 та оточуючих.

Отже, підставою для застосування примусової госпіталізації особи до психіатричного закладу є сукупність медичного і юридичного критерію: встановлення наявності у неї хвороби та істотні відхилення від норми в її поведінці, що становлять небезпеку для неї та оточуючих.

Застосування ст.14 Закону України «Про психіатричну допомогу» про примусову госпіталізацію особи до психіатричного закладу,можливе лише у виняткових випадках і при цьому заявником відповідно до вимог ст.ст.12,81 ЦПК України повинні бути надані достатні та достовірні докази на підтвердження дотримання усіх умов примусової госпіталізації, обставин вчинення особою чи виявлення нею наміру вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих.

Надання особі психіатричної допомоги в примусовому порядку шляхом її госпіталізації до психіатричного закладу розглядаються як позбавлення свободи у розумінні пункту 1 статті 5 Конвенції про захист прав і основоположних свобод з гарантіями, що передбачені цією статтею.

Проте, згідно з практикою Європейського суду з прав людини щодо застосування підпункту «е» пункту 1 статті 5 Конвенції про захист прав і основоположних свобод особа може бути позбавлена свободи як «психічно хвора», якщо дотримано трьох мінімальних умов: по-перше, має бути достовірно доведено, що особа є психічно хворою; по-друге, психічний розлад повинен бути такого виду або ступеня, що слугує підставою для примусового тримання у психіатричній лікарні; і по-третє, обґрунтованість тривалого тримання у психіатричній лікарні залежить від стійкості відповідного захворювання.

Перед тим як визначати, чи було достовірно доведено, що особа страждає на психічний розлад, вид і ступені якого можуть бути підставою для примусового тримання цієї особи у психіатричній лікарні, суди повинні встановити, чи було таке тримання законним у розумінні підпункту «е» пункту 1 статті 5 Конвенції про захист прав і основоположних свобод, зокрема, чи була дотримана процедура, передбачена чинним законодавством України.

Недотримання вимог норм матеріального чи процесуального права при вирішенні питання про надання особі психіатричної допомоги в примусовому порядку призводить до порушення підпункту «е» пункту 1 статті 5 Конвенції про захист прав і основоположних свобод.

Відповідність такого позбавлення особи свободи національному законодавству є недостатньою умовою; воно також має бути необхідним за конкретних обставин, які повинен встановити суд, розглядаючи справу.

Така правова позиція висловлена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 лютого 2018 року у справі № 2-1/07 (провадження № 14-9свц18).

Вказані висновки суд має враховувати при виборі і застосуванні відповідних норм права згідно ч.4 ст.263 ЦПК України.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (ч.1 ст.12 ЦПК України).

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

В матеріалах справи відсутні відомості про те, що ОСОБА_1 не має групи інвалідності по психічному захворюванню, недієздатною не визнавалась.

Матеріалами справи підтверджується, що госпіталізація до психіатричної лікарні була ініційована чоловіком виключно на підставі його письмової заяви до КП «Обласний заклад з надання психіатричної допомоги Полтавської обласної ради» за відсутності будь-яких відомостей щодо підтвердження викладених в заяві фактів.

У висновку комісії лікарів зазначено про загальний стан ОСОБА_1 та відсутні посилання на обставини, що свідчать про вчинення нею та виявлення у неї наміру вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї та оточуючих, про наявність психічного розладу такого виду і ступеня, які можуть бути підставою для примусової госпіталізації у психіатричну лікарню й лікування лише в умовах психіатричного стаціонару.

Сама по собі наявність висновку лікарів-психіатрів від 15.06.2021 року при відсутності інших належних і допустимих доказів про відповідний стан особи є недостатньою для ухвалення рішення про примусову госпіталізацію ОСОБА_1 до психіатричного закладу без її усвідомленої згоди.

Матеріали справи не містять належних, допустимих та достовірних доказів, які б у своїй достатності та взаємозв`язку свідчили про те, що ОСОБА_1 вчиняє чи виявляє наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї та оточуючих.

В матеріалах справи відсутній висновок лікарів психіатрів про те, що ОСОБА_1 потребує лікування лише в умовах стаціонару.

Правова позиція щодо психічного здоров`я людини та неможливості незаконного втручання держави в її особисту свободу внаслідок нічим не підтвердженого припущення щодо наявності у неї психічного захворювання викладена у практиці Європейського суду з прав людини і є обов`язковою для застосування національними судами.

Як зазначено у рішенні ЄСПЛ у справі «Вінтерверп проти Нідерландів» від 24 жовтня 1979 року, у справі «М. проти України від 19 квітня 2012 року існують вимоги, що зумовлюють наявність законних підстав для обмеження волі психічнохворої особи. Зокрема, особа повинна реально страждати психічним захворюванням, тобто реальні психічні розлади повинні бути встановлені компетентними органами на основі об`єктивної медичної експертизи; психічні розлади повинні досягти такого рівня, які виправдовують позбавлення волі; дійсність позбавлення волі залежить від наявності такого захворювання, особа може бути позбавлена волі до тих пір, поки є захворювання, що встановлено відповідним висновком.

Апеляційний суд вважає, що досліджені судом першої інстанції докази, а саме: покази свідків, фото та відеозапис, а також висловлювання про вчинення самогубства не є підставою для примусової госпіталізації до психіатричного стаціонару, оскільки відсутні докази реальності цих намірів.

Відповідно до положень принципу 15 «Принципи госпіталізації» додатку до резолюції Генеральної Асамблеї ООН від 18 лютого 1992 року №46/119 «Захист осіб із психічними захворюваннями та поліпшення психіатричної допомоги» передбачено, що «…Коли особа потребує лікування в психіатричному закладі, необхідно докладати всіх зусиль, щоб уникнути примусової госпіталізації…».

Це є неприпустимим порушенням прав та свобод особи, оскільки метою примусового лікування є надання своєчасної допомоги за наявності виключних підстав (наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку, нездатність самостійно задовольняти основні свої потреби, можливість завдання значної шкоди своєму здоров`ю у зв`язку з погіршенням психічного стану у разі ненадання їй психіатричної допомоги), наявність психічного захворювання як такого за відсутності відповідних підстав та їх доказів не може виправдовувати обмеження свободи особи.

Сама по собі наявність висновку комісії лікарів-психіатрів не є достатньою та безумовною підставою для госпіталізації особи до психіатричного закладу у примусовому порядку.

Задовольняючи заяву представника КП Обласний заклад з надання психіатричної допомоги Полтавської обласної ради» про примусову госпіталізацію ОСОБА_1 до психіатричного закладу суд першої інстанції не навів у своєму рішенні, якими доказами чи обставинами підтверджується, що стан останньої є таким, що дозволяє дійти переконливого висновку про те, що є підстави для її примусового тримання у психіатричній лікарні, а саме, не вказано на підставі чого суд дійшов висновку, що ОСОБА_1 вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для її життя і здоров`я чи оточуючих її людей.

Виходячи з викладеного, внаслідок порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, місцевим судом ухвалено помилкове рішення про задоволення заяви представника КП «Обласний заклад з надання психіатричної допомоги Полтавської обласної ради» про госпіталізацію ОСОБА_1 , що є підставою для його скасування та ухвалення нового рішення.

Керуючись ст. 22 ЗУ «Про психіатричну допомогу, ст. 342, ст. 367, ст. 374 ч. 1 п. 2, ст. 376 ч. 1 п.п. 3, 4, ст. 382 ЦПК України, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 діючого в інтересах ОСОБА_1 - задовольнити.

Рішення Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 16 червня 2021 року - скасувати та ухвалити нове рішення.

У задоволенні заяви представника комунального підприємства «Обласний заклад з надання психіатричної допомоги Полтавської обласної ради» про госпіталізацію ОСОБА_1 до закладу з надання психіатричної допомоги у примусовому порядку відмовити.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня її проголошення, шляхом подачі касаційної скарги до Верховного Суду.

Головуючий суддя : Л.М. Хіль

Судді: С.Б. Бутенко

О.Ю. Кузнєцова

Повний текст постанови складено 27.08.2021 року