Справа № 305/693/20
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 вересня 2021 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі:

Головуючого - судді Бисага Т.Ю.

суддів: Джуги С.Д., Куштана Б.П.,

за участі секретаря: Кекерчень М.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , який діє в інтересах ОСОБА_2 на рішення Рахівського районного суду Закарпатської області від 30 листопада 2020 року,головуючий суддя Ємчук В.Е., у справі за позовом ОСОБА_2 до Білинської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів Рахівської районної ради Закарпатської області про поновлення на роботі та виплату заробітної плати за час вимушеного прогулу,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_2 , далі (Позивач) звернулася в суд з позовом до Білинської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів Рахівської районної ради Закарпатської області про поновлення на роботі та виплату заробітної плати за час вимушеного прогулу.

Просить постановити рішення, яким поновити її, ОСОБА_2 з дня її звільнення на роботі в Білинській загальноосвітній школі І-ІІІ ступенів Рахівської районної ради Закарпатської області на посаді педагога-організатора, і при цьому, скасувати наказ №21-к від 30.04.2020 року "Про звільнення ОСОБА_2 ", стягнути з відповідача в її користь середньомісячний заробіток за весь час вимушеного прогулу в сумі 40112,25 гривень та судові витрати, що складаються зі сплати судового збору в сумі 840,80 гривень та витрат на правову допомогу адвоката в сумі 7650 гривень.

Рішенням Рахівського районного суду Закарпатської області від 30 листопада 2020 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_1 , який діє в інтересах ОСОБА_2 , подав апеляційну скаргу в якій просить рішення скасувати та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

У відзиві на апеляційну скаргу, представник відповідача просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін, посилаючись на його законність та обґрунтованість.

ОСОБА_2 надіслала до суду клопотання про розгляд справи без її участі та її представника.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія приходить до наступного висновку.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 01 вересня 2008 року наказом відділу освіти Рахівської райдержадміністрації №794-к було призначено на посаду педагога-організатора Білинської ЗОШ І-ІІІ ступенів до дня фактичного виходу основного працівника ОСОБА_3 .

В період з 20 грудня 2013 року до 1 травня 2020 року перебувала у відпустках по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного (шестирічного) віку, про що стверджено наказами відділу освіти Рахівської РДА №469-в від 17.12.2013, №№492-в від 26.09.2016, №№534-в від 21.08.2017.

В проміжку часу останньої соціальної відпустки позивачки, з 24 серпня 2017 року до 01 травня 2020 року, - основного працівника, педагога організатора Білинської ЗОШ ОСОБА_3 звільнено з посади з 13 жовтня 2017 року за угодою сторін п.1 ст.36 КЗпП України (наказ №642-к відділу освіти, молоді та спорту Рахівської РДА) та наказами відділу освіти, молоді та спорту Рахівської РДА від 17 жовтня 2017 року №647-к та №51-к від 31 серпня 2018 року на посаду педагога - організатора Білинської ЗОШ призначено ОСОБА_4 з 17 жовтня 2017 року до 31 травня 2018 року, та з 3 вересня 2018 року на 1 ставку тижневого навантаження, тобто на постійну основу.

Наказом Білинської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів Рахівської районної державної адміністрації від 30 квітня 2020 року № 21-к позивачку ОСОБА_2 звільнено з посади педагога - організатора Білинської ЗОШ І-ІІІ ступенів, у зв`язку із закінченням строку трудового договору п.2 ст.36 КЗпП України з 1 травня 2020 року.

У статті 23 КЗпП України передбачено, що трудовий договір може бути: 1) безстроковим, що укладається на невизначений строк; 2) на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; 3) таким, що укладається на час виконання певної роботи.

Строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є закінчення строку трудового договору (пункти 2, 3 статті 23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна зі сторін не поставила вимогу про їх припинення.

Вирішуючи питання про припинення строкового трудового договору, у разі надання права працівнику ставити питання про його продовження, однак якщо працівник таке право не використав, трудові відносини між сторонами договору припинилися і фактично не тривали на час закінчення дії строкового договору, власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган має підстави звільнити працівника у зв`язку з закінчення строку трудового договору.

Відповідно до частини третьої статті 184 КЗпП України звільнення вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років (до шести років - частина шоста статті 179 КЗпП України), одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років або дитини з інвалідністю з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не допускається, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, коли допускається звільнення з обов`язковим працевлаштуванням. Обов`язкове працевлаштування зазначених жінок здійснюється також у випадках їх звільнення після закінчення строкового трудового договору. На період працевлаштування за ними зберігається середня заробітна плата, але не більше трьох місяців з дня закінчення строкового трудового договору.

Звільнення жінок, зазначених у частині третій статті 184 КЗпП України, у зв`язку із закінченням строку трудового договору має свої особливості.

Таке звільнення можливе на підставі пункту 2 статті 36 КЗпП України, зокрема, вагітних жінок провадиться з обов`язковим працевлаштуванням, однак власник зобов`язаний при цьому працевлаштувати жінку на цьому ж або іншому підприємстві відповідно до її фаху. Розрив у часі між звільненням і працевлаштуванням у цьому випадку не допускається. Однак відносини між власником (підприємством) і працівницею з дня закінчення строку трудового договору мають істотну специфіку. Передбачено збереження за жінкою на період працевлаштування середньої заробітної плати, однак не більше ніж на три місяці з дня закінчення строкового трудового договору.

Тобто звільнення на підставі пункту 2 статті 36 КЗпП України, зокрема, вагітних жінок провадиться з обов`язковим працевлаштуванням. Не може бути визнано, що власник або уповноважений ним орган виконав цей обов`язок по працевлаштуванню, якщо звільненій працівниці не була надана на тому ж або на іншому підприємстві (в установі, організації) інша робота або запропонована робота, від якої вона відмовилась з поважних причин (наприклад, за станом здоров`я).

Таким чином, частиною третьою статті 184 КЗпП України встановлено гарантії для окремих категорій працівників, а саме: заборонено звільнення, зокрема, вагітної жінки та передбачено обов`язкове працевлаштування у випадках її звільнення після закінчення строкового трудового договору.

Згідно зі статтею 235 КЗпП України підставою для поновлення працівника на роботі є його звільнення без законних підстав. Тому поновлено на роботі може бути лише працівника, якого звільнено незаконно, з порушенням процедури звільнення чи за межами підстав, передбачених законом чи договором або за відсутності підстав для звільнення.

У разі якщо працівника звільнено обґрунтовано, з додержанням процедури звільнення, підстав для поновлення працівника немає.

Однак при невиконанні власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом протягом трьох місяців обов`язку по працевлаштуванню звільненого працівника за пунктом 2 статті 36 КЗпП України, зокрема жінки, яка має дітей віком до трьох років, за заявою такої особи може вирішуватися спір не про поновлення на роботі, а про виконання зобов`язання по працевлаштуванню.

Невиконання підприємством (установою, організацією), яке провело звільнення, обов`язку по працевлаштуванню протягом трьох місяців є підставою для покладення на нього відповідно до частини другої статті 232 КЗпП України обов`язку надати на цьому або іншому підприємстві роботу, яку може виконувати працівниця, а не про поновлення на попередній роботі.

Встановлено, що ОСОБА_2 була призначена на посаду педагога-організатора на період до дня фактичного виходу основного працівника ОСОБА_3 , тобто на конкретно визначений час. Як вбачається з наказу управління освіти, молоді та спорту Рахівської РДА № 266-в від 27 серпня 2013 року, часткову оплачувану відпустку для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку ОСОБА_3 перервано у зв`язку з виходом на роботу на повне тижневе навантаження з 27 серпня 2013 року, відповідно настала умова для припинення перебування ОСОБА_2 на посаді педагога - організатора Білинської ЗОШ.

Отже, ОСОБА_2 , вступаючи в трудові відносини згідно наказу відділу освіти Рахівської РДА від 01.09.2008 р. № 794-к, проявила свою згоду на укладання саме строкового трудового договору, який закінчується за настання певної умови - а саме, до дня фактичного виходу на роботу основного працівника - ОСОБА_3 .

Тому припинення трудового договору ОСОБА_2 по закінченні строку не потребував її заяви чи іншого волевиявлення, так як свою волю на укладення строкового трудового договору вона вже виразила, коли подавала заяву про прийняття на роботу за строковим трудовим договором, і одночасно виразила свою волю на припинення цього трудового договору по закінченні строку, на який він був укладений.

ОСОБА_3 , будучи призначеною на посаду педагога-організатора Білинської ЗОШ з 01.12.2005 року на підставі безстрокового трудового договору, та перебуваючи у відпустці по догляду за дитиною до досягнення трьохрічного віку, згідно ст.2 Закону України «Про відпустки» мала повне право на збереженням на період відпустки місця роботи (посади).

На момент виходу на лікарняний ОСОБА_2 з 01.08.2013 року в зв`язку з вагітністю та пологами, вона перебувала в тимчасових трудових відносинах на підставі наказу від 01.09.2008 року, оскільки вказана в даному наказі подія не відбулася - основний працівник призначений постійним наказом на дану посаду педагога-організатора ОСОБА_3 , на роботу за трудовим договором, укладеним з нею 01.12.2005 року, не виходила.

Отже, ОСОБА_3 , як педагог-організатор школи 27.08.2013 року вийшла на роботу на повне тижневе навантаження, і тому з цього часу вважається настання умови, за якої закінчується строк трудового договору із ОСОБА_2 , укладеного з нею 01.09.2008 року.

З 01.08.2013 року позивачка знаходилася на лікарняному, а з 17.12.2013 року перебувала у відпустках для догляду за дитиною до досягнення трирічного віку, з 26.09.2016 року у відпустці по догляду за дитиною до досягнення шестирічного віку, а згідно наказу від 21.08.2017 року перебувала у відпустці по догляду за третьою дитиною до досягнення нею трирічного віку по ІНФОРМАЦІЯ_1 , тож звільнити її не було змоги, так як це прямо заборонено законодавством. Тому тільки після спливу вказаного терміну наказом від 30.04.2020 року ОСОБА_2 була звільнена на підставі п.2 ст.36 КЗпП України, в зв`язку із закінченням строку трудового договору.

Згідно з частиною 3 статті 184 КЗпП України звільнення вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років (до шести років - якщо дитина за медичним висновком в цей період потребує домашнього догляду), одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років або дитини-інваліда з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не допускається, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, коли допускається звільнення з обов`язковим працевлаштуванням.

Однак, дана норма передбачає заборону звільнення працівників лише з ініціативи роботодавця, тобто з підстав, передбачених у статтях 40, 41 КЗпП України. Тому звільнення працівника у зв`язку із закінченням строку трудового договору на підставі п.2 ст.36 КЗпП України, не заборонено законом.

Твердження позивачки про її звільнення в період перебування у відпустці, та порушення відповідачем вимог ч.3 ст. 40 КЗпП України не відповідає дійсності, оскільки день звільнення вказаний в наказі про звільнення (в даному випадку 01.05.2020 року) це останній робочий день, коли працівник перебуває у трудових відносинах з роботодавцем.

Враховуючи вищевикладене, при звільненні ОСОБА_2 відповідачем Білинською ЗОШ І-ІІІ ступенів були дотримані вимоги передбачені законодавством про працю.

Суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, правильно застосував матеріальний закон, та вирішив спір у відповідності з чинним законодавством. Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, а тому не заслуговують на увагу.

Рішення суду є законним та обґрунтованим і підстав для його зміни чи скасування немає.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, - суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З врахуванням наведеного, апеляційний суд дійшов до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст. 374,375,381-384ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , який діє в інтересах ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Рахівського районного суду Закарпатської області від 30 листопада 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови суду складено 6 вересня 2021 року.

Головуючий

Судді