ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 524/3072/20 Номер провадження 22-ц/814/1891/21Головуючий у 1-й інстанції Нестеренко С. Г. Доповідач ап. інст. Кузнєцова О. Ю.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 серпня 2021 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого судді: Кузнєцової О.Ю.

суддів: Гальонкіна С.А., Хіль Л.М.

секретар Гнатюк О.С.

імена (найменування) сторін:

позивач: ОСОБА_1

відповідач: Акціонерне товариство «Укртранснафта»

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 03 червня 2021 року

по справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Укртранснафта», треті особи ОСОБА_2 , Головне управління Державного комітету України з питань праці у Київській області про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, заборгованості по заробітній платі,-

В С Т А Н О В И В :

У травні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом та, остаточно визначившись у позовних вимогах відповідно до уточненої позовної заяви від 21 квітня 2021 (т. 3 а.с. 185-195), просив поновити строк звернення до суду із позовом, як такий, що був пропущений із поважних причин; скасувати наказ № 162-к від 26 лютого 2020 року в частині його звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці та скорочення чисельності і штату працівників з 27 лютого 2020 року; поновити його на посаді інспектора групи охорони лінійної частини сектору безпеки (м. Кременчук) БВО «Кременчук» АТ «Укртранснафта»; стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 27 лютого 2020 року по дату фактичного його поновлення судом у займаній посаді, заборгованість по заробітній платі за період з 01 жовтня 2018 року по 26 лютого 2020 року в розмірі 31 560 грн. та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 10 000 грн.

В обґрунтування позовних вимог вказував, що з 01 жовтня 2018 року він працював на посаді інспектора відділення групи охорони лінійної частини сектору БВО «Кременчук» АТ «Укртранснафта». 27 лютого 2020 року наказом за № 162-к його було звільнено з посади у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці та скороченням чисельності та штату працівників.

Вказував, що його скорочення відбулося із грубим порушенням законодавства України, зокрема внаслідок того, що відповідачем було порушено вимоги колективного договору від 30 листопада 2018 року щодо першочергового права на працевлаштування у новостворених і діючих структурах товариства у разі відповідності освіти, кваліфікації, досвіду роботи працівника до кваліфікаційних вимог вакантної посади.

Крім того, вказував, що при його звільненні йому не було виплачено наявну заборгованість по заробітній платі за період з 01 жовтня 2018 року по 26 лютого 2020 року у формі виплат за роз`їзний характер роботи.

Рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 03 червня 2021 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено у повному обсязі.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Не погодившись із вказаним рішенням, його в апеляційному порядку оскаржив ОСОБА_1 , просив скасувати його та ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги у повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Заслухавши доповідь судді доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення місцевого суду не повною мірою відповідає вказаним вимогам.

Як встановлено місцевим судом та вбачається з матеріалів справи, відповідно до наказу № 53-к від 18 липня 2001 року, ОСОБА_1 з 19 липня 2001 року був прийнятий до АТ «Придніпровські магістральні нафтопроводи» на посаду командира групи швидкого реагування Управління безпеки (т. 2 а.с. 117).

Згідно записів у трудовій книжці ОСОБА_1 з 2001 року по 2017 рік він просувався по службі і наказом № 407-к від 29 грудня 2017 року по ПАТ «Укртранснафта» його було переведено з 01 січня 2018 року на посаду командира відділення групи охорони лінійної частини сектору безпеки ЦБВО «Кременчук» філії «ПДМН» (т. 2 а.с. 127).

Наказом в.о. генерального директора АТ «Укртранснафта» Кость І.Ю. № 162-к від 26 лютого 2020 року ОСОБА_1 було звільнено з роботи з 27 лютого 2020 року у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці та скороченням чисельності і штату працівників на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України (т. 2 а.с. 129). З даним наказом позивача було ознайомлено 27 лютого 2020 року, про що свідчить його особистий підпис на наказі.

Як зазначено у самому наказі № 162-к від 26 лютого 2020 року, підставою для його видання був наказ АТ «Укртранснафта» від 17 грудня 2019 року № 594-к «Про скорочення окремих посад функціонального напрямку АТ «Укртранснафта» «Управління безпекою»; попередження про скорочення посади та наступне звільнення від 20 грудня 2019 року № 26-03-91/9/245-20; лист голови цехкому БВО «Кременчук» від 18 лютого 2020 року № 69/6-91-20.

Місцевим судом правильно встановлено, що роботодавцем було допущено порушення законодавства про працю під час звільнення ОСОБА_1 .

Пунктом 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України передбачено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Змінами в організації виробництва і праці слід розуміти раціоналізацію робочих місць, введення нових форм організації праці, впровадження передових методів, технологій, тощо.

Верховний Суд у постанові від 28 лютого 2018 року у справі № 522/15942/15-ц наголосив, що чинне трудове законодавство не встановлює обмежень щодо строків, заходів, способів, доцільності проведення тих чи інших змін в організації виробництва та праці. Вирішення зазначених питань належить до виключної компетенції власника або уповноваженого ним органу та проводиться ним на його власний розсуд. Суб`єкт господарювання самостійно визначає свою організаційну структуру, встановлює чисельність працівників і штатний розпис.

Зі змісту норми п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України вбачається, що вона передбачає декілька самостійних підстав для розірвання трудового договору з працівником з ініціативи власника: ліквідація; реорганізація; банкрутство; перепрофілювання підприємства, установи, організації; скорочення чисельності працівників; скорочення штату працівників.

Згідно з ч. 3 ст. 64 ГК України, підприємство самостійно визначає свою організаційну структуру, встановлює чисельність працівників і штатний розпис.

Скорочення чисельності або штату працівників може бути зумовлене, зокрема, вдосконаленням виробництва, суміщенням професій, зменшенням обсягу виробництва продукції, перепрофілюванням підприємства, установи, організації тощо.

Скорочення чисельності та скорочення штату - поняття не тотожні. Так, чисельність працівників - це списочний склад працюючих, і скорочення чисельності працівників передбачає зменшення їх кількості. Штат працівників - це сукупність посад, встановлених штатним розписом підприємства. Тому скорочення штату являє собою зміну штатного розпису за рахунок ліквідації певних посад або зменшення кількості штатних одиниць за певними посадами.

ОСОБА_1 у грудні 2019 року був завчасно у встановлені чинним законодавством строки особисто проінформований про наступне (майбутнє) вивільнення за два місяці по тому.

Проте, звільнення з підстав, зазначених у пункті 1 статті 40 КЗпП України, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

У пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» судам роз`яснено, що розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за пунктом 1 статті 40 КЗпП України, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

Однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 вересня 2018 року у справі № 800/538/17 зроблено висновок, що за приписами частини першої статті 40, частин першої та третьої статті 49-2 КЗпП вбачається, що власник або уповноважений ним орган одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці зобов`язаний запропонувати працівникові всі наявні вакантні посади, які він може обіймати відповідно до своєї кваліфікації. Тобто, роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, які відповідають зазначеним вимогам, що існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював. З огляду на викладене, оскільки обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом усього періоду і існували на день звільнення. Така правова позиція викладена у тому числі у постанові Верховного Суду України від 01 квітня 2015 року у справі № 6-40цс15, і Велика Палата Верховного Суду не вбачала правових підстав відступити від цих висновків.

Роботодавець зобов`язаний вжити заходів з недопущення вивільнення працівника та запропонувати йому будь-які вакантні посади, які б відповідали його фаху та спеціалізації.

У повідомленні про скорочення, із яким було ознайомлено під підпис ОСОБА_1 , вбачається, що з дня попередження про розірвання трудового договору йому будуть запропоновані усі посади, які з`являться у Товаристві за цей період. З метою безумовного виконання вимог ст. 49-2 КЗпП України адміністрація Товариства прохала ОСОБА_1 повідомити його адресу фактичного проживання, номера телефонів із встановленими програмами Viber, WhatsApp або Telegram для своєчасної передачі інформації стосовно вакантних посад в АТ «Укртранснафта», які будуть виникати у процесі виробничої діяльності, чого, фактично зроблено не було зі сторони відповідача.

Відповідачем АТ «Укртранснафта» не було надано належні і допустимі докази на підтвердження факту запропонування позивачу ОСОБА_1 наявної на підприємстві (товаристві) роботи на час його звільнення не тільки у структурному підрозділі де він працював (м. Кременчук), а взагалі у Товаристві у головному офісі (м. Київ), а також в інших територіальних офісах (м. Львів, м. Кременчук, м. Одеса), його структурних виробничих підрозділах (м. Львів, м. Кременчук, м. Одеса) та відповідно відмови позивача у запропонованій йому підходящій роботі.

Роботодавцем також не було надано доказів, які б підтверджували, що станом на 27 лютого 2020 року на підприємстві не було вакантних посад.

Більше того, відповідачем було надано Перелік вакантних посад в АТ «Укртранснафта» від 27 лютого 2020 року (дата звільнення та ознайомлення позивача із наказом про звільнення), які вводилися у Товаристві з 02 березня 2020 року і на які планувалося перевести працівників (т. 3 а.с. 62). Однак, відповідач, знаючи про майбутні вакантні посади у Товаристві, не повідомив про це позивача та не запропонував йому жодної посади та звільнив його.

Таким чином, наказ в.о. генерального директора АТ «Укртранснафта» Кость І.Ю. № 162-к від 26 лютого 2020 рок в частині звільнення ОСОБА_1 відповідно до п. 1 ст. 40 КЗпП України у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці та скороченням чисельності і штату працівників є незаконним, у зв`язку із порушенням вимог ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України, та підлягає скасуванню.

Відповідно до ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Таким чином, ОСОБА_1 підлягає поновленню на роботі. Стягненню підлягає середній заробіток за весь час вимушеного прогулу, починаючи з 27 лютого 2020 року по 26 серпня 2021 року (час ухвалення рішення по суті спору).

Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100.

Відповідно до пункту 5 розділу IV Порядку нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Згідно з абзацом першим пункту 8 розділу IV Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні 2 місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.

Середньоденна (середньогодинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - календарних днів за цей період.

З огляду на викладене при обчисленні розміру середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку слід використовувати формулу, за якою обрахуванню підлягає період затримки за робочі дні виходячи із середньоденного заробітку, обчисленого відповідно до положень Порядку.

Згідно довідки про доходи ОСОБА_1 (т.1 а.с. 123), останньому виплачено заробітну плату за останні 2 повні місяці роботи (грудень 2019 січень 2020 року) 21 574,52 грн. за 42 робочі дні.

Отже, середньоденна заробітна плата ОСОБА_1 становить 513,67 грн.

За період з 27 лютого 2020 року по 26 серпня 2021 року на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 513,67 грн*372 робочих дні = 191 085,24 грн. з відрахуванням з цієї суми відповідачем обов`язкових податків і платежів, встановлених діючим законодавством.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, пов`язаних із незаконним звільненням, місцевий суд помилково виходив з відсутності поважних причин для поновлення строку звернення до суду із відповідними вимогами.

Відповідно до ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення.

Враховуючи, що із наказом про звільнення ОСОБА_1 був ознайомлений 27 лютого 2021 року, то останнім днем звернення до суду із відповідним позовом є 30 березня 2021 року перший робочий день, який слідує за останнім днем закінчення місячного строку, який припадає на вихідний день (28 березня 2020 року).

Відповідно до ст. 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки.

Згідно наданої позивачем виписки із медичної карти амбулаторного хворого (т. 2 а.с.142), ОСОБА_1 з 18 березня 2020 року по 30 березня 2020 року перебував на амбулаторному лікуванні у медико-санітарній частині Кременчуцького льотного коледжу з діагнозом «Лівобічний гострий середній гнійний отит, ускладнений гострим зовнішнім отитом».

Таким чином, позивач не міг повноцінно реалізовувати своє право на звернення до суду у зв`язку із хворобою.

Окрім того, 02 квітня 2020 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням корона вірусної хвороби (COVID-19)» № 540-IX від 30 березня 2020 року (далі - Закон № 540-IX від 30 березня 2020 року).

Підпунктом 3 пункту 12 розділу І Закону № 540-IX від 30 березня 2020 року внесено зміни до розділу XII «Прикінцеві положення» ЦПК України, доповнивши пунктом 3 наступного змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню корона вірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 49, 83, 84, 170 178, 179, 181, 185, 210, 222, 253, 275, 284, 325, 354, 357, 360, 371, 390, 393, 395, 398, 407, 424 ЦПК України, а також інші процесуальні строки щодо зміни предмета або підстави позову, збільшення або зменшення розміру позовних вимог, подання доказів, витребування доказів, забезпечення доказів, а також строки звернення до суду, подання відзиву та відповіді на відзив, заперечення, пояснень третьої особи щодо позову або відзиву, залишення позовної заяви без руху, подання заяви про перегляд заочного рішення, повернення позовної заяви, пред`явлення зустрічного позову, заяви про скасування судового наказу, розгляду справи, апеляційного оскарження, розгляду апеляційної скарги, касаційного оскарження, розгляду касаційної скарги, подання заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами продовжуються на строк дії такого карантину».

Таким чином, позивач пропустив строк звернення до суду із поважних причин, а відтак він підлягає поновленню, а порушене право захисту шляхом задоволення позовних вимог, пов`язаних з незаконним звільненням позивача. Відмова у поновленні такого строку з формальних міркувань порушить право особи на доступ до правосуддя.

Проте, колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду про недоведеність позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення заборгованості із заробітної плати у зв`язку із роз`їзним характером роботи.

Твердження позивача про те, що йому не виплачені компенсації за кожну ночівлю (міжзмінний відпочинок) безпосередньо на трасі (трасові) та компенсації виплат на харчування (молоко) є безпідставними, виходячи з наступного.

Згідно п. 2 Інструкції про службові відрядження в межах України та за кордон, затвердженої Наказом Міністерства фінансів України 13 березня 1998 року № 59 службові поїздки працівників, постійна робота яких проходить у дорозі або має роз`їзний (пересувний) характер, не вважаються відрядженнями, якщо інше не передбачено законодавством, колективним договором, трудовим договором (контрактом) між працівником і власником (або уповноваженою ним особою/керівником).

Згідно розділу ІІ Інструкції про службові відрядження в межах України та за кордон, затвердженої Наказом Міністерства фінансів України 13 березня 1998 року № 59, оформлення відрядження здійснюється згідно наказу керівника.

Згідно з п. 1.3 робочої інструкції інспектора групи охорони лінійної частини сектору безпеки (м. Кременчук) бази виробничого обслуговування «Кременчук» АТ «Укртранснафта» зона здійснення трудової функції (зона відповідальності):

-лінійна виробничо-диспетчерська станція «Кременчук»;

-нафтоперекачувальна станція «Пролетарська»;

-нафтоперекачувальна станція «Широке»;

-нафтоперекачувальна станція «Перещепине»;

-виробничі майданчики БВО «Кременчук» у м. Кременчуці.

Закріплена лінійна частина магістральних нафтопроводів:

-«Мічурінск Кременчук» 694-753 км;

-«Глинсько-Розбишівська Кременчук» 86-148 км;

-«Лисичанськ Кременчук» 153-419 км;

-«Кременчук-Херсон» 0-160 км.

Пунктом 1.4 робочої інструкції інспектора групи охорони лінійної частини сектору безпеки (м. Кременчук) бази виробничого обслуговування «Кременчук» АТ «Укртранснафта» передбачено, що характер (режим) роботи: робота має роз`їзний (пересувний) характер в межах зони відповідальності, зазначеної в пункті 1.3 цієї інструкції, здійснюється в режимі підсумованого обліку робочого часу відповідно до затвердженого в установленому порідку графіку роботи.

Відповідно до пункту 5.22. Колективного договору, прийнятого на конференції трудового колективу АТ «Укртранснафта» 30 листопада 2018 року, передбачено виплачувати працівникам компенсацію за кожну ночівлю (міжзмінний відпочинок) безпосередньо на трасі (трасові) під час охорони об`єктів ті лінійної частини нафтопроводів (працівникам групи швидкого реагування) та при направленні у відрядження для виконання виробничих завдань. Сума зазначеної компенсації становить 50% суми добових витрат на відрядження, встановленого наказом Товариства. Компенсація виплачується одночасно з виплатою заробітної плати за другу половину місяця на підставі даних щодо фактичного числа ночівель на трасі згідно з табелем обліку робочого часу. Компенсація не виплачується у разі забезпечення працівника місцем ночівлі у кімнатах для приїжджих Товариства, готелях, мотелях, інших житлових приміщеннях Товариства.

Відповідно до наказу АТ «Укртранснафта» від 31 липня 2017 року № 203 сума добових витрат на відрядження в межах України з 01 жовтня 2017 року складає 120 грн.

Відповідно до наказу АТ «Укртранснафта» від 24 жовтня 2018 року № 364 сума добових витратна відрядження до населених пунктів окрім міст Києва, Львова, Одеси, обласних центрів та Кременчука з 01 листопада 2018 року складає 200,00 грн. (згідно з п. 4 наказу АТ «Укратранснафта» від 24 жовтня 2018 року № 364 з 01 листопада 2018 року наказ АТ «Укртранснафта» від 31 липня 2017 року № 203 втратив чинність).

Відповідно до табелів обліку робочого часу за період з 01 жовтня 2018 року по 27 лютого 2020 року:

-позивач був направлений у відрядження (з 01 жовтня 2018 року по 14 жовтня 2018 року з виплатою йому добових за 14 днів в розмірі 1680,00 грн.);

-позивачу були нараховані та виплачені компенсації за ночівлю на трасі (трасові) в червня 2019 року 200,00 грн., серпні 2019 року 100 грн., вересні 2019 року 400 грн.

Інші дані за вказаний період про направлення позивача у відрядження, а також ночівлі на трасі відсутні, а тому підстав для нарахування та виплат компенсації немає.

Табелі обліку робочого часу, накази про встановлення розміру добових, довідка про нарахування, утримання та виплату доходів ОСОБА_1 за період з 01 жовтня 2018 року по 27 лютого 2020року були досліджені судом першої інстанції, їм була надана правова оцінка.

Колективним договором передбачено обов`язок роботодавця забезпечувати працівників молоком за результатами атестації робочих місць або на підставі висновків санітарно-епідемічного нагляду (п. 6.3.2 Колективного договору).

Також договором передбачено, що працівникам, робота яких може мати роз`їзний (пересувний) характер, допускається виплата грошової компенсації на придбання молока або рівноцінних йому харчових продуктів із розрахунку середньої вартості молока в роздрібній мережі.

Додатком 10 до Колективного договору визначено перелік професій (довідковий) працівників, зайнятих на роботах зі шкідливими умовами праці, які відповідно до п. 6.3.2 мають право на безоплатне одержання молока (не нижче 2,5% жирності) або інших рівноцінних харчових продуктів.

Посади інспектора групи охорони лінійної частини сектору безпеки в цьому переліку немає.

Тому, підстав для виплати ОСОБА_1 компенсації на придбання молока або рівноцінних йому харчових продуктів немає.

Таким чином, доводи позивача про те, що йому не виплачені компенсації за кожну ночівлю (міжзмінний відпочинок) безпосередньо на трасі (трасові) та компенсації виплат на харчування (молоко) є безпідставними.

Твердження апелянта про те, що судом не прийнято до уваги журнал «Робота пересувного інспектора відділення групи охорони лінійної частини БВО «Кременчук» не заслуговує на увагу, виходячи з наступного.

Журнал «Робота пересувного патруля інспектора відділення групи охорони лінійної частини БВО «Кременчук» не може вважатись належним та допустимим доказом на підтвердження розрахунку суми грошової компенсації за кожну ночівлю (міжзмінний відпочинок) безпосередньо на трасі, оскільки вимоги щодо ведення цього документу не передбачено чинним законодавством України, документ не містить підписів посадових осіб, уповноважених АТ «Укртранснафта», і не використовується АТ «Укртранснафта» для обліку робочого часу працівників.

Згідно з ч. 2 ст. 30 Закону України «Про оплату праці», роботодавець зобов`язаний забезпечити достовірний облік виконуваної працівником роботи.

Відповідно до роз`яснення Міністерства праці та соціальної політики України «Про роз`яснення деяких питань законодавства « від 13 травня 2010 року № 140/13/116-10 ведення табеля обліку використання робочого часу для підприємств є обов`язковим, відносячи його до первинної облікової документації роботодавця.

Відповідно до висновку Верховного Суду у постанові від 16 січня 2020 року (справа № 2040/7558/18), роботодавець зобов`язаний забезпечити достовірний облік виконуваної працівником роботи шляхом ведення обліку робочого часу (в тому числі посилаючись на вищевказаний Лист Міністерства праці та соціальної політики України).

Таким чином, належним доказом обліку виконуваної роботи ОСОБА_1 є табелі обліку робочого часу, які знаходяться в матеріалах справи і були досліджені судом першої інстанції.

Отже, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про відсутність законних підстав для задоволення вимог позивача про стягнення заборгованості по оплаті праці у розмірі 31560 грн.

Виходячи з викладеного, внаслідок порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, місцевим судом ухвалено помилкове рішення в частині позовних вимог про поновлення на роботі, та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, що відповідно до ст. 376 ЦПК України є підставою для його скасування та ухвалення нового рішення у відповідній частині.

У відповідності до вимог ст. 430 ч. 1 п. 2, 4 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішення суду в частині поновлення на роботі ОСОБА_1 та стягнення на його користь середньомісячної заробітної плати у межах суми стягнення за один місяць, що складає 11300,74 грн. з відрахуванням обов`язкових податків та платежів, встановлених діючим законодавством України.

Сума середнього заробітку за місяць, яка підлягає негайному виконанню є складовою частиною загальної суми заборгованості, нарахованої судом у розмірі 191085,24 грн. та розрахована наступним чином: 22 робочих дні у місяці*513,67 грн. середньоденної заробітної плати.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Таким чином, відповідачем має бути відшкодовано понесені позивачем судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору за подання апеляційної скарги та витрати на професійну правничу допомогу, пропорційно задоволеним позовним вимогам, а саме 945 грн. судового збору та 8850 грн. витрат на професійну правничу допомогу, понесення яких позивачем підтверджується матеріалами справи, зокрема квитанціями та актами виконаних робіт (т. 1 а.с. 225, 227, т. 4 а.с. 6, 67).

Керуючись ст. 367, ст. 374 ч. 1 п. 2, ст. 376 ч. 1 п.п. 3, 4, ст. 382 ЦПК України, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 03 червня 2021 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про поновлення строків звернення з позовом про вирішення трудового спору, скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення.

Позов ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Укртранснафта» про поновлення строків звернення з позовом про вирішення трудового спору, скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу задовольнити.

Поновити ОСОБА_1 строк звернення до суду із позовом про вирішення трудового спору як пропущений з поважних причин.

Визнати незаконним та скасувати наказ в.о. генерального директора АТ «Укртранснафта» Кость І.Ю. № 162-к від 26 лютого 2020 року в частині звільнення ОСОБА_1 .

Поновити ОСОБА_1 на посаді інспектора групи охорони праці лінійної частини сектору безпеки (м. Кременчук) БВО «Кременчук» АТ «Укртранснафта» з 27 лютого 2020 року.

Стягнути з Акціонерного товариства «Укртранснафта» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 191 085,24 грн. з відрахуванням обов`язкових податків та платежів встановлених діючим законодавством України.

Допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення на роботі ОСОБА_1 та стягнення на його користь середньомісячної заробітної плати у межах суми стягнення за один місяць, що складає 11300,74 грн. з відрахуванням обов`язкових податків та платежів, встановлених діючим законодавством України.

Змінити порядок розподілу судових витрат.

Стягнути з Акціонерного товариства «Укртранснафта» на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 945 грн. та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 8850 грн.

В іншій частині рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 03 червня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий: О.Ю. Кузнєцова

Судді С.А. Гальонкін

Л.М. Хіль