Справа № 509/228/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 серпня 2021 року смт. Овідіополь

Овідіопольський районний суд Одеської області у складі:

головуючого судді Панасенка Є.М.,

за участі секретаря судового засідання Степанової Н.С.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

відповідача ОСОБА_3 ,

представника відповідача ОСОБА_4

розглянувши у відкритому засіданні в приміщенні суду цивільну справу №509/228/21 за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ТОВ «Кадор», про поділ спільного майна подружжя, -

ВСТАНОВИВ:

Позивачка ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом, в якому просить визнати за нею право власності в порядку поділу майна подружжя на Ѕ частину майнових прав на об`єкт нерухомого майна: 2-х кімнатну квартиру «21 Жемчужина» за адресою: АДРЕСА_1 .

В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що з 27 листопада 2010 року вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем по справі ОСОБА_5 . Від шлюбу мають двох дітей: сина ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та сина ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Рішенням Київського районного суду міста Одеси від 22.01.2020 року шлюб було розірвано. Під час шлюбу подружжям було придбано майно, а саме 23.11.2015 року відповідачем був укладений Договір купівлі-продажу майнових прав на об`єкт нерухомого майна №2-12-4/21 з ТОВ «Кадор». За вказаним договором, відповідач після сплати грошових коштів отримує майнові права на двокімнатну квартиру (будівельний номер 2-12-4, приблизною площею 63,71 м.кв.). Сума грошових коштів згідно договору становить 967 181, 51 гривень. Після приймання-передачі квартири будівельний номер змінено на квартиру АДРЕСА_2 . В добровільному порядку відповідач поділити майно відмовляється, в зв`язку з чим позивачка змушена звернутися до суду за захистом своїх прав.

22.01.2021 року ухвалою судді Овідіопольського районного суду Одеської області відкрито провадження у справі, призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження, та призначено підготовче засідання.

11.05.2021 року підготовче провадження по справі закрито та справу призначено до судового розгляду.

В судовому засіданні позивач та її представник позов підтримали, просили задовольнити вимоги.

В судовому засіданні відповідач та його представник заперечують проти задоволення позову та простять суд відмовити у його задоволенні. 09.02.2021 року відповідач надіслав до Овідіопольського районного суду відзив, в якому зазначає, що джерелом придбання спірної квартири були грошові кошти від продажу ним двох квартир в м.Черкаси в сумі 20 000 доларів США, запозичені кошти та 1000 доларів надав їм батько позивачки, які потім були інвестовані в однокімнатну квартиру в ТОВ «Кадор», а згодом 15.11.2015 року відчужені майнові права за грошові кошти в сумі 45 000 доларів, які були інвестовані в дану квартиру. Вважає Ѕ частину майнових прав на двокімнатну квартиру придбаною за особисті кошти, а іншу придбану за спільні кошти подружжя. Вважає, що позивачка має право на стягнення на її користь суму в розмірі 241 750 грн., що відповідає ј частині внесених коштів за договором про пайову участь від 2012 року або визнання права власності на вказані грошові кошти в пайовому внеску.

Відповідач додатково надав суду пояснення, з яких слідує, що 21.07.2004 року він, його брат ОСОБА_8 та сестра ОСОБА_9 продали спадкову квартиру АДРЕСА_3 та в цей же день, оскільки ОСОБА_3 був ще неповнолітнім, його сестра ОСОБА_9 купила для нього квартиру АДРЕСА_4 . Оскільки квартира була зареєстрована на сестру, договором дарування від 01.03.2012 року квартиру він продав, а грошові кошти від продажу цієї та ще однієї квартири в сумі 20 000 доларів США інвестував в однокімнатну квартиру в ТОВ «Кадор», яку продав, а потім і в спірну квартиру. А тому вважає, що половина спірної квартири має бути визнана особистою приватною власністю відповідача, та просить суд в задоволенні позову відмовити.

Позивач через канцелярію Овідіопольського районного суду 18.02.2021 року надіслала відповідь на відзив, у якому зазначає, що жодних особистих коштів відповідач не мав та в першу інвестовану ними однокімнатну квартиру не вкладав, оскільки не працював, навчався, а грошові кошти були взяті частково у батьків позивачки та запозичені у знайомої ОСОБА_10 , а тому жодних особистих коштів відповідач не вкладав. З грудня 2009 року по лютий 2015 року сім`я проживала у батьків позивачки. Квартиру обирали разом для спільного проживання разом з дітьми. Після здачі будинку в експлуатацію, зробили ремонт та разом з двома спільними дітьми проживали у ній, на сімейній нараді було вирішено оформити нерухомість на чоловіка, як на господаря родини. З лютого 2015 року по грудень 2015 року сім`я проживала в квартирі, що розташована за адресою: АДРЕСА_5 . Далі квартиру виставили на продаж та знову повернулися жити до батьків позивачки. Після продажу квартири, вони вирішили придбати більше житло, а саме інвестувати кошти в двокімнатну квартиру в ТОВ «Кадор». За таких обставин, вважає що має майнові права на об`єкт нерухомого майна: 2-х кімнатну квартиру «21 ОСОБА_11 » за адресою: АДРЕСА_1 . Позивач також вважає, що відповідач вводить суд в оману, оскільки відповідно до наданого відповідачем договору купівлі-продажу квартири в м.Черкаси від 21.07.2014 року три співвласники квартири ОСОБА_3 , брат ОСОБА_8 та сестра ОСОБА_9 квартира була продана за ціню 27 700 грн., кошти розділені на трьох. Кошти відповідача забрала сестра та купила квартиру, в якій він проживав. Тобто це на думку позивачки свідчить про те, що особистих коштів у відповідача ніколи не було.

Відповідач ОСОБА_3 та його представник адвокат Глух Н.А. в судовому засіданні наголошують на тому, що 21.07.2004 року він, його брат ОСОБА_8 та сестра ОСОБА_9 продали спадкову квартиру АДРЕСА_3 та в цей же день, оскільки ОСОБА_3 був ще неповнолітнім, його сестра ОСОБА_9 купила для нього квартиру АДРЕСА_4 . Оскільки квартира була зареєстрована на сестру, договором дарування від 01.03.2012 року квартиру він продав, а грошові кошти від продажу цієї і ще однієї квартири в сумі 20 000 доларів США інвестував в однокімнатну квартиру в ТОВ «Кадор», яку продав, а потім і в спірну квартиру. А тому вважає, що половина спірної квартири має бути визнана особистою приватною власністю відповідача.

Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ТОВ «Кадор» надіслав до суду завірену копію договору «2-12-4/21 купівлі-продажу майнових прав на об`єкт нерухомого майна від 23.11.2015 року, також повідомив суду, що не мають можливості надати суду належним чином засвідчену копію акту приймання-передачі майнових прав на квартиру АДРЕСА_6 , оскільки вказаний акт між сторонами договору не підписувався.

Суд, заслухавши пояснення сторін, їх представників, показання свідків, дослідивши матеріали справи, встановив такі факти та відповідні їм правовідносини.

Судом встановлено, що згідно копії свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 від 27.11.2010 року, сторони перебували в зареєстрованому шлюбі (а.с.11).

Від шлюбу сторони мають малолітніх синів: ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Рішенням Київського районного суду м.Одеси від 22.01.2020 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 розірвано (а.с. 13-14).

В період шлюбу до моменту фактичного припинення шлюбних відносин та припинення ведення спільного господарства в 2012 році подружжям було придбано за договором про пайову участь в будівництві квартира в ТОВ «Кадор» площею 44.1 кв м., яка в подальшому була відчужена відповідачем ОСОБА_12 .

Сторонами не заперечується, що грошові кошти, отримані від продажу майнових прав на вищевказану квартиру були вкладені в спірну двокімнатну квартиру АДРЕСА_6 .

Відповідач в своїх поясненнях та відзиві зазначає, що джерелом придбання спірної квартири були саме грошові кошти від продажу ним двох квартир почергово в м.Черкаси в 2005 році та в 2012 році в сумі 20 000 доларів США. За рахунок саме цих коштів ним було інвестовано кошти в однокімнатну квартиру в ж/м «Дружний» с.Лиманка, вартістю близько 24 500 доларів США, з яких його особисті кошти 20 000 доларів США, запозичені грошові кошти у знайомої ОСОБА_13 та 1000 доларів США надав батько позивачки ОСОБА_14 . Після продажу вказаних майнових прав на однокімнатну квартиру гр. ОСОБА_12 , за грошові кошти що в еквіваленті відповідають 45 000 доларів США, які в день продажі були вкладені в придбання майнових прав у спірній двокімнатній квартирі і доводять, що половина спірної квартири має бути його особистою приватною власністю.

В судовому засіданні свідок ОСОБА_15 пояснив суду, що купував дитині квартиру в м.Черкаси, а саме у ОСОБА_3 відповідача, хоча квартира і була оформлена по документах на його сестру, однак грошові кошти були передані саме ОСОБА_16 в розмірі 20 000 доларів США, було дві угоди. Розписку писали для того, щоб його сестра в подальшому отримувала пільги, а тому і відрізняються суми грошових коштів. Також свідок пояснив, що минуло уже 9 років, але все що стосувалося угоди він узгоджував саме з ОСОБА_16 , коли телефонував ОСОБА_17 , та відповідала що продає нерухомість, давала контакти ріелтора. На угоді були присутні він, його дружина, донька, ріелтори та ОСОБА_16 . Хто передавав ключі не пам`ятає, можливо ОСОБА_16 , можливо ОСОБА_18 . Хто перевозив грошові кошти, та хто саме підписував документи у нотаріуса свідок також не пам`ятає.

В судовому засіданні свідок ОСОБА_9 , яка є рідною сестрою відповідача по матері пояснила суду, що після смерті їх матері в 2001 році залишилася квартира, яка була в 2004 році продана. Вона та брат ОСОБА_19 отримали кошти, а для ОСОБА_16 в той же день купили іншу квартиру за його частку грошей від попередньої. Оскільки він був неповнолітній, документи оформлялися на її ім`я. в 2012 році він повідомив, що його молодій сім`ї потрібно було житло і тому продалася ця квартира, яка була по документах саме на сестрі. Гроші в розмірі 20 00 доларів США були передані ОСОБА_16 від продажу квартири. Гроші після укладення договору передавалися в кімнаті. Укладали саме договір дарування, том що у випадку укладення договору купівлі-продажу, як зазначає свідок вона б утратила пільги. При угоді були присутні нотаріус, батьки, більше не пам`ятає. Гроші перевозив ОСОБА_16 з ОСОБА_20 , та в подальшому ці кошти були вкладені в однокімнатну квартиру. Ще була продана одна квартира, точну суму свідок не пам`ятає, біля 6 000 доларів США.

В судовому засіданні свідок ОСОБА_21 друг дитинства відповідача, пояснив суду, що ОСОБА_16 попросив його перевезти грошові кошти в Одесу 20 000 доларів США, один він побоявся їхати. Він сказав що продав квартиру і у нього є така сума, він підвіз його та поїхав, було темно він не бачив з чим ОСОБА_16 їхав, більше йому нічого не відомо.

Відповідачем до матеріалів справи долучено копію дарування однокімнатної квартири за адресою: АДРЕСА_7 від 01.03.2012 року, відповідно до якого ОСОБА_9 подарувала ОСОБА_22 квартиру за вказаною адресою, сторони оцінили дарунок в сумі 46 138 грн. (а.с. 91-92). Також, відповідачем долучено копію розписки ОСОБА_9 від 01.03.2012 року про отримання коштів в розмірі 160 000,00 грн., що є еквівалентом 20 000 доларів США від ОСОБА_23 , в якості оплати за продаж квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_7 . Свідками в розписці зазначені ОСОБА_24 та ОСОБА_25 .

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

При цьому конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Зазначена правова позиція також висловлена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843 цс 17.

Ч.1 ст. 61 СК України встановлено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Ч.2 ст. 372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Ст. 63 СК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Ч.1 ст. 69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням.

Ч. 1, 2 ст. 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сімї.

Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку.

Ст. 71 СК України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися обставинами, що мають істотне значення, якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший пункту 22 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 р. N 11).

Зі змісту п. п. 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 N 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.

Вирішуючи питання про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 статті 71 СК щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених статті 365 ЦК, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (статті 11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми.

У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

В силу положень ст.ст.21, 24, 41 Конституції України та ст.ст.319, 358 ЦК України всі громадяни є рівними у своїх правах, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення цих прав, в тому числі щодо захисту права спільної часткової власності.

Керуючись цими положеннями правовий режим спільної часткової власності визначається главою 26 ЦК України з урахуванням інтересів усіх її учасників. Володіння, користування і розпорядження спільною частковою власністю здійснюється за згодою всіх співвласників, а за відсутності згоди спір вирішується судом. Незалежно від розміру часток, співвласники, при здійсненні зазначених правомочностей, мають рівні права.

Відповідно до ч. ч.1, 2 ст.364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою.

Відповідно до листа Міністерства юстиції України № 19-50-2309 від 22.06.2007 року квартира є об`єктом інвестування в об`єкті будівництва, який після завершення будівництва стає окремим майном. До завершення будівництва проінвестованого об`єкта нерухомого майна та прийняття його до експлуатації Інвестору належать майнові права на нього.

Виходячи з аналізу чинного законодавства та з урахуванням характерних ознак незавершеного будівництва слід визнати, що об`єкт будівництва (об`єкт незавершеного будівництва) нерухома річ особливого роду: фізичне її створення розпочато, однак не завершено. Щодо такої речі можливе встановлення будь-яких суб`єктивних майнових, а також зобов`язальних прав, у випадках та в порядку, визначених актами цивільного законодавства.

Аналогічні висновки містяться в постановах Верховного Суду України від 18 листопада 2015 року №6-388цс15, від 27 травня 2015 року №6-159цс15.

При вирішенні питання про виникнення, зміну та припинення суб`єктивних цивільних прав стосовно об`єкта незавершеного будівництва слід враховувати особливості та обмеження, встановлені законодавчими актами.

Зазначений висновок підтверджується також положенням ч. 1 ст. 1 Закону N 1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", відповідно до якого державна реєстрація прав на об`єкт незавершеного будівництва та їх обтяжень у випадках, установлених законом, проводиться у порядку, визначеному цим Законом, з урахуванням особливостей правового статусу такого об`єкта.

За умовами ч. 5 ст. 2 Закону України "Про фінансово-кредитні механізми і управління майном при будівництві житла та операціях з нерухомістю" об`єкт інвестування - квартира або приміщення соціально-побутового призначення (вбудовані в житлові будинки або окремо розташовані нежитлові приміщення (гаражний бокс, машино-місце тощо) в об`єкті будівництва, яке після завершення будівництва стає окремим майном.

Сторони у справі не заперечували факту перебування сторонами на час укладання правочину в шлюбі на час придбання майнових прав на квартиру, тому зазначене майно є їх спільною сумісною власністю, відповідно до ст. 60 СК України. Зворотнього, а саме належних доказів того, що вказане майно є особистою власністю відповідача, до суду не подавалося.

Доводи відповідача про те, що майно, а саме однокімнатна квартира, яка в подальшому була відчужена гр. ОСОБА_12 придбана при інвестуванні лише на його кошти, та запозичені у знайомої, та надані батьком позивачки в розмірі 1 000 доларів США суд вважає недоведеними.

Належних та допустимих доказів на підтвердження своїх заперечень щодо спільності майна подружжя та придбання вказаного майна ним за особисті кошті відповідач до суду не подавав, хоч відповідно до вимог ст. 12 ч.3, ст. 13 ч. 3 ЦПК України саме на сторони у справі покладений обов`язок довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вони посилаються як на підставу своїх вимог або заперечень. Учасник справи розпоряджається своїми права щодо предмета спору на власний розсуд. Суд критично ставиться до тверджень відповідача, що ним було придбано однокімнатну квартиру за власні кошти, а саме 20 000 доларів США, які він отримав від продажу нерухомості в м.Черкасах. З наданих суду документів слідує, що ОСОБА_9 01.03.2012 року в якості сплати за продаж квартири в АДРЕСА_7 належну їй на праві приватної власності кошти у сумі саме 160 000 грн., що є еквівалентом 20 000 доларів США при свідках ОСОБА_26 та ОСОБА_25 . В розписці свідками написано, що вони підтверджують факт отримання суми 160 000 грн., що є еквівалентом 20 000 доларів США. Будучи допитаною в якості свідка ОСОБА_9 вказала, що гроші передавалися в доларах, також вказала що гроші отримав брат ОСОБА_16 . З пояснень свідка ОСОБА_15 вбачається, що кошти були сплачені в доларах, чому в розписці вказані гривні йому невідомо. Також зазначив, що при угоді були присутні він, його дружина, донька, ріелтори та ОСОБА_16 , також були два або три свідки. З пояснень свідка ОСОБА_21 слідує, що він будучи другом перевозив ОСОБА_16 з коштами в Одесу, хоча самих грошових коштів він не бачив, просто товариш йому сказав.

З огляду на докази наявні в матеріалах справи, враховуючи пояснення сторін та свідків, суд критично ставиться до доводів відповідача, щодо джерела придбання майна, оскільки його доводи, щодо продажу спадкової квартири АДРЕСА_3 від 21.07.2004 року та в цей же день купівлі його сестрою квартири в м.Черкаси для нього з посилань на його неповноліття спростовуються датою народження відповідача, тобто на момент купівлі-продажу квартири його сестрою ОСОБА_3 був вже повнолітнім.

Суд також критично ставиться до доводів відповідача саме про продаж квартири АДРЕСА_4 , оскільки вони спростовуються укладеним договором дарування квартири від 01.03.2012 року, за яким ОСОБА_9 подарувала квартиру, а також критично ставиться до розписки, відповідно до змісту якої « ОСОБА_9 01.03.2012 року підтверджує, що нею отримано від ОСОБА_23 коштів у сумі 160 тисяч гривень, що еквівалентно 20 000 доларів США в якості оплати за продаж квартири. Договір купівлі-продажу не укладався у зв`язку з тим, що я отримую державну допомогу як одинока мати, а в випадку укладання договору купівлі-продажу я би втратила право на подальше отримання соціальної допомоги..».

Крім того, відповідач зазначає, що 20 000 доларів США вклав в однокімнатну квартиру, яку потім продав в інтересах сім`ї, яка не є предметом спору.

Щодо наданих позивачем боргової розписки ОСОБА_1 від 01 жовтня 2017 року (а.с. 71) про отримання в борг від ОСОБА_27 10000 доларів США на ремонт квартири за адресою: АДРЕСА_1 , то сам по собі вказаний письмовий доказ не доводить факту витрачання цих коштів саме на ремонт вказаної квартири.

Крім того, суд погоджується з доводами відповідача стосовно копії довідки про отримані доходи фізичною особою-підприємцем платником єдиного податку ОСОБА_14 за 2011-2016 роки (а.с. 112), який є батьком позивачки. Вказана довідка свідчить про факт здійснення підприємницької діяльності ОСОБА_14 в період з 2011 по 2016 роки та про отримання останнім доходу від такої підприємницької діяльності. Предметом доказування в даній справі є розмір часток в майнових правах кожного з членів подружжя. Доказів про те, що ОСОБА_14 надавав грошові кошти від своєї підприємницької діяльності для купівлі майнових прав на спірну квартиру позивачем не подано, крім 1000 (однієї тисячі) доларів США, що визнається відповідачем.

Судом також не прийняті до уваги та не були досліджені в судовому засіданні подані відповідачем письмові докази по справі, відповідно до клопотання про долучення доказів від 08.06.2021 року (а.с. 155-161), оскільки такі подані на стадії судового розгляду, та не заявлялися в підготовчому судовому засіданні.

На підставі вищевикладеного, враховуючи, що Договір купівлі-продажу майнових прав на об`єкт нерухомого майна № 2-12-4/21 від 23.11.2015 року, був укладений за час перебування сторін у зареєстрованому шлюбу, та за рахунок спільних коштів, при цьому вказану квартиру сторони обирали разом, суд приходить до висновку, що відповідачу на момент розгляду справи, як інвестору, належать майнові права на цей об`єкт нерухомого майна, які у свою чергу є спільною сумісною власністю подружжя.

Відповідачем не подано суду достатніх та переконливих доказів про придбання ним 23.11.2015 року за особисті кошти майнових прав на спірну квартиру у розмірі 20 000 (двадцять тисяч) доларів США, що становить 1/2 частину майнових прав на спірний об`єкт нерухомого майна.

Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст. 1 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про часткову обґрунтованість позову.

При цьому суд вбачає, що позовні вимоги щодо визнання за позивачем права власності на Ѕ частину майнових прав на об`єкт нерухомого майна: 2-х кімнатну квартиру «21 ОСОБА_11 » за адресою: АДРЕСА_1 , викладені некоректно.

У зв`язку з чим, вважає за можливе визнати за позивачем в порядку поділу майна подружжя право на Ѕ частину майнових прав на об`єкт нерухомого майна: 2-х кімнатну квартиру «21 ОСОБА_11 » за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до частини третьої статті 61 СК України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частина четверта статті 65 СК України встановлює, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя.

Відповідно до п.6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні.

Відповідно до статті 141 ЦПК України підлягає стягненню з відповідача судовий збір, витрати по сплаті якого понесені позивачем і документально підтвердженні.

Отже, у зв`язку із задоволенням позову частково, вимога про відшкодування судових витрат, підлягає задоволенню частково у розмірі 2702 грн. 75 коп.

Керуючись ст.ст. 3, 8, 10, 11, 15, 57, 60, 61, 88, 114, 209, 212- 215, 218, 410 ЦПК України, ст.ст. 3, 57, 60, 61, 69, 71 Сімейного кодексу України, ст. 3, 15, 16, 182, 190, 316, 328, 331, 365, 368 ЦК України, постановою Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року N 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя",-

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , в порядку поділу майна подружжя право на 1/2 частину майнових прав на об`єкт нерухомого майна: двокімнатну квартиру "21 Жемчужина" за адресою: АДРЕСА_1 .

В частині позовних вимог щодо визнання права власності на частину майнових прав на об`єкт нерухомого майна - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судові витрати по справі у розмірі 2702 (дві тисячі сімсот дві) грн. 75 коп.

Рішення суду може бути оскаржено шляхом подачі апеляційної скарги до Одеського апеляційного суду безпосередньо або через Овідіопольський районний суд Одеської області протягом тридцяти днів з дня його складення. Учасник справи, якому рішення суду не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому рішення суду.

Повний текст рішення суду складено 19.08.2021 року.

Головуючий: Є. М. Панасенко