П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 лютого 2021року м. Київ

Справа № 752/10304/20

Провадження: № 22-ц/824/2413/2021

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т.О.,

суддів Гаращенка Д.Р., Пікуль А.А.

секретар Гулієв М.Д.о,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 07 жовтня 2020 року, ухвалене під головуванням судді Чередніченко Н.П.,

у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна», Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «УкрФінансГруп», Акціонерного товариства «ОТП Банк», третя особа: ОСОБА_2 , про визнання недійсним договору факторингу,

в с т а н о в и в :

У травні 2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду із вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що 05.06.2008 року між ЗАТ «ОТП Банк» та нею було укладено кредитний договір № ML-301/241/2008, за умовами якого їй були надані кошти в сумі 62 000 доларів США з кінцевим терміном повернення до 2027 року та сплатою процентів за ставкою 4,25%+FIDRкредит був наданий на придбання нерухомого майна. В забезпечення виконання зобов`язань за вищевказаним кредитним договором було укладено договір іпотеки №PML-301/241/2008, предметом якого стала квартира АДРЕСА_1 . Також, з метою виконання зобов`язань за кредитним договором між ЗАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_2 05 червня 2006 року було укладено договір поруки № SR-301/241/2008.

27.01.2012 року між АТ «ОТП Банк» та ТОВ «ОТП Факторинг Україна» було укладено договір купівлі-продажу кредитного портфелю, відповідно до умов якого АТ «ОТП Банк» відступив права, а ТОВ «ОТП Факторинг Україна», відповідно, прийняв права кредитора за кредитним договором № ML-301/241/2008 від 05.06.2008 року. Рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська стягнуто солідарно із неї, ОСОБА_1 , та ОСОБА_2 на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» заборгованість за кредитним договором ML-301/241/2008 від 05.06.2008 року в сумі 65 211,95 доларів США, що за курсом НБУ станом на 19.03.2012 року становить суму в розмірі 520 652,21 грн. За наслідком проведених переговорів з ТОВ «ОТП Факторинг Україна» щодо врегулювання питання сплати заборгованості вона отримала лист від 02.10.2018 року про те, що товариством прийнято рішення про врегулювання заборгованості за вказаним кредитним договором за умови погашення заборгованості, відшкодування витрат на претензійно-правову допомогу, погоджено вивести забезпечення з реєстру обтяжень та зупинити претензійно-правову роботу по основному боргу. На момент подання позову, нею сплачено усі кошти згідно листа ТОВ «ОТП Факторинг Україна» за № 700/14-4-3 від 02.10.2018 року, що також підтверджується квитанціями про сплату боргу. 30.10.2018 року на адресу приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Бондаренко В.Г. було направлено лист ТОВ «ОТП Факторинг Україна» № 700/14-4-3/ про виключення запису із Державного реєстру іпотек та Державного реєстру заборон нерухомого майна у зв'язку із погашенням заборгованості за кредитним договором. Однак, 06.08.2019 року між ТОВ «ОТП Факторинг Україна» (клієнтом) та ТОВ «ФК «УкрФінансГруп» (фактором) було укладено договір факторингу № 06082019п, відповідно до умов якого до ТОВ «ФК «УкрФінансГруп» перейшло право вимоги від ТОВ «ОТП Факторинг Україна» за кредитним договором № ML-301/241/2008 від 05.06.2008 року, укладеним між нею, ОСОБА_1 , та ЗАТ «ОТП Банк». В подальшому, 20.10.2019 року ТОВ «Фінансова компанія «УкрФінансГруп» звернулось до Самарського районного суду м. Дніпро із заявою про заміну стягувача у виконавчому провадженні за виконавчими листами № 206/5113/13-ц, виданими 28.08.2013 року Самарським районним судом м. Дніпропетровська, з ТОВ «ОТП Факторинг Україна» на ТОВ «ФК «УкрФінансГруп», яку судом було задоволено. Вказує, що даний договір факторингу не відповідає вимогам закону, оскільки ТОВ «ОТП Факторинг Україна» не є банківською установою та ліцензій на здійснення такої діяльності не отримувало. Окрім того, відсутні дані про те, що фактор здійснив фінансування клієнта шляхом передачі грошових коштів в розпорядження клієнту за відступлення прав вимоги за плату, що не була проведена як фактором,так і клієнтом. Окрім того, ТОВ «ОТП Факторинг Україна» відступив право вимоги не в тій валюті, в якій булинадані кредитні кошти, що є істотною умовою договору. Також їй, позивачці, не було надано всієї істотноїінформації про укладення спірного договору, умови якогоє несправедливими та суперечать принципу добросовісності. Оскільки ТОВ «ОТП Факторинг Україна» не має права надавати фінансові послуги, а тому і не має права укладати договори факторингу. Отже, в силу ст.ст. 203, 215 ЦК України, та зважаючи на відсутність підтверджуючих документів про оплату коштів за спірним договором факторингу, зазначений договір є недійсним.За наведених обставин, просила суд визнати недійсним договір факторингу № 06082019п про відступлення (купівлю-продаж) прав вимоги за кредитним договором, укладеним 06.08.2019 року між ТОВ «ОТП Факторинг Україна» та ТОВ «ФК «УкрФінансГруп» в частині передачі боргу за кредитним договором № ML-301/241/2008 від 05.06.2008 року, укладеним між ОСОБА_1 та ЗАТ «ОТП Банк».

Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 07 жовтня 2020 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погодившись із таким судовим рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, не повне з`ясування обставин у справі, просила скасувати рішення суду та ухвалити нове про задоволення позову.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначила, що суд першої інстанції не надав належної оцінки її доводам, що викладені в обґрунтування позову, зокрема, що заборгованість за кредитним договором нею погашена повністю, що підтверджується квитанціями. Зазначала, що свідоцтво про реєстрацію фінансової установи ТОВ «ОТП Факторинг Україна» було анульовано, отже, дане товариство не мало права укладати договір факторингу, відповідно даний договір є недійсним згідно положень ч. 1 ст. 227 ЦК України. Окрім того, у спірному договорі сторонами було неправомірно змінено валюту зобов`язання, що є істотною умовою договору. Також їй не була надана інформація, передбачена ЗУ «Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим іпотечним боргом і іпотечними сертифікатами».

Ухвалами Київського апеляційного суду від 19 січня 2021 року відкрито апеляційне провадження у справі, справу призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 підтримав доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 та просив її задовольнити у повному обсязі.

Говдь Р.М. в інтересах ТОВ «Фінансова компанія «УкрФінансГруп» у відзиві на апеляційну скаргу заперечував проти апеляційної скарги та зазначив, що належних та допустимих доказів того, що ТОВ «ФК «УкрФінансГруп» або ж ТОВ «ОТП Факторинг Україна» в момент підписання договору факторингу не було додержано вимог, які встановлені ч. 1-3, 5 та 6 статті 203 ЦК України, ОСОБА_1 надано не було. Станом на момент укладення договору факторингу, ОСОБА_1 взяті на себе зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконала, сума заборгованості за судовим рішенням в повному обсязі сплачена не була. Належних та допустимих доказів того, що під час переходу від ТОВ «ОТП Факторинг Україна» до ТОВ «ФК «Укрфінансгруп» прав кредитора у зобов`язанні, будь-яким чином збільшився та/або змінився обсяг зобов`язань за кредитним договором, матеріали справи не містять.Позивачкою також не було надано жодного доказу на підтвердження тієї обставини, що від визнання у судовому порядку недійсними договору факторингу залежить подальша можливість законної реалізації позивачем обов`язку щодо погашення заборгованості за кредитним договорам. При відступленні прав вимоги зобов`язання не припиняється, не змінюється - залишається одним і тим самим; відбувається тільки заміна особи на стороні кредитодавця, отже, укладенням договору факторингу права та обов`язки позивачки порушені не були. Просив рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Представники ТОВ «ОТП Факторинг Україна», АТ «ОТП Банк» в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином.

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 27 січня та 04 лютого 2021 року направили заяви, в яких просили суд розглядати справу за їх відсутності.

Говдь Р.В. в інтересах ТОВ «Фінансова компанія «УкрФінансГруп» 12 лютого 2021 року також подав заяву про розгляд справи за відсутності представника ТОВ «Фінансова компанія «УкрФінансГруп».

За наведених підстав, колегія суддів відповідно до вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України вважала за можливе слухати справу за відсутності учасників справи.

Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Як убачається із матеріалів справи та встановлено судом, 05.06.2008 року між ЗАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № ML-301/241/2008, за умовами якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 62 000 доларів США зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 4,25% та зі строком повернення до 07.06.2027 року.

Згідно п. 3.1 кредитного договору, сторони прийшли до згоди, що в якості забезпечення позичальником всіх зобов`язань за цим договором, позичальник, керуючись положеннями чинного законодавства України та умовами цього договору, зобов`язується передати та забезпечити передачу майновим поручителем в іпотеку предмет іпотеки, що перебуває у власності позичальника або/та майнового поручителя чи здійснити інші дії письмово погоджені з банком.

В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між ОСОБА_1 та ЗАТ «ТОП Банк» 05.06.2008 року було укладено договір іпотеки № PML-301/241/2008, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар І.М. за реєстровим № 8430, предметом якого є квартира АДРЕСА_1 .

Також, в забезпечення виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором, 05.06.2008 року між ЗАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_2 було укладено договір поруки № SR-301/241/2008, відповідно до умов якого поручитель зобов'язався відповідати за повне та своєчасне виконання боржником зобов'язань за вказаним кредитним договором.

27.01.2012 року між АТ «ОТП Банк» та ТОВ «ОТП Факторинг Україна» було укладено договір купівлі-продажу кредитного портфелю, відповідно до умов якого АТ «ОТП Банк» відступив права, а ТОВ «ОТП Факторинг Україна», відповідно, прийняв права кредитора за кредитним договором № ML-301/241/2008 від 05.06.2008 року.

Рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 28.08.2013 року, позов ТОВ «ОТП Факторинг Україна» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості було задоволено, та стягнуто солідарно із ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» заборгованість за кредитним договором ML-301/241/2008 від 05.06.2008 року в сумі 65211,95 доларів США, що за курсом НБУ станом на 19.03.2012 року становить суму в розмірі 520652,21 грн.

На виконання зазначеного рішення суду 28.08.2013 року Самарським районним судом м. Дніпропетровська були видані виконавчі листи № 206/5113/13-ц.

Відповідно до листа ТОВ «ОТП Факторинг Україна» № 700/14-4-4-3/ від 02.10.2018 року, позивачку ОСОБА_1 було повідомлено про прийняте рішення щодо врегулювання заборгованості за кредитним договором № ML-301/241/2008, та зазначено, що за умови погашення заборгованості за кредитним договором №001/3376/08 в повному обсязі в розмірі 325,76 грн., погашення заборгованості за кредитним договором № ML 301/241/2008боргу в розмірі 270 000 грн., а також відшкодування витрат на претензійно-правову роботу в сумі 5000,00 грн. погоджено вивести забезпечення з реєстру обтяжень та зупинити претензійно правову роботу по основному боржнику. Погоджено видати лист відносно відсутності претензій стосовно заставного майна.

Відповідно до копій квитанцій, встановлено, що ОСОБА_1 було перераховано на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» кошти в сумах: 5000,00 грн., 270 000,00 грн., 325, 76 грн.

30.10.2018 року ТОВ «ОТП Факторинг Україна» було направлено лист № 700/14?4-3/ приватному нотаріусу Дніпровського міського нотаріального округу Бондаренко В.Г. про виключення запису з Державного реєстру іпотек та Державого реєстру заборон щодо нерухомого майна: квартири АДРЕСА_1 , у зв'язку із погашенням заборгованості за кредитним договором в розмірі 270000 грн.

Листом ТОВ «ОТП Факторинг Україна» від 31.10.2018 року позивачку ОСОБА_1 було повідомлено про те, що станом на 31.10.2018 року квартира не є заставним майном ТОВ «ОТП Факторинг Україна», та про відсутність будь-яких претензій, вимог щодо вищевказаного майна.

06.08.2019 року між ТОВ «ОТП Факторинг Україна» та ТОВ «ФК «УкрФінансГруп» було укладено договір факторингу № 06082019п, відповідно до умов якого до ТОВ «ФК «УкрФінансГруп» перейшло право вимоги від ТОВ «ОТП Факторинг Україна» за кредитним договором № ML-301/241/2008 від 05.06.2008 року, укладеним між ОСОБА_1 та ЗАТ «ОТП Банк».

Відповідно до копії платіжного доручення № 310 від 06.08.2019 року, ТОВ «ФК «УкрФінасГруп» на виконання умов вказаного вище договору факторингу перерахувало на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» кошти в сумі 207 742,10 грн.

09.08.2019 року ОСОБА_1 було направлено повідомлення про відступлення прав вимоги та 29.10.2019 року - лист відповідь на заяву ОСОБА_1 , до якого було долучено копії документів.

Ухвалою Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 21.01.2020 року задоволено заяву ТОВ «Фінансова компанія «УкрФінансГруп» про заміну стягувача за виконавчими листами № 206/5113/13-ц, виданими 28.08.2013 року Самарським районним судом м. Дніпропетровська, з ТОВ «ОТП Факторинг Україна» на ТОВ «ФК «УкрФінансГруп».

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що відповідачами під час укладання договору факторингу були дотримані вимоги цивільного законодавства щодо змісту та форми вчиненого правочину, їх воля була спрямована на реальне настання правових наслідків, що обумовлені договорами. Належних та допустимих доказів того, що ТОВ «ФК «УкрФінансГруп» та/або ТОВ «ОТП Факторинг Україна» в момент підписання договору факторингу не було додержано вимог, які встановлені ч.ч.1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України позивачемне надано. Також позивачкою не доведено того, що під час переходу від ТОВ «ОТП Факторинг Україна» до ТОВ «ФК «Укрфінансгруп» прав кредитора у зобов`язанні обсяг її зобов`язань за кредитним договором будь-яким чином збільшився та/або змінивсята того, що від визнання у судовому порядку недійсними договору факторингу залежить подальша можливість законної реалізації її обов`язку щодо погашення заборгованості за кредитним договором.

Колегія суддів погоджується із такими вимновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Статтею 203 ЦК України визначено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину; а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до частини 1статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до частини 1 статті 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Відмежування вказаного договору від інших подібних договорів, зокрема, договору відступлення права вимоги (цесії), визначає необхідність застосування спеціальних вимог законодавства, у тому числі,відносно осіб, які можуть виступати фактором.

Згідно з пунктом 5 частини першої статті 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» фінансова послуга - операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів.

З частини 1 статті 1077 ЦК України та частини 5 статті 5 Закону України «Про банки і банківську діяльність» вбачається, що суб`єктний склад у договорі факторингу має три сторони: клієнта, яким може бути фізична чи юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності (частина друга статті 1079 Цивільного кодексу України), фактора, яким може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції (частина третя статті 1079 Цивільного кодексу України) та боржник, тобто набувач послуг чи товарів за первинним договором.

У разі якщо відповідно до закону надання певних фінансових послуг потребує ліцензування, фінансова установа має право на здійснення таких послуг лише після отримання відповідних ліцензій.

Отже, фактор для надання фінансової послуги повинен бути включеним до Державного реєстру фінансових установ.

Такі висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2018 року у справі №909/968/16 (провадження №12-97гс18).

Відповідно до пункту 11 статті 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» факторинг вважається фінансовою послугою.

Статтею 5 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» передбачено, що фінансові послуги надаються фінансовими установами, а також, якщо це прямо передбачено законом, фізичними особами - суб`єктами підприємницької діяльності. Фінансові установи мають право надавати послуги з факторингу з урахуванням вимог ЦК України та цього Закону. Фінансова установа, що надає послуги з факторингу, може надавати послуги з пов`язаного з цим ведення обліку грошових вимог, надання поруки за виконання боржником свого обов`язку за грошовими вимогами постачальників товарів (послуг) та пред`явлення до сплати грошових вимог від імені постачальників товарів (послуг) або від свого імені, а також інші послуги, спрямовані на одержання коштів від боржника.

Розділ І книги п`ятої ЦК України регулює загальні положення про зобов`язання, зокрема положення щодо сторін узобов`язанні.

Так, відповідно до частини 1 статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор (частина 1статті 510 ЦК України).

Законодавством також передбачені порядок та підстави заміни сторони (боржника чи кредитора) у зобов`язанні.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

У частині 1 статті 516 ЦК України зазначено, що заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відступлення права вимоги за своєю суттю означає договірну передачу зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором.

За загальним правилом наявність згоди боржника на заміну кредитора в зобов`язанні не вимагається, якщо інше не встановлено договором або законом.

До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (частина 1 статті 514 ЦК України).

Частиною другою статті 517 ЦК України передбачено, що боржник має право не виконувати свого обов`язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов`язанні.

За змістом наведених положень закону боржник, який не отримав повідомлення про передачу права вимоги іншій особі, не позбавляється обов`язку погашення заборгованості, а лише має право на її погашення первісному кредитору і таке виконання є належним.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-979цсі 5.

Згідно зі статтею 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно зі статтею 1079 ЦК України сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт.

Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності.

Фактором може бути банк або фінансова установа, а також фізична особа - суб`єкт підприємницької діяльності, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції.

Статтею 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» визначено види діяльності, на які Держфінпослуг може надавати фінансовим установам ліцензії, а саме страхової діяльності, діяльності з накопичувального пенсійного забезпечення, надання фінансових кредитів за рахунок залучення коштів та діяльність з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб.

Аналіз вищевказаним норм дає підстави для висновку, що ні Цивільний кодекс України, ні Закон України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» не встановлюють жодних обмежень стосовно складу осіб, щодо яких може здійснюватися відступлення права вимоги.

Такий правовий висновок висловлений Верховним Судом в постановах від 16 січня 2019 року у справі № 826/7941/17 та від 30 січня 2019 року у справі № 462/2980/17.

Відповідно до положень ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Частинами 1,5,6 статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.Докази подаються сторонами та іншими учасниками. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Встановивши, що оспорюваний договір відповідає вимогам, встановленим частиною п`ятою статті 5 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», положенням статей 512, 514,1077,1079 ЦК України, суд першоїінстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для визнання його недійсним.

Перевірючи доводи апеляційної скарги колегія суддів відмічає наступне.

З матеріалів справи убачається, що вперше право вимоги за кредитним договором № ML-301/241/2008 від 05.06.2008 року було відступлено АТ «ОТП Банк» ТОВ «ОТП Факторинг Україна» 27.01.2012 рокуна підставі договору купівлі-продажу кредитного портфелю. Дійсність даного договору в передбаченому законом порядку не оспорювалась.

При врегулюванні заборгованості за кредитним договором № ML-301/241/2008 між ОСОБА_1 та новим кредитором ТОВ «ОТП Факторинг Україна» було погоджено вивести забезпечення з реєстру обтяжень та зупинити претензійно правову роботу по основному боржнику та видати лист відносно відсутності претензій стосовно заставного майна за умови погашення позичальником боргу в сумі 325,76 грн., боргу в сумі 270 000 грн., відшкодування витрат на претензійно-правову роботу в сумі 5000,00 грн.

У зв`язку із погашенням ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором в повному обсязі у зазначеному вище розмірі, припинив дію договір іпотеки № PML-301/2412008, про що ТОВ «ОТП Факторинг Україна»було повідомлено приватного нотаріуса та запропоновано виключити записи з Державного реєстру іпотек та Державого реєстру заборон нерухомого майна щодо квартири АДРЕСА_1 .

31 жовтня 2018 року ТОВ «ОТП Факторинг Україна»повідомило ОСОБА_1 про те, що вказана вище квартира не є заставним майном ТОВ «ОТП Факторинг Україна», будь-які претензії, вимоги щодо заставного майна у кредитора відсутні.

Доводи скаржниці про те, що заборгованість за кредитним договором погашена повністю не можуть бути взяті до уваги колегії суддів, оскільки за погодженими між ОСОБА_1 та ТОВ «ОТП Факторинг Україна»умовами, ТОВ «ОТП Факторинг Україна» як новий кредитор не гарантував боржнику, що заборгованість за кредитним договором буде погашена в повному обсязі, а лише вказувало про виключення запису з Державного реєстру іпотек та Державого реєстру заборон нерухомого майна щодо квартири АДРЕСА_1 .Довідок про відсутність заборгованості ОСОБА_1 не отримувала.

Матеріали справи свідчать, що ОСОБА_1 сплатила частину суми боргу, що була стягнута з неї та ОСОБА_2 як солідарних боржників рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 28.08.2013 року, у зв`язку із чим претензійну-позовну роботу було зупинено лише по основному боржнику, проте, це жодним чином не відноситься до поручителя ОСОБА_2 , який несе солідарну відповідальність з боржником за виконання основного зобов`язання.

Доказів про повне виконання рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 28.08.2013 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 суду надано не було.

Згідно правової позиції, висловленої Верховним Судом України у постанові від 23 вересня 2015 року у справі № 6-1206цс15, наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносини сторін кредитного договору, не звільняє боржника та поручителя від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання й не позбавляє права на отримання штрафних санкцій, передбачених умовами договору та ЦК України.

06.08.2019 року ТОВ «ОТП Факторинг Україна» відступило право вимоги за кредитним договором № ML-301/241/2008 від 05.06.2008 року ТОВ «ФК «УкрФінансГруп» на підставі договору факторингу № 06082019п. Слід відмітити, що згідно додатків до цього договору право вимоги за вказаним кредитним договором було відступлено до ОСОБА_1 та поручителя ОСОБА_2 на суму 245 652,21 грн, що відповідає залишку суми боргу, визначеному у рішенні Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 28.08.2013 року.

Доводи скаржниці про те, що ТОВ «ОТП Факторинг Україна» не мало права здійснювати фінансові послуги, оскільки було анульовано свідоцтво, та як наслідок, не могло укладати договори факторингу колегія суддів відхиляє з огляду на наступне.

Як зазначено вище, сторонами у договорі факторингу є Фактор і клієнт (ст. 1079 ЦК України). Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності. Фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції.

Фактором за Договором факторингу № 06082019п від 06.08.2019 року є ТОВ «ФК «УкрФінансГруп», яка згідно Державного реєстру фінансових установ, має право надавати послуги з фінансування.

Разом з тим, ТОВ «ОТП Факторинг Україна» за цим договором виступає якклієнт, яким може бути будь-яка фізична або юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності, тобто, клієнту за договором факторингу не потрібно мати ліцензію на надання фінансових послуг. Окрім того, відповідно до свідоцтва про реєстрацію фінансової установи від 03 грудня 2009 року та згідно Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань ТОВ "ОТП Факторинг Україна" є юридичною особою, зареєстрованою у встановленому законом порядку, є фінансовою компанією та має право здійснювати фінансові послуги, зокрема, надавати послуги факторингу без отримання ліцензії та/або дозволів відповідно до законодавства.

Безпідставними колегія суддів вважає і доводи скаржниці про те, що ТОВ «ФК «УкрФінансГруп» не надало документів про оплату коштів за Договором факторингу, оскільки таке спростовується матеріалами справи, зокрема, копією платіжного доручення №310 від 06.08.2019 року за набуття права вимоги за договором факторингу № 06082019п від 06.08.2019 року.

При цьому, слід зазначити, що у відповідності до положень ст.ст. 203, 215 ЦК України не надання квитанції про сплату за договором факторингу не є правовою підставою для визнання правочину недійсним.

Щодо доводів скаржниці про неправомірність зміни валюти заборгованості, колегія суддів відмічає, що сума заборгованості за кредитним договором визначена рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 28.08.2013 року у розмірі 65 211,95 доларів США, що на момент ухвалення рішення становило суму в розмірі 520 652,21 грн, тобто, як у доларах США, так і в національній валюті.

Окрім того, як зазначено вище, ОСОБА_1 за погодженням ТОВ «ОТП Факторинг» частина заборгованості була сплачена саме у гривнях, що свідчить про зміну валюти зобов`язання за погодженням сторін, а тому і право вимоги за договором кредиту на залишок заборгованості було відступлено також у гривні.

Колегія суддів також не приймає до уваги доводи ОСОБА_1 про те, що їй не була надана інформація, що передбачена ЗУ «Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим іпотечним боргом і іпотечними сертифікатами» та вважає їх неприйнятними з огляду на таке.

Статтею 2 ЗУ «Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим іпотечним боргом та іпотечні сертифікати» передбачено, що основні економічні та правові вимоги виникнення іпотечного боргу мають бути розкриті до укладання договору про іпотечний борг.

Відповідно до ч. 1 ст. 1 зазначеного Закону, іпотечний борг - основне зобов`язання за будь-яким правочином, виконання якого забезпечене іпотекою.

Однак, як зазначено вище, договір іпотеки №РМЬ-301/241/2008припинив свою дію, при цьому, право вимоги за ним ТОВ «ФК «УкрФінансГруп» не відступалось.

Підсумовуючи наведене, колегія суддів відмічає, що позивачкою не надано суду належних та допустимих доказів того, що ТОВ «ФК «УкрФінансГруп» або ТОВ «ОТП Факторинг Україна» в момент підписання оспорюваного договору факторингу не було додержано вимог, які встановлені ч. 1-3, 5 та 6 статті 203 ЦК України, отже, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у позові.

Апеляційна скарга за своїм змістом є повторенням правової позиції, викладеної в позовній заяві, аргументи якої знайшли належну оцінку в рішенні суду першої інстанції. Доводів на спростування висновків суду апеляційна скарга не містить.

Ураховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції повно і всебічно досліджено наявні у справі докази та дана їм належна правова оцінка, правильно встановлено обставини справи, в результаті чого ухвалено законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального і процесуального права.

Відповідно до частини третьої статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

За таких підстав, апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення, а рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 07 жовтня 2020 року - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 07 жовтня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції з підстав, визначених ч. 2 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий Т.О. Невідома

Судді Д.Р. Гаращенко

А.А. Пікуль