Справа №461/5348/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 лютого 2021 року місто Львів

Галицький районний суд міста Львова у складі:

головуючого судді Стрельбицького В.В.,

за участю секретаря судового засідання Собко В.В.,

представника позивача ОСОБА_1 ,

представників відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

представника третьої особи Чижович І.З.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовом Львівської міської ради до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , третя особа Управління комунальної власності департаменту економічного розвитку Львівської міської ради про витребування майна з чужого незаконного володіння,

встановив:

Львівська міська рада в особі міського голови Садового А.І. звернулась до суду з позовом до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , третя особа Управління комунальної власності департаменту економічного розвитку Львівської міської ради у якому просить витребувати з чужого незаконного володіння ОСОБА_4 (РНОКПП: НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) 1/2 нежитлових приміщень площею 885,8 кв. м на АДРЕСА_2 (реєстраційний номер майна 01) та ОСОБА_5 (номер облікової картки платника податків: НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_3 ) 1/2 нежитлових приміщень площею 885,8 кв. м на АДРЕСА_2 (реєстраційний номер майна 01) на користь територіальної громади м. Львова в особі Львівської міської ради (, місцезнаходження: м. Львів, пл. Ринок, 1).

Обґрунтовуючи заявлені вимоги позивач покликається на те, що Львівська міська рада є власником будівлі на АДРЕСА_2 , загальною площею 885,8 кв. м. Як власник приміщень, Львівська міська рада розпоряджалася приміщеннями на АДРЕСА_2 , а саме передавала їх в оренду, зокрема Львівській фабриці заготівельній. Спірні приміщення Львівська фабрика заготівельна, а згодом ТзОВ «Берегиня» (правонаступник Львівської фабрики заготівельної) орендувала в управління комунального майна м. Львова, що підтверджується договорами оренди від 26.01.1994 №395 та від 21.08.1996 №4374. 21.09.2010 року, на підставі рішення Господарського суду Львівської області від 17.08.2010 року, право приватної власності на нежитлові приміщення на АДРЕСА_2 , загальною площею 885,8 кв.м було зареєстровано за ТзОВ «Берегиня». Згодом, на підставі договорів купівлі-продажу від 09.11.2010 №1602 та від 17.11.2010 №1690, ТзОВ «Берегиня» відчужило спірні приміщення по 1/2 на користь ТзОВ «Оптимальні технології». У подальшому нежитлові приміщення були неодноразово відчужені та на даний момент право власності на спірні приміщення зареєстроване по 1/2 за ОСОБА_5 та ОСОБА_4 . Позивач вказує, що рішення Господарського суду Львівської області від 17.08.2010 у справі №9/120 (2010) не є правовою підставою для набуття права власності на спірне майно як ТзОВ «Берегиня», так і іншими особами після нього, адже право власності на це майно територіальної громади м. Львова не припинялося, жодних заходів щодо відчуження майна не вживалося. У даному випадку, як стверджує позивач, ТзОВ «Берегиня» не набуло на законних підставах право власності на вказане майно на підставі рішення Господарського суду Львівської області від 17.08.2010 у справі №9/120 (2010), оскільки наведене судове рішення не є правовою підставою для набуття права власності на майно, у зв`язку з чим майно може бути витребуване на підставі ст. ст. 330, 388, 658 ЦК України у добросовісного набувача. Спірне майно вибуло з володіння власника - Львівської міської ради поза його волею, що є підставою, відповідно до статей 387, 388 ЦК України, для витребування майна у набувача, у зв`язку з чим підставною є заявлення позовної вимоги про витребування майна з володіння ОСОБА_5 та ОСОБА_4 на користь територіальної громади м. Львова в особі Львівської міської ради.

Представник позивача в судовому засіданні позов підтримала, з мотивів наведених у ньому та відповіді на відзив. Просила суд позов задовольнити. Вказала, що ні ЗАТ «Львівська фабрика заготівельна», ні ТзОВ «Берегиня», ніколи не були власниками спірного об`єкта нерухомого майна, а лише орендували ці приміщення в управління комунального майна м. Львова, що підтверджується договорами оренди від 26.01.1994 №395 та від 21.08.1996 №4374. Згідно з додатком №1 до ухвали XII сесії Львівської обласної ради народних депутатів 1-го скликання №288 від 12.05.1993 року, затверджено перелік об`єктів, які передані до комунальної власності районів та міст обласного підпорядкування. Відповідно до цього переліку, до комунальної власності м. Львова передано Фабрику заготівельну, яка з-поміж інших приміщень використовувала і приміщення на АДРЕСА_4 , За побудована у 1920 році, що підтверджується матеріалами інвентаризаційної справи. Згідно ухвали Львівської міської ради №243 від 27.05.1999 р. «Про питання управління майном міської комунальної власності», до міської комунальної власності належать об`єкти нерухомого майна, побудовані до 1939 року, які є на території міста Львова і передавались в різний час міськвиконкомом чи райвиконкомами в користування або на баланс підприємств, установ, організацій. Поверхові плани на нежитлові приміщення на АДРЕСА_4 , За, як і заява директора ТзОВ «Берегиня» на виготовлення нового технічного паспорта, знаходяться в інвентаризаційній справі на будинок на АДРЕСА_5 , на аркуші 1 якої є генеральний план будівлі на АДРЕСА_5 , За від 20.11.1949 року. Матеріали технічної інвентаризації об`єкта не містять відомостей про те, що будівля на АДРЕСА_5 була зруйнована, а на її місці збудована нова будівля (спірна). Крім цього, представник вказала, що постанова про закриття кримінального провадження на яку посилаються відповідачі не є тим процесуальним документом, який може підтверджувати чи спростовувати правомірність набуття права власності. Цією постановою лише встановлено, що кримінальне провадження закрито, у зв`язку з відсутністю в діяннях складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 191 КК України.

Представники відповідачів, кожен окремо, в судовому засіданні позов заперечили, посилаючись на необґрунтованість позовних вимог. Подали до суду відзив на позовну заяву, згідно якого позивачем не надано жодних належних та допустимих доказів, які б підтверджували, що саме він є дійсним власником приміщення. У позовній заяві відсутні посилання на конкретні докази, які підтверджують, що спірні приміщення були збудовані у 1920 році (є лише посилання на поверхові плани за 1949, 1975, 1988 роки), що не підтверджує набуття ЛМР права власності на спірні приміщення. В свою чергу, договори купівлі-продажу, на підставі яких відповідачі набули право власності на приміщення будівлі АДРЕСА_5 є дійсними, укладеними у відповідності та на підставі норм цивільного законодавства. Просили також врахувати, що постановою про закриття кримінального провадження від 30 червня 2015 року підтверджено правомірність набуття ТОВ «Берегиня» майнових прав на вказані нежитлові приміщення. Вказуючи, що для застосування ст. 388 ЦК України позивач має бути власником майна, а така обставина в даному випадку відсутня, просили відмовити у задоволенні позовних вимог.

Крім того, подали заяву про застосування строків позовної давності у справі, посилаючись на те, що позивач дізнався про порушення свого права ще у 2011 року, оскільки 07.11.2011 року ЛКП «Старий Львів» звернулось до ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» листом № 1109. в якому просило надати інформацію щодо майнової приналежності нежитлових приміщень за адресою: АДРЕСА_5 , площею 885,8 кв.м. Листом № 11197 від 22.11.2011 року ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» повідомило ЛКП «Старий Львів», яке являється комунальним підприємством в структурі органів місцевого самоврядування ЛМР, що згідно архівних даних, станом на 21.11.2011 року, нежитлові приміщення загальною пл. 885,8 кв.м за адресою АДРЕСА_5 , зареєстровані на праві приватної спільної часткової власності за гр. ОСОБА_5 . Відтак, позивачем пропущено строк позовної давності, визначений ст.267 ЦК України, та не наведено поважних причин такого пропуску, які б могли бути підставою для його поновлення.

Представник третьої особи в судовому засіданні позовні вимоги підтримав з мотивів наведених у позовній заяві та просив задовольнити заявлені вимоги.

Дослідивши всі подані сторонами докази в їх сукупності, заслухавши доводи учасників процесу, суд приходить до висновку про необгрунтованість позовних вимог, виходячи з нижченаведеного.

Відповідно до ст. 55 Конституції України, кожному гарантується судовий захист його прав і свобод.

Згідно зі ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до вимог ст. 12,13 ЦПК України, суд розглядає справи на принципах змагальності і диспозитивності.

Згідно ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Судом встановлено, що відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 21.09.2010 р., на підставі рішення Господарського суду Львівської області від 17.08.2010 р., право приватної власності на нежитлові приміщення на АДРЕСА_5 загальною площею 885,8 кв. м зареєстровано за ТзОВ «Берегиня», яке є правонаступником Львівської фабрики заготівельної.

Згодом ТзОВ «Берегиня» відчужило спірні приміщення по 1/2 на користь ТзОВ «Оптимальні технології», відповідно до договорів купівлі-продажу від 09.11.2010 №1602 та від 17.11.2010 №1690.

З матеріалів справи вбачається, що в подальшому ТзОВ «Оптимальні технології» 30.12.2010 року відчужило спірні приміщення ТзОВ «В`язь».

25.01.2010 та 26.01.2011 р. ТзОВ «В`язь» відчужило спірні приміщення по Ѕ ОСОБА_5 .

На підставі договору купівлі-продажу від 22.03.2017 №770, посвідченого приватним нотаріусом Юріяком М. І., ОСОБА_5 відчужила 1/2 спірних приміщень ОСОБА_4 .

Відтак, на даний момент право власності на спірні приміщення зареєстроване по 1/2 за відповідачами ОСОБА_5 та ОСОБА_4 .

Позивач вказує, що належність приміщень на АДРЕСА_5 до комунальної власності Львівської міської ради підтверджується рішенням Арбітражного суду Львівської області від 23.07.1998 р. у справі №1/378 за позовом ТзОВ «Берегиня» до управління комунального майна, яким зобов`язано управління комунального майна внести зміни до договору оренди від 21.08.1996 №4374, в частині визначення розміру орендної плати. Вказує, що ЛМР являється власником спірних приміщень та зазначає, що додатком №1 до ухвали XII сесії Львівської обласної ради народних депутатів 1-го скликання №288 від 12.05.1993 року затверджено перелік об`єктів, які передані до комунальної власності районів та міст обласного підпорядкування. Згідно з цим переліком, до комунальної власності м. Львова передано Фабрику заготівельну, яка з-поміж інших приміщень використовувала і приміщення на АДРЕСА_4 , За побудована в 1920 році. Згідно ухвали Львівської міської ради №243 від 27.05.1999 р. «Про питання управління майном міської комунальної власності», до міської комунальної власності належать об`єкти нерухомого майна, побудовані до 1939 року, які є на території міста Львова і передавались в різний час міськвиконкомом чи райвиконкомами в користування або на баланс підприємств, установ, організацій. Додатком 2 до рішення виконкому від 06.04.2001 р. №129 затверджено перелік будівель (споруд) чи їх частин, які передаються на баланс ЛКП "Агенція ресурсів Львівської міської ради", серед яких знаходиться і будівля на вул. Рибній, За. Львівська міська рада розпоряджалася приміщеннями на АДРЕСА_5 , а саме передавала їх в оренду. Спірні приміщення Львівська фабрика заготівельна, а згодом ТзОВ «Берегиня» (правонаступник Львівської фабрики заготівельної) орендувала в управління комунального майна м. Львова, що підтверджується договорами оренди від 26.01.1994 №395 та від 21.08.1996 №4374. ТзОВ «Берегиня» здійснювала оплату за оренду приміщень на АДРЕСА_4 , що підтверджується відповідними виписками по рахунках. 15.12.2010 року, згідно з актом приймання-передачі нежитлові приміщення на АДРЕСА_5 , За передані від ТзОВ «Берегиня» до ЛКП «Старий Львів».

Водночас встановлено, що Господарським судом Львівської області 17.08.2010 р. було розглянуто справу № 9/120(2010) за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Берегиня», м. Львів, до Львівської міської ради, м. Львів, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Обласне комунальне підприємство Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експортної оцінки», м. Львів, про визнання за Товариством з обмеженою відповідальністю «Берегиня» ( м. Львів, вул. Рибна, 3а, ) права власності на нежитлові приміщення в будинку АДРЕСА_6 , відповідно до даних технічного паспорту, виданого ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» від 19.02.2010 р. на загальну площу 885,8 кв. м з індексами приміщень: підвал 1, 2, 3, 4, 5, 6, 7, І; 1-й поверх 9, 10, 11, 12, 13, 14, 15, 16, III, IV, VI; 2-й поверх 18, 19, 20, 21, 22, 23, 24, 25, 26, 27, Х, Х І; 3-й поверх 28, 29, 30, 31, 32, 33, 34, 35, Х, Х І, Х ІІ, Х IV, X VII, Мезонін 36 та горище; зобов`язання Обласного комунального підприємства Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експортної оцінки» зареєструвати за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Берегиня»( м. Львів, вул. Рибна, 3а, ) право власності на нежитлові приміщення в будинку АДРЕСА_6 , відповідно до даних технічного паспорту, виданого ОКП ЛОР «БТІ та ЕО`від 19.02.2010 р. на загальну площу 885,8 кв. м з індексами приміщень: підвал 1, 2, 3, 4, 5, 6, 7, І; 1-й поверх 9, 10, 11, 12, 13, 14, 15, 16, III, IV, VI; 2-й поверх 18, 19, 20, 21, 22, 23, 24, 25, 26, 27, Х, Х І; 3-й поверх 28, 29, 30, 31, 32, 33, 34, 35, Х, Х І, Х ІІ, Х IV, X VII, Мезонін 36 та горище та видати витяг про реєстрацію права власності на дане приміщення.

Судовим рішенням вирішено визнати за Товариством з обмеженою відповідальністю «Берегиня» (м. Львів, вул. Рибна, 3а, ) право власності на нежитлові приміщення в будинку АДРЕСА_6 , відповідно до даних технічного паспорту, виданого ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» від 19.02.2010 р. на загальну площу 885,8 кв.м. з індексами приміщень: підвал 1, 2, 3, 4, 5, 6, 7, І; 1-й поверх 9, 10, 11, 12, 13, 14, 15, 16, III, IV, VI; 2-й поверх 18, 19, 20, 21, 22, 23, 24, 25, 26, 27, Х, Х І; 3-й поверх 28, 29, 30, 31, 32, 33, 34, 35, Х, Х І, Х ІІ, Х IV, X VII, Мезонін 36 та горище. Вимоги позивача в частині зобов`язання Обласного комунального підприємства Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» зареєструвати за Товариством з обмеженою відповідальністю «Берегиня» право власності на нежитлові приміщення в будинку АДРЕСА_6 , відповідно до даних технічного паспорту, виданого ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» від 19.02.2010 р. на загальну площу 885,8 кв.м. з індексами приміщень: підвал 1, 2, 3, 4, 5, 6, 7, І; 1-й поверх 9, 10, 11, 12, 13, 14, 15, 16, III, IV, VI; 2-й поверх 18, 19, 20, 21, 22, 23, 24, 25, 26, 27, Х, Х І; 3-й поверх 28, 29, 30, 31, 32, 33, 34, 35, Х, Х І, Х ІІ, Х IV, X VII, Мезонін 36 та горище та видати витяг про реєстрацію права власності на дане приміщення, залишено без розгляду, відповідно до п. 5 частини першої статті 81 ГПК України.

Зі змісту даного рішення суду вбачається, що між Орендним підприємством «Львівська фабрика заготівельна» та Акціонерною науково-технологічною фірмою «Агротехнопарк-Броди» було укладено Договір капітального будівництва від 12.02.1992 року, за умовами якого ОП «Львівська фабрика заготівельна» виступило Замовником, а АНТФ «Агротехнопарк-Броди» - Виконавцем будівельних робіт щодо спорудження нежитлових приміщень між будинками АДРЕСА_7 .

Правонаступником Орендного підприємства «Львівська фабрика заготівельна» стало Закрите акціонерне товариство «Львівська фабрика заготівельна».

Закрите акціонерне товариство «Львівська фабрика заготівельна», в наступному було перетворено в Товариство з обмеженою відповідальністю «Берегиня», про що зазначено в п. 1.1 Статуту Товариства (нова редакція), який зареєстровано у встановленому законом порядку, 10.09.2007р., реєстраційний № 1, що підтверджується Статутом ТзОВ «Берегиня», Витягом від Державного реєстратора серії АВ № 447782, який видано станом на 12.08.2010 р., свідоцтвом про державну реєстрацію юридичної особи серії А01 № 201650.

Зміни та доповнення до Статуту ТзОВ «Берегиня» затверджені Зборами учасників товариства 06.11.2002 р. (Протокол № 1 від 06.11.2002р.), зареєстровані 10.09.2007 р., реєстраційний № 1.

АНТФ «Агротехнопарк-Броди» виконала будівельні роботи, про що було складено Акт виконаних робіт від 24.03.1993 року.

Розпорядженням міської адміністрації Львівської міської ради народних депутатів від 12.05.93р. № 389-1 було надано дозвіл Орендному підприємству «Львівська фабрика заготівельна» здати в експлуатацію завершені збудовані нежилі приміщення, розміщені між будинками АДРЕСА_8 з одночасним присвоєнням номера 3а.

Розпорядження міської адміністрації Львівської міської ради народних депутатів від 12.05.93 р. № 389-1, не скасоване, не відмінене, не визнано недійсним, є обов`язковим до виконання на відповідній території.

Разом з тим, рішенням Господарського суду Львівської області від 18.05.2010 р. у справі № 11/83 встановлено, що ТзОВ «Берегиня» є правонаступником ОП «Львівська фабрика заготівельна та ЗАТ «Львівська фабрика заготівельна». Також, в даному рішенні підтверджується та обставина, що згідно акту виконаних робіт від 24.03.1993 р., видано Розпорядження міської адміністрації Львівської міської ради народних депутатів від 12.05.1993 р. № 389-1, яким надано дозвіл Орендному підприємству «Львівська фабрика заготівельна» здати в експлуатацію завершені збудовані нежилі приміщення, розміщені між будинками АДРЕСА_8 з одночасним присвоєнням номера 3а.

Рішення Господарського суду Львівської області від 18.05.2010 р. у справі № 11/83, яке набрало законної сили, відповідно до статті 35 ГПК України, має для даної справи преюдиціальне значення, щодо фактів, які мають значення у справі № 9/120, оскільки такі не доводяться знову при вирішенні інших спорів.

Вказане рішення суду від 17.08.2010 р. у справі № 9/120(2010) набрало законної сили, а тому обставини зазначені у ньому, відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України, не доказуються при розгляді даної справи.

Таким чином, на підставі рішення Господарського суду Львівської області від 17.08.2010 р. ТзОВ «Берегиня» стало правомірним власником спірних приміщень.

У свою чергу наданий позивачем акт від 15.12.2010 року та рішення Арбітражного суду Львівської області від 23.07.1998 р. у справі №1/378 за позовом ТзОВ «Берегиня» до управління комунального майна, яким зобов`язано управління комунального майна внести зміни до договору оренди від 21.08.1996 №4374, в частині визначення розміру орендної плати, не підтверджують права власності позивача на нежитлові приміщення загальною площею 885,8 кв. м по АДРЕСА_5 , оскільки не мають відношення до спірних правовідносин, а відтак доказового значення у справі про право власності Львівської міської ради на вказані у позовній заяві приміщення не мають. Акт ЛКП «Старий Львів» стосується прийнятого приміщення по АДРЕСА_5 , площею 338 кв.м., які не є спірними об`єктами нерухомості у даній справі. Також, у матеріалах справи відсутні належні докази, які вказують, що спірні приміщення були збудовані у 1920 році, оскільки у наявних у справі документах міститься лише посилання на поверхові плани за 1949, 1975, 1988 роки. Однак, вказане не підтверджує набуття ЛМР права власності на спірні приміщення. Більше того, оцінюючи посилання позивача на ухвалу Львівської міської ради №243 від 27.05.1999 р. «Про питання управління майном міської комунальної власності», згідно якої до міської комунальної власності належать об`єкти нерухомого майна, побудовані до 1939 року, які є на території міста Львова і передавались в різний час міськвиконкомом чи райвиконкомами в користування або на баланс підприємств, установ, організацій, суд відзначає, що позивачем не подано жодного документа стосовно передачі або прийняття спірних об`єктів нерухомості на баланс міськвиконкому чи райвиконкому або їх передачі міськвиконкомом чи райвиконкомами на баланс підприємств, установ, організацій.

Крім цього законність набуття права власності на нежитлові приміщення площею 885,8 кв. м на АДРЕСА_8 було предметом перевірки в межах кримінального провадження №0000022 від 20.03.2014 р. за ознаками злочину, передбаченого ч.5 ст.191 КК України. Постановою слідчого СВ ЛМУ ГУ МВС України від 30 червня 2015 року кримінальне провадження було закрито, за відсутністю складу злочину. Відповідно до постанови, в ході досудового розслідування не встановлено, що приміщення по АДРЕСА_8 належать Львівській міській раді, так як правовстановлюючі документи на будівлю по АДРЕСА_8 чи на окремі нежитлові приміщення у цій будівлі, які б могли підтвердити приналежність таких територіальній громаді м. Львова та визначити індивідуальні ознаки таких об`єктів нерухомого майна у Львівській міській раді та її структурних підрозділах відсутні.

Відповідно до ст. 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.

Спір про повернення майна, що виникає з договірних відносин або відносин, пов`язаних із застосуванням наслідків недійсності правочину, підлягає вирішенню відповідно до законодавства, яке регулює ці відносини. У разі, коли між особами відсутні договірні відносини або відносини, пов`язані із застосуванням наслідків недійсності правочину, спір про повернення майна власнику підлягає вирішенню за правилами статей 387, 388 ЦК.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 388 ЦК України, власник має право витребувати своє майно із чужого незаконного володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі. При цьому суди повинні мати на увазі, що власник має право витребувати майно у добросовісного набувача лише у випадках, вичерпний перелік яких наведено в ч. 1 ст. 388 ЦК.

Позивач Львівська міська рада посилається на ст. 387 ЦК України, як на підставу заявлених позовних вимог, відповідно до якої власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Проте, дана норма не може бути застосована у цій справі, оскільки відповідачі законно, на відповідних правових підставах придбали спірне майно та право власності зареєстрували відповідно до чинного законодавства у компетентних органах, а докази того, що позивач у відповідності до норм діючого як на момент виникнення правовідносин, так і на даний момент законодавства є власником майна відсутні. Крім того, незважаючи на посилання позивача на те, що спірні об`єкти нерухомості є власністю позивача, в тому числі на підставі ухвали XII сесії Львівської обласної ради народних депутатів 1-го скликання №288 від 12.05.1993 року та ухвали Львівської міської ради №243 від 27.05.1999 року, суду не представлено жодного доказу реєстрації права власності за позивачем. Більше того, позивач не навів жодних доводів чи фактів, які доводять наявність перешкод у проведенні такої реєстрації.

Таким чином, матеріали справи підтверджують правомірність набуття ТОВ «Берегиня» майнових прав на нежитлові приміщення площею 885,8 кв. м на АДРЕСА_8 .

Згідно із ч. 1 ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

На підставі оцінки всіх наявних у матеріалах справи доказів, суд вважає, що позивачем не доведено існування підстав для витребування майна від набувача, встановлених ч.1 ст. 388 ЦК України.

ОСОБА_5 та ОСОБА_4 на законних підставах, згідно договорів купівлі-продажу від 25.01.2011 р., 26.01.2011 р., 22.03.2017 р., придбали у свою власність по Ѕ нежитлові приміщення будівлі АДРЕСА_8 .

Договори купівлі-продажу, на підставі яких відповідачі ОСОБА_5 та ОСОБА_4 набули право власності на приміщення будівлі АДРЕСА_8 є чинними, не визнані фіктивними, право власності у встановленому законом порядку зареєстровано за відповідачами. Доказів, які б вказували на незаконність набуття права власності відповідачами матеріали справи не містять та суду, в тому числі позивачем, не надані.

При вирішенні питання про правомірність набуття права власності, повинно враховуватись, що воно набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема на підставі правочинів. При цьому діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК).

Відповідно до статті 387 ЦК України, особа, яка звернулася до суду з позовом про витребування майна із чужого незаконного володіння, повинна довести своє право власності на майно, що знаходиться у володінні відповідачів.

Під час розгляду позову про витребування майна відповідач, згідно зі статтею 388 ЦК, має право заперечити проти позову про витребування майна з його володіння шляхом подання доказів відплатного придбання ним цього майна в особи, яка не мала права його відчужувати, про що він не знав і не міг знати (добросовісний набувач).

Набувач визнається добросовісним, якщо при вчиненні правочину він не знав і не міг знати про відсутність у продавця прав на відчуження майна, наприклад, вжив усіх розумних заходів, виявив обережність та обачність для з`ясування правомочностей продавця на відчуження майна. При цьому в діях набувача не повинно бути і необережної форми вини, оскільки він не лише не усвідомлював і не бажав, а й не допускав можливості настання будь-яких несприятливих наслідків для власника.

До вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом (пункт 3 частини першої статті 388 ЦК) відносяться, зокрема, такі випадки, як вчинення правочину під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника власника з другою стороною, тобто у всіх випадках, коли майно вибуло з володіння поза волею власника (або законного володільця).

Відповідач може бути визнаний добросовісним набувачем за умови, що правочин, за яким він набув у володіння спірне майно, відповідає усім ознакам дійсності правочину, за винятком того, що він вчинений при відсутності у продавця права на відчуження.

Власник має право спростувати заперечення набувача про його добросовісність, довівши, що під час вчинення правочину набувач повинен був засумніватися у праві відчужувача на відчуження майна.

Відповідно до положень частини першої статті 388 ЦК України, власник має право витребувати своє майно із чужого незаконного володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі. При цьому суди повинні мати на увазі, що власник має право витребувати майно у добросовісного набувача лише у випадках, вичерпний перелік яких наведено в частині першій статті 388 ЦК. (позиція Верховного Суду від 01 лютого 2018 року по справі № 521/14976/15-ц.).

Водночас, оцінюючи доводи представника позивача стосовно посилання на практику суду касаційної інстанції, як на підставу задоволення заявлених вимог та спростування доводів відповідачів, суд приходить до переконання, що хоча наведені представником позивача правові висновки висловлені у справах, які стосуються подібних з цією справою правовідносин, однак обставини зазначених справ не є тотожними та в повній мірі не відповідають характеру правовідносин сторін у даній справі, відтак не є релевантними, і не можуть бути застосовані у даній справі, як законна підстава для спростування і відхилення доводів відповідачів.

Позивачем по справі не надано суду достатніх, належних та допустимих доказів на підтвердження своїх доводів та не доведено факту вибуття майна з його володіння на користь відповідачів. Відповідачі є добросовісними набувачами майна, у відповідності до вимог ст. 388 ЦК України.

Згідно ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача. Відповідачі придбали спірне нерухоме майно на законних підставах, матеріали справи не містять відомостей про неправомірність володіння приміщеннями ТзОВ «Берегиня», оскільки за рішенням Господарського суду Львівської області від 17.08.2010 р. ТзОВ «Берегиня» стало правомірним власником спірних приміщень. Спірне нерухоме майно не є власністю позивача та не вибувало з його володіння до відповідачів без його волі, що вказує на відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог про витребування майна.

На підставі наявних у справі доказів, суд приходить до висновку, що відповідачі у справі, а також ТзОВ «Берегиня», які в певний проміжок часу володіли предметом спору, мали право на його відчуження, оскільки правомірно володіли цим майном і жоден з правочинів, за яким вони стали власниками нерухомого майна не визнаний судом недійсним чи нікчемним, право власності було зареєстровано у відповідності до законодавства діючого на момент виникнення правовідносин.

Таким чином, заявлені підстави позову Львівської міської ради не знайшли свого підтвердження в ході судового розгляду.

Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц).

Таким чином, зважаючи на недоведення позивачем та не встановлення судом порушення права, за захистом якого позивач звернувся до суду, тобто безпідставність позову, суд не вбачає підстав для застосування у даній справі положень законодавства з приводу застосування строків позовної давності.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд, дослідивши надані позивачем докази на підтвердження своїх вимог та оцінивши їх за правилами ст. 81 ЦПК України в сукупності з іншими наявними у матеріалах справи доказами, проаналізувавши доводи учасників процесу, приходить до висновку про необхідність відмови у задоволенні позовних вимог, у зв`язку з їх безпідставністю.

Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, судові витрати слід залишити за позивачем.

Керуючись ст.ст.258, 259, 263-265 ЦПК України, суд -

вирішив:

У задоволенні позову Львівської міської ради відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення складено 11 лютого 2021 року.

Головуючий суддя Стрельбицький В.В.