ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 грудня 2021 року

м. Харків

справа № 645/2025/21

провадження № 22-ц/818/5171/21

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Тичкової О.Ю.,

суддів колегії Маміної О.В., Пилипчук Н.П.,

сторони справи:

позивач Товариство з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Альфа-Гарант» ,

відповідач ОСОБА_1 ,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу Товариства з додатковою відповідальністю Страхова компанія «Альфа-Гарант» на рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 16 червня 2021 року у складі судді Горпинич О.В.,

УСТАНОВИВ:

У березні 2019 року Товариство з додатковою відповідальністю Страхова компанія «Альфа-Гарант» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , в якому просило стягнути з відповідача грошові кошти в розмірі 30471,00 грн. та судові витрати.

В обґрунтування позову посилається на те, що 17.08.2018 за участю автомобіля ВАЗ д.н.з. НОМЕР_1 під керуванням ОСОБА_1 та автомобіля Шкода, д.н.з. НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_2 , сталася ДТП, внаслідок якої автомобілю Шкода, д.н.з. НОМЕР_2 , який був застрахований по договору добровільного страхування транспортних засобів №06-GR/14-285-003564 від 02.07.2018 в ТДВ СК «Альфа-Гарант», завдані механічні пошкодження. На місці ДТП учасники склали повідомлення про ДТП (Європротокол), відповідно до якого ОСОБА_1 визнав свою вину в настанні даного ДТП. Матеріальний збиток, відповідно до розрахунку № 702 від 04.09.2018 ФОП ОСОБА_3 складав 30471,00 грн. За вищезазначеним договором добровільного страхування, позивачем було здійснено виплату страхового відшкодування потерпілому у розмірі 30471,00 грн. На підставі вищевикладеного позивачем було направлено регресну вимогу відповідачу 02.06.2020, проте станом на дату звернення із позовом до суду, відповіді на вказану вимогу не отримано. Враховуючи зазначене, позивач змушений звернутись із позовом до суду.

Рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 16 червня 2021 року в задоволенні позовних вимог Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Альфа-Гарант» відмовлено. Судові витрати залишено за позивачем.

Рішення мотивоване тим, що пред`явлена до ОСОБА_1 вимога не є регресною. Правовідносини, що виникли між сторонами засновані на суброгації - переході до позивача права вимоги потерпілої особи у деліктному зобов`язанні. Оскільки відповідач має страховика, з яким в нього укладено договір страхування, покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів"). Оскільки позивач відшкодував шкоду потерпілому, в межах страхового відшкодування за полісом відповідача, то він має право відповідно до ст. 993 ЦК України та ст. 27 ЗУ « Про страхування» звернутись не до відповідача, а до страховика відповідача АТ « Просто-страхування» в порядку суброгації.

В апеляційній скарзі Товариство з додатковою відповідальністю Страхова компанія «Альфа-Гарант» посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального і процесуального права, просить рішення суду скасувати, ухвалити нове судове рішення, яким у задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що в силу приписів ст. 514 ЦК України, до нового кредитора переходять права первісного кредитора, в даному випадку потерпілого в ДТП, для якого здійсненна страхова виплата, у відповідному зобов`язанні саме на тих умовах, які існували в останнього, що в цьому випадку полягає в набутті права отримати відшкодування завданої шкоди. За таких обставин уважає, що позивач набув право отримати відшкодування завданої шкоди, саме від винуватця в ДТП, який несе відповідальність за шкоду заподіяну потерпілому, відповідно до ст. 1187 ЦК України. Зауважує, що позивачу як кредитору належить право вимоги в обох видах зобов`язань, делікатному та договірному, отже він може вільно обирати спосіб здійснення свого права шляхом звернення вимоги виключно до особи, яка завдала шкоди або до її страховика, або шляхом звернення до страховика та в подальшому до особи, яка завдала шкоди, за наявності передбачених ст.1194 ЦК України підстав. Зазначає, що аналогічні висновки містяться у постановах Верховного Суду України від 20.01.2016 у справі № 6-2808цс15, від 14.09.2016 у справі № 6-725цс16, від 26.10.2016 у справі № 6-954цс16.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, посилаючись на те, що уважає, що рішення суду першої інстанції є обґрунтованим та законним. Вказав, що на момент ДТП його цивільно-правова відповідальність була забезпечена АТ «Просто-страхування» за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №АК/78103742. Страхове покриття згідно полісу складало 100 000,00 грн. Сума завданої шкоди внаслідок ДТП складало 30471,00 грн., тобто в межах суми покриття полісом. Також наголошував на тому, що позивач не звертався до страхової компанії відповідача, що суперечить вимогам чинного законодавства. Так, відповідно до п. 16 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України « Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» від 01.03.2013 № 4, кожен водій транспортного засобу повинен мати поліс обов`язкового страхування і якщо є такий поліс, то суд повинен за заявою позивача залучити до участі у справі страхову компанію, яка застрахувала цивільно-правову відповідальність винуватця. При цьому суд наголосив, що непред`явлення вимог до страховика за наявності підстав для стягнення завданої шкоди саме зі страховика є підставою для відмови в позові до завдання шкоди у відповідному розмірі. Крім того зауважує, що для відповідальності безпосередньо винуватця, в п. 16 вищезазначеній постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду України від 01.03.2013 № 4, суд повинен перевірити виконання двох умов: наявність згоди винуватця самостійно відшкодувати шкоду, винуватець виконав покладений на нього обов`язок щодо письмового повідомлення страховика про настання страхового випадку протягом трьох робочих днів. Таким чином, оскільки обидві умови відповідач виконав, позивач повинен звертатися для задоволення своїх вимог до його страховика.

Вислухавши доповідь судді, встановивши обставини справи, перевіривши зібрані по справі докази, обговоривши доводи апеляційної скарги в межах їх доводів та вимог, що були предметом розгляду в суді першої інстанції, колегія суддів уважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлено, що 17.08.2018 трапилася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля Шкода, д.н.з. НОМЕР_1 під керуванням ОСОБА_2 та автомобіля ВАЗ, д.н.з. НОМЕР_3 під керуванням ОСОБА_1 , що підтверджується повідомленням про дорожньо-транспортну пригоду( а.с. 68).

Транспортний засіб Шкода, д.н.з. НОМЕР_1 , належний ОСОБА_2 був застрахований за договором добровільного страхування транспортних засобів №06-GR/14-285-003564 від 02.07.2018 в ТДВ СК «Альфа-Гарант», що підтверджується повідомленням про дорожньо-транспортну пригоду та заявою ОСОБА_2 про настання подій від 20.08.2018 ( а.с. 5-7).

Відповідно до протоколу огляду транспортного засобу Шкода, д.н.з. НОМЕР_1 від 20.08.2018, були встановлені та зафіксовані пошкодження транспортного засобу ( а.с. 15-17).

Згідно розрахунку №702 від 04.09.2018 року ФОП ОСОБА_3 , матеріальний збиток потерпілого дорівнює 30471,00 грн.( а.с. 17).

Відповідно до розрахунку страхового відшкодування та страхового акту № СТ/18/0195 ТДВ Страхова компанія «Альфа-Гарант» від 09.10.2018 розмір страхового відшкодування ОСОБА_2 складає 30 471, 00 грн. ( а.с. 18-19).

Відповідно до платіжного доручення від 11 жовтня 2018 року № ID-110966 на виконання умов договором від 02.07.2018 № 06-GR/14-285-003564 ТДВ Страхова компанія «Альфа-Гарант» сплатило 30 471, 00 грн. страхового відшкодування ( а.с. 20).

Відповідач ОСОБА_1 на момент скоєння ДТП, застрахував свою цивільно-правову відповідальність у АТ «Просто-страхування», у поліс № АК/7803742 зі строком дії з 20 листопада 2017 року по 19 листопада 2018 року. Страхова сума (ліміт відповідальності) на одного потерпілого, зокрема, за шкоду, заподіяну майну, становить 100 000,00 грн, розмір франшизи 0 ( а.с. 35).

ОСОБА_1 також 21.08.2021 повідомив АТ «Просто-страхування» про ДТП, про що свідчить повідомлення про подію, що має ознаки страхового випадку ( зворотній бік а.с. 36).

Положеннями частини першої статті 1166 ЦК України передбачено, що шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою.

Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі - Закон № 1961-IV) регулює відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (далі - обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності) і спрямований на забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та майну потерпілих при експлуатації наземних транспортних засобів на території України.

Статтею 3 вказаного закону встановлено, що обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників.

Страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого (стаття 6 Закону № 1961-IV).

Страхова сума - це грошова сума, у межах якої страховик зобов`язаний здійснити виплату страхового відшкодування відповідно до умов договору страхування(пункт 9.1 статті 9 Закону № 1961-IV).

Згідно з пунктом 22.1 статті 22 Закону № 1961-IVу разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

За змістом пункту 36.2 статті 36 Закону № 1961-IV страховик має право здійснювати виплати без проведення експертизи (у тому числі шляхом перерахування коштів особам, які надають послуги з ремонту пошкодженого майна), якщо за результатами проведеного ним огляду пошкодженого майна страховик і потерпілий досягли згоди про розмір та спосіб здійснення страхового відшкодування і не наполягають на проведенні оцінки, експертизи пошкодженого майна.

Відповідно до статті 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц (провадження № 14-176цс18) сформульовано висновок, про те, що відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Закону № 1961-IV у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування, чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування.

Покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону № 1961-IV).

Виплата страхового відшкодування у розмірі, визначеному домовленістю між потерпілим та страховиком, якщо він менше страхової суми (ліміту відповідальності), не створює обов`язку для заподіювача шкоди, який застрахував свою відповідальність відповідно до вимог Закону № 1961-IV, відшкодувати різницю між розміром такого відшкодування та реальним розміром шкоди, заподіяної потерпілому на підставі статті 1194 ЦК України, якщо заподіювач шкоди доведе, що розмір страхового відшкодування, визначений за домовленістю між потерпілим та страховиком, є меншим, ніж розмір оціненої шкоди, яка підлягала виплаті страховою компанією відповідно до пунктів 22.1 статті 22 Закону № 1961-IV у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі.

Укладаючи договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, особа розраховує на те, що у разі настання страхового випадку її майнові інтереси будуть захищені шляхом здійснення страховою організацією виплати на користь потерпілої особи у межах страхових сум (ліміту відповідальності), визначених таким договором.

Таким чином, якщо розмір страхового відшкодування визначений без проведення експертизи за згодою страховика та потерпілого, і такий розмір страхового відшкодування не перевищує ліміту відповідальності страховика, то при вирішені спору, за позовом потерпілого у ДТП до винуватця про відшкодування шкоди, на підставі статті 1194 ЦК України у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої шкоди, підлягає встановленню:

- загальний розмір заподіяної шкоди внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи;

- розмір оціненої шкоди, заподіяної внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи, яка підлягала відшкодуванню страховиком відповідно до вимог Закону № 1961-IV;

- чи покриває ліміт відповідальності, встановлений договором про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів розмір шкоди, яка підлягає відшкодуванню відповідно до пунктів 22.1 статті 22 Закону № 1961-IV.

Обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування, яка підлягала визначенню відповідно до пунктів 22.1 статті 22 Закону № 1961-IV, тобто розміром оціненої шкоди, заподіяної внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи, а не визначеної за домовленістю між потерпілим та страховиком.

За змістом статті 9 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страхова сума - це грошова сума, у межах якої страховик зобов`язаний здійснити виплату страхового відшкодування відповідно до умов договору страхування. Страхові виплати за договорами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності обмежуються страховими сумами, які діяли на дату укладення договору та зазначені в договорі страхування.

Згідно з пунктом 22.1 статті 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Страховик, керуючись нормами Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», приймає вмотивоване рішення про здійснення страхового відшкодування або про відмову у здійсненні страхового відшкодування, про що зазначено у пункті 36.1 статті 36 цього Закону.

Статтею 1194 ЦК України урегульовано питання відшкодування шкоди особою, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, зокрема особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Отже, відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37 цього Закону), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала, що покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів») (пункт 73 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц (провадження № 14-176цс18), пункт 62 постанови Великої Палати Верховного Суду від 27 березня 2019 року у справі № 752/16797/14-ц (провадження № 14-80цс19)).

Непред`явлення вимоги до страховика, який має відшкодувати шкоду відповідно до Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», є підставою для відмови у позові до особи, яка завдала шкоди. За загальним правилом, належним відповідачем у справах про відшкодування шкоди, заподіяної життю та здоров`ю потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована відповідно до Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», є страховик у межах страхової суми, зазначеної у страховому полісі. У разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої шкоди як співвідповідач має залучатися до участі у справі страхувальник.

У випадку, якщо йде мова лише про відшкодування витрат, пов`язаних з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, слід застосовувати норми статті 993 ЦК України, статті 27 Закону України «Про страхування» та статті 29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (шкода, пов`язана з пошкодженням транспортного засобу), додатково - приписи статті 1194 ЦК України у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої особою, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, шкоди.

Відповідно до пункту четвертого частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок виконання обов`язку боржника третьою особою.

Таким чином, кредитор у деліктному зобов`язанні (потерпіла) може бути замінений його страховиком (позивачем) внаслідок виконання ним обов`язку завдавача шкоди (відповідача) з відшкодування останньої.

Згідно зі статтями 993 ЦК України та 27 Закону України "Про страхування" до страховика потерпілого переходить право вимоги до завдавача шкоди у деліктному зобов`язанні у межах виплаченого потерпілому страхового відшкодування. Після такої виплати деліктне зобов`язання не припиняється. У ньому відбувається заміна кредитора: до страховика потерпілого переходить право вимоги, що належало цьому потерпілому у деліктному зобов`язанні, у межах виплаченого йому страхового відшкодування. Такий перехід права вимоги є суброгацією.

Так, розмір страхового відшкодування в наслідок скоєння ОСОБА_1 ДТП складає 30 471, 00 грн. ( а.с. 20).

Відповідач ОСОБА_1 на момент скоєння ДТП, був застрахований у АТ «Просто-страхування» та згідно полісу № АК/7803742 страхова сума (ліміт відповідальності) на одного потерпілого, зокрема, за шкоду, заподіяну майну, становила 100 000,00 грн, розмір франшизи 0 ( а.с. 35).

За вищезазначених обставин судова колегія робить висновок, що відшкодування шкоди заподіяної ОСОБА_1 потерпілому ОСОБА_2 мало відбутися у межах страхового відшкодування за полісом відповідача, оскільки страхове відшкодування ТВД Страхова компанія «Альфа-Гарант» потерпілому складає 30 471, 00 грн., а страхова сума (ліміт відповідальності) на одного потерпілого, зокрема, за шкоду, заподіяну майну за страховим полісом ОСОБА_1 , становила 100 000,00 грн.

Судова колегія погоджується з висновком суду про те, що позивач повинен був звертатися з дійсним позовом до страховика ОСОБА_1 , оскільки на момент ДТП його цивільно-правова відповідальність була забезпечена АТ «Просто-страхування», сума завданої шкоди внаслідок ДТП складала 30471,00 грн., тобто в межах суми покриття його полісом, згоду на відшкодуванням ним завданої шкоди внаслідок ДТП він не надав, та виконав покладений на нього обов`язок щодо письмового повідомлення страховика про настання страхового випадку протягом трьох робочих днів.

Враховуючи вищевикладене, судова колегія уважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на відповідача (страхувальника), який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів").

Інші доводи, наведені в обґрунтування апеляційної скарги, не можуть бути підставами для скасування ухваленого у справі судового рішення, оскільки вони по своїй суті зводяться до неправильного тлумачення апелянтом норм матеріального права.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine) від 10 лютого 2010 року, заява № 4909/04).

З огляду на те, що рішення суду відповідає вимогам закону, зібраним по справі доказам, обставинам справи, підстав для його скасування, з мотивів викладених в апеляційній скарзі, колегія суддів не вбачає. Тому апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.

Враховуючи, що вимоги апеляційної скарги залишено без задоволення судові витрати, у відповідності до вимог ст. ст. 141, 382 ЦПК України та Закону України «Про судовий збір» між сторонами не розподіляються.

Керуючись статтями 141, 367, 368, 374, 375, 376, 381-384, 390, 391 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з додатковою відповідальністю Страхова компанія «Альфа-Гарант» залишити без задоволення.

Рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 16 червня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складений 06 грудня 2021 року.

Головуючий О.Ю.Тичкова

Судді О.В. Маміна

Н.П. Пилипчук