Справа № 200/7261/13-ц
Провадження № 6/932/455/20
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 листопада 2021 року м. Дніпро

Бабушкінський районний суд м. Дніпропетровська у складі головуючого судді Кондрашова І.А., за участю секретаря судового засідання Мотуз Я.А., стягувача ОСОБА_1 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Дніпрі заяву ОСОБА_1 , про встановлення способу та порядку виконання судового рішення,

ВСТАНОВИВ:

Заявник ОСОБА_1 звернувся 04.01.2018 року до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська із заявою про зміну способу та порядку виконання судового рішення, а саме рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 20 березня 2013 року по справі № 200/7261/13-ц.

Зазначеним рішенням позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення матеріальної та моральної шкоди, задоволені частково та стягнуто із Державної казначейської служби України за рахунок Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 заподіяну моральну шкоду в сумі 20 000 грн. 00 коп. В решті вимог відмовлено.

В обґрунтування заяви про зміну способу та порядку виконання судового рішення, заявник указує, що листом від 20.12.2017 директор юридичного департаменту ДВСУ повідомив стягувача про неможливість виконання рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 20.03.2013 р., оскільки до заяви про виконання судового рішення додана лише його копія, а також не доданий оригінал виконавчого листа, що суперечить вимогам Порядку, затвердженого Постановою КМУ № 845 від 03.08.2011. Це, на думку заявника, ускладнює виконання судового рішення, оскільки ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 29.11.2012 року було роз`яснено інше рішення суду, де судом встановлено, що в розумінні п. 7 Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевого бюджетів або бюджетних установ, виконавчим документом є копія рішення суду, яке набрало законної сили. Також цією ухвалою роз`яснено, що зазначене рішення підлягає примусовому виконанню відділом примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України на підставі заяви стягувача, або добровільному виконанню Державною казначейською службою України шляхом безспірного списання коштів на користь заявника. Вказані обставини, на думку заявника, ускладнюють виконання рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 20 березня 2013 року по справі № 200/7261/13-ц, тому він просить встановити порядок і спосіб виконання рішення суду відповідно мотивувальній частині цього рішення та наявним обставинам: Боржник, тобто ДКСУ, який отримав заяву стягувача про виконання рішення з доданням копії самого рішення, повинен виконати це рішення без будь-яких додаткових вимог, зокрема направлення йому стягувачем оригіналу виконавчого листа.

Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 09 квітня 2021 року вимоги ОСОБА_1 були задоволені частково. Змінено спосіб виконання рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 20 березня 2013 року по справі № 200/7261/13-ц, а саме зобов`язано Державну казначейську службу України виплатити ОСОБА_1 заподіяну моральну шкоду в розмірі 20 000 (двадцять тисяч) гривень, 00 коп. В іншій частині вимог заяви відмовлено.

Не погодившись з такою ухвалою суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 21 вересня 2021 року ухвалу Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 09 квітня 2021 року скасовано, справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Під час повторного розгляду заяви ОСОБА_1 про зміну порядку та способу виконання судового рішення, заявник в судовому засіданні просив змінити спосіб виконання судового рішення та зобов`язати компетентні органи держави виконати свій обов`язок та виплатити йому 41 000 грн., а може й більше, як визначить суд, приблизно 61 000 грн., оскільки рішення суду про стягнення на його користь 20 000 грн. в якості відшкодування моральної шкоди, внаслідок його тривалого невиконання, відповідно до практики ЕСПЛ, змінилось та відшкодуванню підлягає більша сума, яка відповідно до ст. 625 ЦК України збільшилась на суму 3% річних та інфляційних витрат. Тому ОСОБА_1 в судовому засіданні заявляє нову позовну вимоги і просить суд стягнути на його користь більше ніж 60 000 грн. моральної шкоди.

Представник Державної казначейської служби в судове засідання не з`явився, причин неявки не повідомив, проте його неявка не перешкоджає вирішенню питання про зміну способу та порядку виконання судового рішення.

Заслухавши пояснення стягувача ОСОБА_1 , дослідивши подану ним заяву та перевіривши матеріали справи, судом встановлено таке.

Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 20 березня 2013 року по справі № 200/7261/13-ц (головуючий суддя Кудрявцева Т.О.) позовні вимоги ОСОБА_1 до Держави Україна, Державної казначейської служби України, задоволені частково.

Стягнуто з Державної казначейської служби України за рахунок Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 заподіяну моральну шкоду в сумі 20 000 грн. 00 коп. Відмовлено ОСОБА_1 в задоволенні іншої частини позовних вимог про стягнення моральної шкоди та стягнення матеріальної шкоди. Судові витрати по справі в сумі 114 грн. 70 коп. віднесено на рахунок держави.

Задовольняючи частково позовні вимоги суд виходив з того, що рішенням Європейського суду з прав людини у справі «Заїченко проти України» від 22.11.2007 року, яке є остаточним, у п.п. 28 - 30 встановлено, що невиконанням судового рішення, ухваленого на користь позивача, порушені його права, які гарантовані національним законодавством, ст. ст. 6 і 13 Конвенції з прав людини та основних свобод і ст. 1 Додаткового протоколу до цієї Конвенції. Цим самим рішенням у його п. 35 встановлено, що невиконанням ухвали про стягнення з державного бюджету 3000,00 грн. позивачу завдано немайнову (моральну) шкоду у розмірі 2000 євро. Тобто цим рішенням вказане на те, що неможливість отримати виконання рішення на її чи його користь становить втручання у право заявника на мирне володіння своїм майном, як це передбачено у першому реченні першого пункту статті 1 Першого протоколу.

Таким чином, невиконанням рішення суду і відмовою у його виконання Державною казначейською службою України порушуються права позивача на справедливий судовий розгляд у розумний термін, на ефективний захист у національному органі, на право власності, що не підлягає новому доказуванню, внаслідок встановлення цієї обставини остаточним рішенням Європейського суду з прав людини щодо цього самого права тими самими порушеннями прав тієї самої особи. Отже, діями Державної казначейської служби по поверненню позивачу без виконання листом від 05.04.2012 року рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 27.12.2011 року, невиконанням цього рішення, порушується право власності позивача на грошові кошти в сумі 17500,00 грн., належні йому до стягнення за цим рішенням, що дійсно заподіяло йому моральну шкоду.

Виходячи з принципів розумності та справедливості, враховуючи вищенаведені обставини, встановлені рішенням Європейського суду з прав людини від 22.11.2007 року у справі «Заїченко проти України», суд вважав доведеним заподіяння позивачу за вказаних обставин моральної шкоди у розмірі 20 000,00 грн. та приходить до необхідності захисту порушеного права позивача шляхом списання на відшкодування йому моральної шкоди грошових коштів з єдиного казначейського рахунку на його користь у розмірі 20 000,00 грн.

В судовому засіданні встановлено, що рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 20 березня 2013 року по справі № 200/7261/13-ц тривалий час не виконується. Доказів виконання цього рішення суду не надано.

Заявник прохає з метою створення умов для повного та своєчасного виконання рішення суду, змінити спосіб його виконання з вимоги «стягнути кошти у розмірі 20 000 грн.» на вимогу «зобов`язати Державну казначейську службу виплатити ОСОБА_1 заборгованість за рішенням суду, з урахуванням 3% річних та індексу інфляції у розмірі 61 000, 00 грн.».

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Відповідно до частин першої, третьої статті 435 ЦПК України за заявою сторони суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, може відстрочити або розстрочити виконання рішення, а за заявою стягувача чи виконавця (у випадках, встановлених законом), - встановити чи змінити спосіб або порядок його виконання.

Підставою для встановлення або зміни способу або порядку виконання, відстрочення або розстрочення виконання судового рішення є обставини, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим.

Спосіб виконання рішення визначається на підставі встановлених у статті 16 ЦК України способів захисту цивільних прав. Зміна способу і порядку виконання рішення полягає у заміні одного заходу примусового виконання іншим. При вирішенні питання про зміну способу виконання рішення суду підлягають з`ясуванню обставини, що свідчать про абсолютну неможливість виконання рішення суду. При цьому, у будь-якому випадку при зміні способу і порядку виконання рішення суду суд не може змінювати останнє по суті.

У своїй заяві ОСОБА_1 просить змінити спосіб та порядок виконання рішення суду та зобов`язати компетентні органи, а саме Державну казначейську службу України виплатити йому борг у розмірі більше ніж 61 000, 00 грн. на відшкодування моральної шкоди.

Суд погоджується з доводами заявника про те, що судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим та підлягає безумовному виконанню.

Так, Конституційний Суд України, розглядаючи справу № 1-7/2013 у рішенні від 26.06.2013, звернув увагу, що виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави.

Згідно зі статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод та практику Суду як джерело права.

Європейський суд з прав людини в пункті 40 рішення у справі "Горнсбі проти Греції" зазначив, що право на суд було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави допускала невиконання остаточного та обов`язкового судового рішення на шкоду одній зі сторін.

Разом із тим, зміна способу виконання судового рішення допускається у виключних випадках, коли є об`єктивні та непереборні труднощі у його виконанні.

Відповідно до ч. 3 ст. 33 Закону України Про виконавче провадження за наявності обставин, що ускладнюють виконання судового рішення або роблять його неможливим, сторони, а також виконавець за заявою сторін або державний виконавець з власної ініціативи у випадку, передбаченому Законом України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень", мають право звернутися до суду, який розглядав справу як суд першої інстанції, із заявою про встановлення або зміну способу і порядку виконання рішення.

Вирішуючи питання про зміну способу і порядку виконання рішення, суд повинен враховувати, що під зміною способу і порядку розуміється дія або сукупність дій, якими певним чином досягається кінцевий результат, та що підставою для зміни чи встановлення способу і порядку виконання судового рішення є обставини, що роблять виконання рішення неможливим.

Поняття «спосіб і порядок» виконання судового рішення мають спеціальне значення, яке розраховане на виконавче провадження. Вони означають визначену рішенням суду послідовність і зміст вчинення виконавчих дій державним виконавцем. Спосіб виконання судового рішення - це спосіб реалізації та здійснення способу захисту, що встановленого статтею 16 ЦК України. Під зміною способу виконання рішення суду слід розуміти прийняття судом нових заходів для реалізації рішення в разі неможливості його виконання у спосіб, раніше встановлений.

Обираючи при зверненні до суду спосіб захисту, визначений ст. 16 ЦК України, ОСОБА_1 просив суд стягнути на його користь суму моральної шкоди. Така вимога як зобов`язати відповідача - Державну казначейську службу України вчинити певні дії, а саме виплатити ОСОБА_1 суму грошових коштів в якості відшкодування моральної шкоди, не заявлялась.

Отже, суд, при зміні способу виконання судового рішення з вимоги «стягнути кошти» на вимогу «зобов`язати виплатити кошти» буде виходити за межі своїх повноважень та розглядати нову позову вимогу, яка не ставилась. Тому зміна способу та порядку виконання рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 20 березня 2013 року по справі № 200/7261/13-ц, як про те прохає стягувач, фактично змінює рішення суду по суті та спосіб захисту, встановлений ст. 16 ЦК України, а відтак така вимога не може бути задоволена.

З наведених підстав суд вважає, що в задоволенні заяви ОСОБА_1 про зміну способу та порядку виконання судового рішення, належить відмовити.

Заявник також просить стягнути більшу суму, ніж та, що міститься в резолютивній частині відповідного рішення суду, посилаючись на те, що на суму боргу нараховується автоматично 3% річних та інфляційні витрати. Зазначене виходить взагалі за межі розгляду питання про зміну порядку та способу виконання судового рішення, оскільки стягувач тим самим заявляє нову позовну вимогу в рамках процесуального інституту «зміна способу та порядку виконання судового рішення». Також законодавством України не передбачення можливість автоматичного нарахування на суму боргу за рішенням суду, 3% річних та інфляційних витрат.

Суд відхиляє всі вимоги та обґрунтування ОСОБА_1 , оскільки останній не обмежує себе будь-якими процесуальними нормами та інститутами, не обізнаний із чинним законодавством, зловживає правом. Так, стягувач просить змінити спосіб виконання судового рішення, потім в судовому засіданні просить суд стягнути кошти, фактично ставлячи нову позовну вимогу, хоча суд вирішує процесуальне питання, пов`язане із виконанням судового рішення, а не розглядає новий спір по суті. ОСОБА_1 вважає, що на судове рішення, яким стягнуто моральну шкоду, повинно автоматично нараховуватись 3% річних та інфляційні витрати за тривале його невиконання, хоча чинне законодавство не містить такого процесуального механізму. Це можливе лише шляхом подання нового позову. Більшість положень, на які посилається стягувач, взагалі не можуть бути застосовані до спірних відносин, а посилання на практику ЄСПЛ не завжди доречно, оскільки ця практика вирвана із контексту. Суд не може ігнорувати положення національного процесуального законодавства, посилаючись лише на практику ЄСПЛ, тому змінювати спосіб і порядок виконання судового рішення, вдаючись до збільшення сум, які підлягають стягненню, застосування нових способів захисту, суд позбавлений можливості.

Підсумовуючи викладене, суд приходить до висновку про необґрунтованість заяви ОСОБА_1 про зміну способу та порядку виконання судового рішення, тому відсутні правові підстави для її задоволення.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 258, 260, 261, 353, 435 Цивільного процесуального кодексу України, суд,

УХВАЛИВ:

В задоволенні заяви ОСОБА_1 , про встановлення способу та порядку виконання судового рішення, відмовити.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги до Дніпровського апеляційного суду протягом 15 днів з дня проголошення ухвали.

Учасник справи, якому повна ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Суддя Ігор КОНДРАШОВ