Провадження № 6/742/110/21
Єдиний унікальний № 742/1144/18
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 вересня 2021 року м.Прилуки

Прилуцький міськрайонний суд Чернігівської області в складі: головуючого судді Коваленко А.В.,за участі секретаря судових засідань Риндя Л.А. , державного виконавця Сапронова О.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду міста Прилуки заяву ОСОБА_1 про скасування тимчасового обмеження особи у праві виїзду за кордон, заінтересовані особи заступник начальника Прилуцького міськрайонного відділу Державної виконавчої служби Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Суми) Ярущенко М.І., ОСОБА_2 ,-

ВСТАНОВИВ:

16.08.2021 до Прилуцького міськрайонного суду звернувся ОСОБА_1 з заявою про скасування ухвали Прилуцького міськрайонного суду від 14.05.2020 про задоволення подання заступника начальника Прилуцького міськрайонного відділу ДВС Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Суми) про тимчасове обмеження його у праві виїзду за межі України.

Заява обґрунтована тим, що ухвалою Прилуцького міськрайонного суду від 14.05.2020 було задоволено подання заступника начальника Прилуцького міськрайонного відділу ДВС Північно-східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Суми) про тимчасове обмеження ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України. На думку заявника дана ухвала була винесена на підставі неповного з`ясування та недоведеності всіх обставин, що мають істотне значення для справи, а також з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Скаржник зазначає, що йому не надсилалася постанова про відкриття виконавчого провадження. Будучи необізнаним про підстави обмеження виїзду за межі України 11.05.2021 року та дізнавшись про відкриття виконавчого провадження АСВП №65615412 він відразу ж розпочав здійснювати погашення заборгованості, але через економічну нестабільність в країні він втратив можливість сплачувати заборгованість. Оскільки працевлаштуватися в Україні складно, тому він бажає працевлаштуватися за її межами.

Крім того, зазначає, що державним виконавцем під час примусового виконання рішення встановлено наявність у нього майна і вжито заходів на його реалізацію.

Державний виконавець звертаючись до суду не вжив всіх передбачених законом заходів для примусового виконання рішення, зокрема не було ініційовано ані примусового проникнення до житла, ані застосування примусового приводу. Результати вказаних заходів, в сукупності з іншими матеріалами виконавчого провадження, об`єктивно б свідчили або про наявність, або ж відсутність саме про ухилення ним від виконання покладених рішенням суду зобов`язань. Крім того, обмеження ОСОБА_1 у праві виїзду за кордон взагалі позбавляє його будь-якої можливості поїхати в іншу країну та відповідно спробувати заробити певні грошові кошти, тим самим намагатись виконувати свої зобов`язання щодо сплати боргу.

В судове засідання заявник не з"явився , але в заяві просив розглядати справу за його відсутності .

Державний виконавець в судовому засіданні проти задоволення клопотання заперечувала. Свої заперечення аргументувала тим, що боржник за весь період виконання рішення суду сплатив лише 3000 та 1000 гривень і хоча постійно перетинає кордон, а отже працевлаштований, не здійснює виплати боргу. Сплату 4000 гривень розцінює, як намагання заявника скасувати обмеження і уникнути від виконання рішення суду.

Заінтересована особа ОСОБА_2 у судове засідання не з`явився хоча належним чином був повідомлений про час і місце розгляду справи..

Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються вимоги заявника, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи, приходить до наступного висновку.

Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Судове рішення, що набрало законної сили, є підставою для його виконання. Виконання судового рішення сприяє втіленню законів у життя та зміцненню їх авторитету. Рішення суду охороняє права, свободи та законні інтереси громадян, а також є завершальною стадією судового провадження.

За статтею 18 ЦПК України, судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Право на справедливий суд, гарантоване особі у статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, розповсюджує дію і на стадію виконання судового рішення. Право на судовий розгляд було б примарним, якщо б внутрішня судова система Договірної Держави дозволила б, щоб остаточне та обов`язкове судове рішення залишалось невиконаним відносно однієї із сторін, і що виконання рішення або постанови будь-якого органу судової влади повинно розглядатися як невід`ємна частина «процесу» в розумінні статті 6 Конвенції («Іммобільяре Саффі» проти Італії», заява 22774/93, 28.07.1999, § 63; «Горнсбі проти Греції» від 19.03.1997, § 40).

Державна виконавча служба входить до системи органів Міністерства юстиції та здійснює виконання рішень судів, третейських судів та інших органів, а також посадових осіб відповідно до законів України (ст. 5 Закону України «Про виконавче провадження»).

Завданням державної виконавчої служби є своєчасне, повне і неупереджене примусове виконання рішень, передбачених законом.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, визначаються Законом України «Про виконавче провадження».

Згідно ч. 1 ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами (ч. 1 ст. 13).

За змістом статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право у разі ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду, за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи чи керівника боржника - юридичної особи за межі України до виконання зобов`язань за рішенням або погашення заборгованості за рішеннями про стягнення періодичних платежів.

Закон України «Про порядок виїзду з України та в`їзду в Україну громадян України» (у редакції чинній на час виникнення спірних відносин) регулює порядок здійснення права громадян України на виїзд з України і в`їзд в Україну, порядок оформлення документів для зарубіжних поїздок, визначає випадки тимчасового обмеження права громадян на виїзд з України і встановлює порядок розв`язання спорів у цій сфері.

За правилом пункту 5 частини 1 статті 6 Закону України «Про порядок виїзду з України та в`їзду в Україну громадян України» громадянинові України, який має паспорт, може бути тимчасово відмовлено у виїзді за кордон, зокрема, у випадках, якщо він ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням, рішенням іншого органу (посадової особи), - до виконання зобов`язань.

Відповідно до статті 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Статтею 313 ЦК України передбачено, що фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Фізична особа може бути обмежена у здійсненні права на пересування лише у випадках, встановлених законом.

Відповідно до статті 2 Протоколу № 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який гарантує деякі права і свободи, не передбачені в Конвенції та у Першому протоколі до неї, кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною. На здійснення цих прав не може бути встановлено жодних обмежень, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

З аналізу вищевказаних норм права слідує, що установлене Конституцією України та іншими нормативно-правовими актами право вільно залишати територію України може бути обмежене відносно боржника-фізичної особи за судовим рішенням шляхом установлення тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України - до виконання зобов`язань за рішенням суду.

Порядок вирішення судом питання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України та його скасування визначений статтею 441 ЦПК України, згідно із якою суд може скасувати тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України за вмотивованою заявою боржника. Суд розглядає заяву про скасування тимчасового обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України у десятиденний строк з дня її надходження у судовому засіданні з повідомленням сторін та інших заінтересованих осіб за обов`язкової участі державного (приватного) виконавця. За результатами розгляду заяви про скасування тимчасового обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України постановляється ухвала, яка може бути оскаржена.

У справі «Гочев проти Болгарії» Європейський Суд підсумував принципи, що відносяться до оцінки необхідності заходів, яке обмежують свободу пересування наступним чином.

У відношенні пропорційності обмеження, встановленого у зв`язку з неоплаченими боргами, Європейський Суд у пункті 49 цього рішення зазначив, що таке обмеження є виправданим лише остільки, оскільки сприяє досягненню переслідуваної мети гарантування повернення вказаних боргів (рішення Європейського Суду від 13 листопада 2003 року за справою «Напияло проти Хорватії» (Napijalo v. Croatia), скарга № 66485/01, §§ 78 - 82).

Окрім того, навіть якщо міра, що обмежує свободу пересування особи є початково обґрунтованою, вона може стати неспіврозмірною й порушити права особи, якщо автоматично продовжується протягом тривалого часу (рішення Європейського Суду за справою «Луордо проти Італії » (Luordov. Italy), скарга № 32190/96, § 96, рішення Європейського Суду за справою «Фельдеш та Фельдешне Хайлік проти Угорщини» (Foldes and Foldesne Hajlikv. Hungary), скарга № 41463/02, § 35, рішення Європейського Суду за справою «Рінер проти Болгарії», § 121).

Надалі у пункті 50 вказаного рішення Європейський Суд з прав людини підкреслив, що у будь-якому випадку влада країни зобов`язана забезпечити те, що порушення права особи залишати його або її країну було від самого початку і протягом всієї тривалості - виправданим та пропорційним за будь-яких обставин.

Влада не може продовжувати на довготривалі строки заходи, що обмежують свободу пересування особи без регулярної перевірки їх обґрунтованості (згадуване вище рішення Європейського Суду за справою «Рінер проти Болгарії», § 124 і згадуване вище рішення Європейського Суду «Фельдеш и Фельдешне Хайлик проти Угорщини», § 35). Така перевірка має, як правило, проводитися судами принаймні, в останній інстанції, оскільки вони забезпечують найкращі гарантії незалежності, неупередженості й законності процедури (рішення Європейського Суду від 25 січня 2007 г. за справою «Сіссаніс проти Румунії», скарга № 23468/02, § 70).

Охоплення судової перевірки має дозволити суду взяти до уваги всі фактори, що відносяться до справи, включаючи ті, що стосуються співмірності обмежувального заходу (рішення Європейського Суду від 23 червня 1981 р. за справою «Ле Конт, Ван Лейвені ДеМейере проти Бельгії» (Le Compte, Van Leuven and De Meyere v. Belgium), § 60)».

Тобто, застосовуючи статтю 2 Протоколу 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, які є джерелом права в Україні, суд зобов`язаний забезпечити, щоб порушення права особи залишати країну було виправданим та пропорційним за будь-яких обставин.

Судом встановлено, що рішенням Прилуцького міськрайонного суду від 22.05.2018 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 за договором позики від 11 листопада 2017 року грошові кошти в розмірі 3000 доларів США, що згідно курсу Національного банку України, станом на 22 травня 2018 року становить 78443 грн. 89 коп., 779 грн. 40 коп. судового збору та 7600 грн. витрат на правову допомогу.

Постановою Чернігівського апеляційного суду від 26.12.2018 року у задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_1 відмовлено. Заочне рішення Прилуцького міськрайонного суду від 22.05.2018 року- залишено без змін.

21 серпня 2018 року Прилуцьким міськрайонним судом у цивільному провадженні №2/742/586/18 (єдиний унікальний №742/1144/18) видано виконавчий лист про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 за договором позики від 11 листопада 2017 року грошові кошти в розмірі 3000 доларів США, що згідно курсу Національного банку України, станом на 22 травня 2018 року становить 78443 грн. 89 коп., 779 грн. 40 коп. судового збору та 7600 грн. витрат на правову допомогу.

31 серпня 2018 року державним виконавцем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження за вищевказаним виконавчим документом №57086639.

31 серпня 2018 року ОСОБА_1 направлено виклик до державного виконавця щодо виконання рішення суду.

Про направлення виклику та постанови про відкриття виконавчого провадження свідчить квитанція ПАТ «Укрпошта» від 04.09.2018 року.

Згідно довідки Міськрайонного управління у Прилуцькому районі та м.Прилуках Головного управління Держгеокадастру у Чернігівській області від 30 листопада 2018 року, ОСОБА_1 згідно книг записів реєстрації державних актів на право власності на землю та право постійного користування землею, договорів оренди станом на 01 січня 2013 року право власності або користування на земельні ділянки на території м.Прилуки та Прилуцького району не зареєстровано.

Крім того, судом встановлено, що на виконанні у Прилуцькому міськрайонному відділі державної виконавчої служби перебуває виконавче провадження №57121143 по виконанню судового наказу №927/351/18 від 21 серпня 2018 року, виданого Господарським судом Чернігівської області про стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Альтернативні конструкції» 312154 грн. збитків, судового збору 4682 грн. 31 коп. та 10000 грн. витрат на правничу допомогу адвоката, а всього 326836 грн. 31 коп.

При виконанні було арештовано та передано на реалізацію нерухоме майно-1/2 частина житлового будинку з надвірними будівлями загальною площею 159,6 м.кв. за адресою: АДРЕСА_1 . Згідно повідомлення ДП «Сетам» майно, передане на реалізацію, не реалізоване у зв`язку з відсутністю купівельного попиту. Прилюдні торги не відбулися. Вказане майно знято з продажу.

Відповідно до акту передачі майна стягувачу від 10.04.2020 року в рахунок боргу ТОВ «Альтернативні конструкції» отримало 1/2 частина житлового будинку з надвірними будівлями загальною площею 159,6 м.кв. за адресою: АДРЕСА_1 .

У відповідності до довідки Прилуцького міського відділу Управління державної міграційної служби України в Чернігівській області ДМС України вбачається, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , згідно обліків Прилуцького МВ УДМС України в Чернігівській області документувався паспортом громадянина України для виїзду за кордон серії НОМЕР_1 , виданий органом 7426 від 19 лютого 2016 року терміном дії до 19 лютого 2026 року.

Ухвалою Прилуцького міськрайонного суду від 14 травня 2020 року тимчасово обмежено ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 , у праві виїзду за межі України без вилучення паспорта громадянина України до виконання зобов`язань за виконавчим провадженням №57086639 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 за договором позики від 11 листопада 2017 року грошові кошти в розмірі 3000 доларів США, що згідно курсу Національного банку України, станом на 22 травня 2018 року становить 78443 грн. 89 коп., 779 грн. 40 коп. судового збору та 7600 грн. витрат на правову допомогу за виконавчим листом, виданим Прилуцьким міськрайонним судом Чернігівської області 21 серпня 2018 року у цивільному провадженні №2/742/586/18 (єдиний унікальний №742/1144/18).

Ухвалою Прилуцького міськрайонного суду від 27 травня 2021 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 про скасування тимчасового обмеження особи у праві виїзду за кордон відмовлено.

Відповідно до копії закордонного паспорту належного ОСОБА_1 , останній починаючи з 2018 року по 2021 рік регулярно перетинав кордон України та має візу республіка Польща, яка є дійсною до 14.06.2021 року.

Згідно квитанції № від 31.05.2021 року ОСОБА_1 сплатив 3000 гривень боргу в рамках виконавчого провадження №65615412.

Надаючи оцінку дослідженим в судовому засіданні доказам, суд вважає встановленим, що ОСОБА_1 був обізнаний про наявність рішення суду , яке набрало законної сили про стягнення з нього коштів в розмірі 3000 доларів США, що згідно курсу Національного банку України, станом на 22 травня 2018 року становить 78443 грн. 89 коп., 779 грн. 40 коп. судового збору та 7600 грн. витрат на правову допомогу , про що свідчить подана його представником апеляційна скарга на рішення суду , яка була залишена без задоволення.

Твердження ОСОБА_1 про те, що він не був повідомлений про відкриття виконавчого провадження та не виконання державним виконавцем всіх передбачених Законом України «Про виконавче провадження» дій , в тому числі і притягнення останнього до адміністративної відповідальності за невиконання рішення суду, суд вважає безпідставними , оскільки матеріали виконавчого провадження свідчать про те, що державним виконавцем вживалися всі можливі дії щодо виконання рішення суду, з урахуванням того, що ОСОБА_1 , відповідно до копії закордонного паспорту, з 2018 року по 2021 рік майже постійно перебував за кордоном.

Доводи про не направлення заявнику постанови про відкриття виконавчого провадження також є безпідставними, оскільки матеріали справи містять підтвердження направлення заказним листом копії постанови про відкриття виконавчого провадження та виклику до виконавця.

Крім того, слід зазначити, що ухвалою Прилуцького міськрайонного суду від 27.05.2021 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 про скасування тимчасового обмеження у праві виїзду за кордон відмовлено.

Натомість останній не скористався правом на апеляційне оскарження даної ухвали і 02.06.2021 року знову звернувся з аналогічною заявою до якої додатково долучив лише квитанцію про погашення боргу в сумі 3000 гривень.

Також , ухвалою Прилуцького міськрайонного суду від 10.06.2021 року , яка залишена без змін Постановою Чернігівського апеляційного суду від 20.07.2021 у задоволенні заяви ОСОБА_1 про скасування тимчасового обмеження у праві виїзду за кордон відмовлено.

Твердження заявника викладені в заяві про те, що підставою залишення ухвали без змін є вибраний невірний спосіб захисту є безпідставним, оскільки мотивувальна частина Постанови апеляційного суду не свідчить про надання невірної оцінки судом першої інстанції досліджених в судовому засіданні доказів, а невірний спосіб захисту , як зазначалося в ухвалі Прилуцького міськрайонного суду від 10.06.2021 року є лише додатковою окремою підставною про відмову у задоволенні заяви ОСОБА_1 .

Відповідно до вимог ч.8 ст..441 ЦПК України відмова у скасуванні тимчасового обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України не перешкоджає повторному зверненню з такою самою заявою у разі виникнення нових обставин, що обґрунтовують необхідність скасування тимчасового обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України.

Звернення до суду втретє з аналогічними вимогами, суд розцінює, як зловживання процесуальним правом та намагання отримати бажане рішення суду, а оплата 3000 гривень та 1000 гривень, які були сплачені до подачі аналогічної заяви, на переконання суду є не співмірною з боргом та не свідчить про наявність нових обставин та бажання останнього добровільно виконувати рішення суд.

Таким чином суд вважає, що матеріалами справи доведено, що зобов`язання, яке покладено на боржника ОСОБА_1 судовим рішенням не було виконано боржником.

Натомість, регулярні перетини кордону ОСОБА_1 та працевлаштування в Республіці Польща водієм ( дані обставини встановлені ухвалою суду від 10.06.2021 року), свідчать про наявність у останнього фінансової спроможності на здійснення виплати боргу та ухилення від його сплати.

Заявник звертаючись до суду вказує адресу свого місця проживання АДРЕСА_1 , хоча , як зазначив виконавець останній за вказаною адресою не проживає, а належна ОСОБА_1 1 / 2 частка будинку за вказаною адресою передана ТОВ «Альтернативні конструкції» в рахунок стягнення у виконавчому провадженні ВП № 5712143.

Дані обставини , посилюють переконання суду в тому, що боржник ухиляється від виконання рішення суду , оскільки останній жодного разу не з`являвся до виконавця та не повідомляв про місце свого знаходження.

Можливість боржника в будь-який момент виїхати за межі України може ускладнити чи зробити неможливим виконання рішення (зокрема виконавцю буде неможливо провести виконавчі дії по виконанню даного рішення без участі боржника), відтак встановлений судом такий захід, як тимчасове обмеження у праві виїзду за кордон громадянина України ОСОБА_1 до виконання ним зобов`язань за виконавчим провадженням виконавчим листом № 742/586/18 від 22.05.2018 року є виправданим та пропорційним та забезпечить реальне виконання рішення суду, що призведе до поновлення прав стягувача.

Крім того,заявником не надано жодних доказів, що останній намагався знайти роботу на території України та не задовільний фінансовий стан, що позбавляє його можливості виплачувати борг.

Базпідставними на переконання суду є і твердження скаржника про автоматичне продовження обмежень в іншому виконавчому провадженні.

Судом встановлено, що відповідно до постанови державного виконавця від 25.05.2020 року виконавчий лист № 2/742/586/18 від 22.05.2018 року повернуто стягувачу ОСОБА_2 на підставі п.3 ч.1 ст.37 закону України «Про виконавче провадження».

28.05.2021 року ОСОБА_2 повторно звернувся з заявою про відкриття виконавчого провадження за виконавчим листом виданим Прилуцьким міськрайонним судом 21 серпня 2018 року у цивільній справі № 2/742/586/18.

01.06.2021 року державним виконавцем відкрито виконавче провадження ВП № 65615412 про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за виконавчим листом виданим Прилуцькийм міськрайонним судом 21 серпня 2018 року у цивільній справі № 2/742/586/18 та направлено постанову на адресу ОСОБА_1

21.08.2021 року відповідно до відомостей розміщених на сайті АТ «Укрпошта» відправлення вручено адресату.

Станом на 03.09.2021 року заборгованість за виконавчим листом виданим Прилуцькийм міськрайонним судом 22 травня 2018 року у цивільній справі № 2/742/586/18 , яка підлягає стягненню з ОСОБА_1 становить 83 392,16 гривень.

Частиною 5 статті 37 Закону України «Про виконавче провадження встановлено, що повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених цією статтею, не позбавляє його права повторно пред`явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених статтею 12 цього Закону, крім випадків, коли виконавчий документ не підлягає виконанню або покладені виконавчим документом на боржника зобов`язання підлягають припиненню відповідно до умов угоди про врегулювання спору (мирової угоди), укладеної між іноземним суб`єктом та державою Україна на будь-якій стадії урегулювання спору або розгляду справи, включаючи стадію визнання та виконання рішення, незалежно від дати укладення такої угоди.

Стаття 40 Закону України «Про виконавче провадження» (далі - Закон) передбачає, що разі закінчення виконавчого провадження, повернення виконавчого документа до суду, який його видав, арешт, накладений на майно (кошти) боржника, знімається, відомості про боржника виключаються з Єдиного реєстру боржників, скасовуються інші вжиті виконавцем заходи щодо виконання рішення, а також проводяться інші необхідні дії у зв`язку із закінченням виконавчого провадження.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України 02.04.2012 № 512/5 тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України особи знімається у разі винесення виконавцем постанови про:

закінчення виконавчого провадження на підставі пунктів 1-3, 5-7, 9-12,14, 15 частини першої статті 39 Закону;

скасування тимчасового обмеження у праві виїзду особи з України - у разі погашення заборгованості зі сплати періодичних платежів у повному обсязі.

Аналіз вище зазначених норм права свідчить про те, що тимчасове обмеження у праві виїзду за кордон, як захід для виконання рішення суду підлягає скасування в разі закінчення виконавчого провадження , а також повернення виконавчого листа до суду. Натомість , чинне законодавство не містить вимоги про скасування обмеження права на виїзд за кордон боржнику в разі повернення виконавчого листа стягувану.

Крім того, на час розгляду справи рішення суду не виконано та стягувач реалізував своє право на повторне пред"явлення виконавчого листа до виконання, а отже накладене на боржника обмеження не є автоматичним, а являється заходом для забезпечення виконання судового рішення у цивільній справі № 2/742/586/18 , саме для виконання якого воно і було накладено.

Надаючи оцінку доводам заявника в частині дотримання вимог статті 2 Протоколу № 4 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд констатує, що обмеження заявника у праві виїзду за кордон ґрунтується на законі та переслідує легітимну мету, а саме забезпечення виконання рішення суду та захист прав стягувача, які також підлягають захисту згідно статті 1 Першого протоколу до Конвенції , якою встановлено , що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права та є пропорційним заходом , оскільки таке обмеження не позбавляє права заявника пересуватися по території України, працевлаштовуватися і крім того, дане обмеження є тимчасовим заходом.

Враховуючи викладене, суд вважає, що в задоволенні заяви ОСОБА_1 про скасування тимчасового обмеження особи у праві виїзду за межі України слід відмовити.

Керуючись ст.441 ЦПК України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні заяви ОСОБА_1 про скасування тимчасового обмеження особи у праві виїзду за кордон, заінтересовані особи заступник начальника Прилуцького міськрайонного відділу Державної виконавчої служби Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Суми) Ярущенко М.І., ОСОБА_2 відмовити.

Ухвала може бути оскаржена шляхом подачі апеляційної скарги до Чернігівського апеляційного суду через Прилуцький міськрайонний суд протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на ухвалу суду якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Суддя А.В.Коваленко