Справа № 449/507/19 Головуючий у 1 інстанції: Борняк Р.О.
Провадження № 22-ц/811/2609/20 Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 лютого 2021 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючої - судді Копняк С.М.,

суддів - Бойко С.М., Ніткевича А.В.,

секретар - Жукровська Х.І.

з участю представників апелянта адвокатів Дяківа В.Д. та Карпової О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові, в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Перемишлянського районного суду Львівської області від 13 липня 2020 року, ухвалене в складі головуючого судді Борняка Р.О., у справі за позовом ОСОБА_1 до АТ «Райффайзен Банк Аваль», третіх осіб: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про визнання договору іпотеки недійсним, -

В С Т А Н О В И Л А:

У квітні 2019 року позивач ОСОБА_1 звернулась в суд з указаним позовом до відповідача АТ «Райффайзен Банк Аваль», третіх осіб: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та просила визнати недійсним договір іпотеки від 21 березня 2006 року, укладений між АППБ «Аваль» та ОСОБА_3 і ОСОБА_7 , який посвідчений приватним нотаріусом Перемишлянського районного нотаріального округу Львівської області 21 березня 2006 року ОСОБА_8 та зареєстрований в реєстрі за № 294; скасувати в державному реєстрі іпотек запис за реєстраційним номером обтяження № 2992174 та скасувати в єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна з реєстраційним номером обтяження № 2991619.

Вимоги мотивувала тим, що згідно умов Договору іпотеки іпотекодавцем згідно даного договору є ОСОБА_7 . За приписами п.1.3. Договору іпотеки, предметом іпотеки є нерухоме майно, а саме: цегляний житловий будинок, що знаходиться в АДРЕСА_1 , який належить іпотекодавцю та його дружині ОСОБА_9 , однак правовстановчий документ, а саме, Свідоцтвом про право власності на нерухоме майно, видане Короснянською сільською радою Перемишлянського району Львівської області 07.02.2006 року на підставі рішення Перемишлянського районного суду Львівської області від 19.01.2006 року лише на ім`я одного з подружжя - ОСОБА_7 .

Передаючи в іпотеку в березні 2006 року цегляний житловий будинок, що знаходиться в АДРЕСА_1 , ОСОБА_7 вважав себе одноосібним власником такого будинку, посилаючись на рішення Перемишлянського районного суду Львівської області від 19.01.2006року, згідно якого йому було видано свідоцтво серії ЯЯЯ №730863 від 7 лютого 2006 року про право власності на житловий будинок по АДРЕСА_1 . Однак, на той час ОСОБА_7 не мав законних підстав для набуття права власності на весь житловий будинок, оскільки такий був побудований у 1979 році батьками ОСОБА_7 ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , які відповідно до актового запису № 12 від 21.12.1962 року перебували в зареєстрованому шлюбі. А відтак, будинок побудований ними під час перебування у шлюбі і належав їм на праві спільної сумісної власності. Після смерті матері ОСОБА_11 ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_7 , як спадкоємець останньої за заповітом, успадкував лише її частку будинковолодіння по АДРЕСА_1 , оскільки останній належала лише 1/2 частина будинковолодіння.

Іншим співвласником цього житлового будинку станом на 21 березня 2006 року був його батько ОСОБА_10 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , тобто через два з половиною роки після укладення договору іпотеки. І, як співвласник, він нотаріально посвідченої згоди на передачу в іпотеку цього житлового будинку не давав. Зазначені обставини встановлені рішенням Перемишлянського районного суду Львівської області від 26 жовтня2017 року у справі №449/644/17.

Крім того, цим рішенням суду, яке набрало законної сили, визнано недійсним та скасовано свідоцтво серії ЯЯЯ № 730863 від 07.02.2006 року, видане Короснянською сільською радою Перемишлянського району Львівської області на ім`я ОСОБА_7 про право власності на житловий будинок по АДРЕСА_1 . Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/6 частку житлового будинку по АДРЕСА_1 в порядку спадкування після смерті її батька ОСОБА_10 .

Відповідно на момент укладення спірного Договору іпотеки ОСОБА_10 , як співвласник житлового будинку, що знаходиться по АДРЕСА_1 нотаріально посвідченої згоди на передачу в іпотеку житлового будинку не давав, а відповідно ОСОБА_7 не мав права одноосібно розпоряджатися будинком в цілому, в тому числі передавати такий в іпотеку.

Таким чином, на момент вчинення Договору іпотеки його сторонами порушено вимоги ст.5 та ч.2 ст.6 ЗУ «Про іпотеку», а відтак в силу приписів ст.215 ЦК України просить визнати недійсним договір іпотеки, укладений між Акціонерним поштово-пенсійним банком «Аваль» та ОСОБА_3 і ОСОБА_7 від 21 березня 2006 року.

Оскаржуваним рішенням Перемишлянського районного суду Львівської області від 13 липня 2020 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до АТ Райффайзен Банк Аваль, третіх осіб: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_12 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про визнання договору іпотеки недійсним - відмовлено.

Рішення суду оскаржила позивач ОСОБА_1 .

Вважає рішення необґрунтованим та таким, що ухвалене з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Апеляційну скаргу мотивує тим, що судом першої інстанції не враховано всі обставини справи, і зокрема те, що передаючи в іпотеку, у березні 2006 року, цегляний житловий будинок, що знаходиться в АДРЕСА_1 , ОСОБА_7 вважав себе одноосібним власником такого будинку, посилаючись на рішення Перемишлянського районного суду Львівської області від 19.01.2006року, згідно якого йому було видано свідоцтво серії ЯЯЯ №730863 від 7 лютого 2006 року про право власності на цей житловий будинок. Однак, на той час ОСОБА_7 не мав законних підстав для набуття права власності на весь житловий будинок, оскільки такий був побудований у 1979 році батьками ОСОБА_7 ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , які з 21.12.1962 року перебували в зареєстрованому шлюбі, а відтак будинок, як такий, що побудований ними під час перебування у шлюбі, належав їм на праві спільної сумісної власності. Після смерті матері ОСОБА_11 ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_7 , як спадкоємець останньої за заповітом, успадкував лише її частку будинковолодіння, оскільки останній належала лише 1/2 частина такого.

Іншим співвласником житлового будинку, станом на 21 березня 2006 року був його батько ОСОБА_10 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , тобто через два з половиною роки після укладення договору іпотеки. І, як співвласник, він нотаріально посвідченої згоди на передачу в іпотеку житлового будинку, не давав. Зазначені обставини встановлені рішенням Перемишлянського районного суду Львівської області від 26 жовтня2017 року у справі №449/644/17.

Крім того, цим рішенням суду, яке набрало законної сили, визнано недійсним та скасовано свідоцтво серії ЯЯЯ № 730863 від 07.02.2006 року, видане Короснянською сільською радою Перемишлянського району Львівської області на ім`я ОСОБА_7 про право власності на житловийбудинок по АДРЕСА_1 та визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/6 частку житлового будинку по АДРЕСА_1 в порядку спадкування після смерті її батька ОСОБА_10 .

Таким чином, на момент вчинення Договору іпотеки його сторонами порушено вимоги ст.5 та ч.2 ст.6 ЗУ «Про іпотеку», що в силу приписів ст. 215 ЦК України є підставою для визнання недійсним договору іпотеки, укладеного між Акціонерним поштово-пенсійним банком «Аваль» та ОСОБА_3 і ОСОБА_7 від 21 березня 2006 року.

Окрім того, судом невірно застосовано позовну давність. Адже, право на подання відповідного позову у неї виникло із набранням законної сили судовим рішенням Перемишлянського районного суду Львівської області від 20 жовтня 2017 року, яким було скасовано свідоцтво серії НОМЕР_1 від 07.02.2006 року, видане Короснянською сільською радою Перемишлянського району Львівської області на ім`я ОСОБА_7 про право власності на житловий будинок по АДРЕСА_1 , та визнано за ОСОБА_1 права власності на 1/6 частку житлового будинку по АДРЕСА_1 в порядку спадкування після смерті її батька ОСОБА_10 , що збігається з моментом виникнення у неї, як зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явились в судове засідання суду апеляційної інстанції, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також позовних вимог та підстав позову, що були предметом розгляду в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково. До такого висновку колегія суддів дійшла, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.

Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України,кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

В силу положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно п.п. 1-3, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення зазначеним вимогам не відповідає.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надаєо цінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Пленум Верховного Суд України у п. 11 Постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 11 роз`яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів.

Суд першої інстанції зазначених вимог закону не дотримався.

За приписами ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимоги апеляційної скарги.

Частиною 2 ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Судом встановлено, що 20 березня 2006 року між акціонерним поштово-пенсійним банком «Аваль», правонаступником якого є ПАТ «Райфайзен Банк Аваль» та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір № 014/08-5/10200-СК, згідно з умовами якого позичальник отримав кредит у сумі 17000 доларів США строком по 20 березня 2013 року та прийняв на себе зобов`язання сплачувати проценти за користування кредитом у розмірі 15,00% річних і здійснювати повернення кредиту щомісячними платежами відповідно до графіку.

З метою забезпечення зобов`язання, 21 березня 2006 року було укладено договір іпотеки, згідно якого в іпотеку банку передано нерухоме майно, а саме: цегляний житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та приналежні до житлового будинку цегляно-бетонна літня кухня-підвал, дерев`яний гараж, цегляний сарай, дерев`яний сарай, цегляна убиральня, дворові споруди. На момент укладення договору іпотеки предмет іпотеки належав ОСОБА_7 . Право власності на будинок у ОСОБА_7 виникло на підставі заочного рішення Перемишлянського районного суду Львівської області від 19 січня 2006 року, яким було задоволено позов ОСОБА_7 до виконавчого комітету Короснянської сільської ради про визнання в порядку спадкування за заповітом права власності на житловий будинок.

Дружина ОСОБА_7 ОСОБА_9 13 березня 2006 року надала згоду на укладення її чоловіком ОСОБА_7 з банком договору іпотеки.

Проте заочне рішення суду від 19 січня 2006 року, на підставі якого ОСОБА_7 набув право власності на майно, яке у подальшому передано ним в іпотеку за договором від 21березня 2006 року було скасовано судом першої інстанції, хоча заяву про його скасування як заочного подано не відповідачем у справі, а особами, котрі вважали себе спадкоємцями ОСОБА_10 , що помер в 2008 році батька іпотекодавця ОСОБА_7 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 .

В зв`язку з невиконанням боржником ОСОБА_3 умов кредитного договору, порушення зобов`язання по сплаті кредиту, банк 18 лютого 2010 року звернувся в суду з позовом про дострокове стягнення заборгованості з ОСОБА_3 , як боржника та ОСОБА_13 , як поручителя на підставі договору поруки № 014/08-5/10200-1 від 20 березня 2006 року. Заочним рішенням Перемишлянського районного суду Львівської області від 07 травня 2010 року позов банку задоволено. Згідно цього рішення сума заборгованості по кредитному договору станом на 08 люте 2010 року складала 15218,47 доларів США, з яких: 9557,04 долари США заборгованості за кредитом, 1256,12 доларів США заборгованість за відсотками, 4405,31 дол. США пеня. Рішення суду не виконано.

Рішенням Перемишлянського районного суду від 27 квітня 2015 року було визнано недійсним свідоцтво про право власності на житловий будинок, видане 07 лютого 2006 року на ім`я ОСОБА_7 . Цим рішенням також було визнано право власності: за ОСОБА_9 , ОСОБА_4 , ОСОБА_14 по 1/8 (3/24) частині в порядку спадкування після смерті ОСОБА_7 ; за ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_6 по 5/24 частин в порядку спадкування після смерті ОСОБА_7 .

Рішенням Перемишлянського районного суду від 27 квітня 2015 року було встановлено, що ОСОБА_7 став власником будинку внаслідок звернення з позовом про визнання права власності в порядку спадкування після смерті ІНФОРМАЦІЯ_4 матері ОСОБА_11 , яка залишила заповіт на його користь, а правовстановлюючі документи на будинок були відсутні. Будинок був побудований ОСОБА_11 та її чоловіком ОСОБА_10 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_5 . Тому вони були співвласниками цього будинку і кожному з них належало 1/2 частки в праві спільної власності. А відтак, після смерті в 2002 році матері, ОСОБА_7 міг успадкувати лише половину будинку, яка належала його матері, оскільки батько помер вже після смерті самого ОСОБА_7 .

Таким чином, єдиним правовстановлюючим документом на будинок, було свідоцтво видане ОСОБА_7 , яке лише у 2015 році було визнане недійсним судом.

Рішенням Перемишлянського районного суду Львівської області від 31.08.2015 року, цивільний позов АТ «Райффайзен Банк Аваль» задоволено частково: звернено стягнення на предмет іпотеки згідно договору іпотеки б/н від 21.03.2006року з метою задоволення вимог АТ «Райффайзен Банк Аваль» згідно кредитного договору № 014/08-5/10200-СК від 20.03.2006 року в сумі 23 178,60 доларів США (311288,59 грн.), з яких 8 799,22 доларів США (1 18173,52 грн.) - заборгованість за кредитом, 7 379,38 дол. США (99105,07 грн.) - заборгованість за відсотками, 7000 доларів США (94010 грн.) - нарахована пеня. Визначено спосіб реалізації предмета іпотеки через проведення прилюдних торгів. Встановлено початкову ціну предмета іпотеки для його подальшої реалізації на рівні не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності або незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій. У задоволенні позову ОСОБА_3 до ПАТ Райффайзен Банк Аваль, третіх осіб: ОСОБА_6 , ОСОБА_15 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання договору іпотеки недійсним відмовлено.

Постановою Верховного суду від 16 травня 2018 року касаційну скаргу ОСОБА_3 залишено без задоволення, касаційну скаргу ПАТ Райффайзен Банк Аваль задоволено, рішення Перемишлянського районного суду Львівської області від 31 серпня 2015 року залишено в силі.

Зокрема рішенням Перемишлянського районного суду Львівської області від 31.08.2015 року встановлено: «…що, на момент укладення договору іпотеки ОСОБА_7 був власником житлового будинку переданого в іпотеку, була згода його дружини на укладення цього договору, інших зареєстрованих співвласників на той час не існувало. Право власності на 1/2 будинку за його батьком не було зареєстроване...», відповідно суд не вбачав підстав для скасування договору іпотеки.

Заочним рішенням Перемишлянського районного суду Львівської області від 20.10.2017 року цивільну справу за позовом ОСОБА_3 та ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , ОСОБА_15 та ОСОБА_5 , третя особа: ОСОБА_16 , Публічне акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль» про скасування свідоцтва про право власності на нерухоме майно та визнання права власності в порядку спадкування за законом на частку у житловому будинку задоволено частково. Свідоцтво серії ЯЯЯ №730863 від 07.02.2006року, видане Короснянською сільською радою Перемишлянського району Львівської області на ім`я ОСОБА_7 про право власності на житловий будинок по АДРЕСА_1 визнано недійсним та скасовано. Визнано за ОСОБА_3 та ОСОБА_1 право власності за кожним на 1/6 частку житлового будинку по АДРЕСА_1 , в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_10 .

Згідно частини четвертої статті 82 ЦПК України обставини, встановленні рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сіли не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи, або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем пропущено строк позовної давності, оскільки ОСОБА_1 було відомо про оспорюваний договір іпотеки від 21 березня 2006 року, в зв`язку з подачею10 лютого 2015 року разом із ОСОБА_3 заяви про скасування заочного рішення Перемишлянського районного суду Львівської області від 19.01.2006 року.

Проте, колегія суддів із таким висновком суду першої інстанції не погоджується.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Позовна давність обчислюється за загальними правилами обчислення цивільно-правових строків. Позовна давність установлюється в законі з метою упорядкування цивільного обороту за допомогою стимулювання суб`єктів, права чи законні інтереси яких порушені, до реалізації права на їх позовний захист протягом установленого строку.

Згідно частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Таким чином, початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

За змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Перш ніж застосовувати позовну давність, суд повинен з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушені право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом яких той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Таким чином, відмова в задоволенні позову у зв`язку зі спливом позовної давності без встановлення порушення права або охоронюваного законом інтересу позивача не відповідає вимогам закону.

Такий правовий висновок викладено в постанові Великої Палата Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц (провадження № 14-96цс18).

Як убачається зі змісту оскаржуваного рішення, у ньому відсутні висновки щодо порушення прав або охоронюваних законом інтересів позивача, тому висновок про відмову в задоволенні позову, лише з підстав пропуску строку позовної давності, не ґрунтується на вимогах закону.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17 (провадження № 61-30435сво18) міститься висновок, що «у статті 629 ЦК України закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Не виконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду).

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 27 січня 2020 року в справі № 761/26815/17 (провадження № 61-16353сво18) зроблено висновок, що «недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим».

Стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню (правовий висновок викладений в постановах Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-1383/2010 (провадження № 14-308цс18) та від 19 червня 2019 року у справі № 643/17966/14-ц (провадження № 14-203цс19).

В постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 листопада 2019 року у справі № 337/474/14-ц (провадження № 61-15813сво18) викладено висновок про те, що: «Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Згідно частини третьої статті 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах».

Аналогічний висновок щодо визначення поняття «добросовісність» викладено також в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 жовтня 2020 року у справа № 450/2286/16-ц (провадження № 61-2032св19) і цей підхід є усталеним у практиці суду касаційної інстанції.

Тлумачення як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 грудня 2020 року у справі № 725/4901/17 (провадження №61-8872св20)).

Підставою для визнання правочину недійсним відповідно до положень частини першої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України, є, зокрема, суперечність змісту правочину цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства.

Відповідно до частини другої статті 6 Закону України «Про іпотеку» (в редакції станом на день укладення оспорюваного договору іпотеки) майно, що є у спільній власності, може бути передане в іпотеку лише за нотаріально посвідченою згодою усіх співвласників. Співвласник нерухомого майна має право передати в іпотеку свою частку в спільному майні без згоди інших співвласників за умови виділення її в натурі та реєстрації права власності на неї як на окремий об`єкт нерухомості.

Якщо право власності на предмет іпотеки переходить до спадкоємця фізичної особи - іпотекодавця, такий спадкоємець не несе відповідальність перед іпотекодержателем за виконання основного зобов`язання, але в разі його порушення боржником він відповідає за задоволення вимоги іпотекодержателя в межах вартості предмета іпотеки (частина третя статті 23 цього Закону).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 травня 2018 року (справа № 449/1154/14, провадження № 611137св18) зазначено: «Добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Суди встановили, що на момент укладення договору іпотеки ОСОБА_9 був власником житлового будинку переданого в іпотеку, була згода його дружини на укладення цього договору, інших зареєстрованих співвласників на той час не існувало. Право власності на 1/2 будинку за його батьком не було зареєстроване. І лише рішенням Перемишлянського районного суду 27 квітня 2015 року було визнано право власності на частки в цьому будинку як за спадкоємцями ОСОБА_9 (який помер у 2006 році) так і спадкоємцями ОСОБА_12 - батька іпотекодавця ОСОБА_9 (який помер в 2008 році).

Банк, як добросовісний іпотекодержатель, який поклався на дані реєстру прав на нерухомість, про те, що ОСОБА_9 був одноособовим власником житлового будинку, і тому уклав договір іпотеки. В такій ситуації відмова у задоволенні позову про звернення стягнення на предмет іпотеки суперечить захисту інтересів добросовісного іпотекодержателя».

Оскільки на час укладення оспорюваного договору іпотеки одноосібним власником спірного нерухомого майна був ОСОБА_3 , а ПАТ «Райфайзен Банк Аваль», укладаючи оспорюваний договір іпотеки, добросовісно покладався на зазначену обставину, визнання в цій ситуації оспорюваного договору недійсним суперечитиме захисту інтересів добросовісного іпотекодержателя.

Саме такий висновок (у правовідносинах, що склалися між сторонами) про «охорону інтересів добросовісного іпотекодержателя» викладено в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 грудня 2020 року у справі № 715/32/18 (провадження №61-2418св19).

При цьому колегія суддів виходить з того, що ОСОБА_3 до часу смерті вказані відносини (щодо набуття права власності на предмет іпотеки) під сумнів не ставились, як і не ставилися іншими особами, за якими в подальшому визнано право власності на предмет іпотеки, до моменту початку звернення стягнення на нього.

Обґрунтовуючи своє рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини. В рішеннях у справах «РуїсТоріха проти Іспанії» (RuizTorijav. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, SERYAVINANDOTHERSv. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року Європейський суд з прав людини наголошує, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Консультативна рада європейських суддів у Висновку № 11 (2008) до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень зазначила, що «якість судового рішення залежить головним чином від якості його вмотивування. Виклад підстав прийняття рішення не лише полегшує розуміння та сприяє визнанню сторонами суті рішення, але, насамперед, є гарантією проти свавілля. По-перше, це зобов`язує суддю дати відповідь на аргументи сторін та вказати на доводи, що лежать в основі рішення й забезпечують його правосудність; по-друге, це дає можливість суспільству зрозуміти, яким чином функціонує судова система» (пункти 34-35).

Оскаржуване судове рішення не відповідає критерію обґрунтованості судового рішення. В контексті вказаної практики колегія суддів вважає обґрунтування цієї постанови достатнім.

Відповідно до частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Частиною другою цієї статті визначено, що неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

За таких обставин, оскільки судом першої інстанції неправильно застосовано норми матеріального права, колегія суддів приходить до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду першої інстанції з ухваленнямнового рішення, про відмову у задоволенні позову, з підстав його недоведеності.

Відповідно до частини 13 статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до ст. 382 ЦПК України в резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції зазначаються, зокрема, новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Згідно ч.1, п.п.1,2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються:у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача.

Оскільки, колегія суддів прийшла до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду першої інстанції з ухваленням нового рішення також про відмову в задоволенні позову, але з інших підстав, відповідно до приписів ст.141 ЦПК України понесені витрати на судовий збір, пов`язані з розглядом справи судом першої інстанції та апеляційної скарги покладаються на позивачку, підстав вирішення питання нового розподілу судових витрат, відсутні.

Керуючись ст. ст. 258, 259, 268, 367-369, 374 ч.1 п. п. 1, 2, 375, 376, 381-384, 389, 390, 393 ЦПК України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну cкаргу Григоряк Ольги Степанівни задовольнити частково.

Рішення Перемишлянського районного суду Львівської області від 13 липня 2020 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 до АТ «Райффайзен Банк Аваль», третіх осіб: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про визнання договору іпотеки недійсним відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 09 лютого 2021 року.

Головуюча Копняк С.М.

Судді: Бойко С.М.

Ніткевич А.В.