Провадження № 2/234/1197/21
29 січня 2021 року місто Краматорськ
Суддя Краматорського міського суду Донецької області судді Бакуменко А.В. розглянувши у порядку спрощеного провадження за наявними у справі метраіалами, у залі суду міста Краматорська Донецької області, цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , що діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітньої ОСОБА_3 третя особа орган опіки та піклування Краматорської міської ради, Управління реєстраційних повноважень та ведення реєстру територіальної громади Краматорської міської ради про усунення перешкод в користуванні власністю, шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,-
Обставини справи:
Позивачка звернулась до Краматорського міського суду з позовом про усунення перешкод шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.
В обґрунтування позову зазначили, їй на праві свідоцтва про право на спадщину за законом від 03 жовтня 2016 року належить будинок АДРЕСА_1 . В даному будинку зареєстрована ОСОБА_2 та її неповнолітня донька ОСОБА_3 . З 2018 року вони в даному будинку не мешкають, їх особистих речей в ньому не має, будь якого права на даний будинок вони не мають. На сьогоднішній час вона позбавлена можливості розпорядитись своєю власністю у будь-який спосіб. Просить суд усунути перешкоди в користуванні власністю буд. АДРЕСА_1 шляхом визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням.
Усі учасники судового засідання, належним чином повідомлялись про наявність даного позову у суді, час, місце його розгляду та мали можливість надати відзив або заперечення.
Відзив на позовну заяву не надійшов.
Дослідивши наявні у справі письмові докази, суд,-
У відповідності до свідоцтва про право на спадщину за законом, ОСОБА_1 успадкувала будинок АДРЕСА_1 (свідоцтво від 03.10.2016 року НОМЕР_1 ).
Згідно до довідки про склад сім`ї в вищевказаному будинку зареєстрована ОСОБА_1 , та ОСОБА_2 і її донька ОСОБА_3 ..
У відповідності до Акту ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в буд. АДРЕСА_1 , не мешкають з 2018 року.
Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, ратифікована Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, зокрема ст. 1 Протоколу №1 від 1952 року, передбачає право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускає позбавлення свого майна, крім як в інтересах суспільної необхідності і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнає право держави на здійснення контролю за використанням власності у відповідності з загальними інтересами або для забезпечення податків, інших зборів чи штрафів.
Відповідно до ч.4 ст. 41 Конституції України, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право власності є непорушним.
Позбавлення права користування житлом у цьому спорі є рівноцінним виселенню без надання іншого житла чи іншим способом припинення фактичного володіння і користування житлом - у випадку задоволення позову відповідач не буде мати можливості продовжити користування. Тому це є втручанням у житлові та приватні права відповідача. Водночас, користування відповідачем спірним майном є порушенням прав власника, яке є продовжуваним, і тому не правовим.
Положення ст. 391 ЦК України, на норми якої посилається позивач, не визначають конкретних правових засобів захисту права власника, а лише вказують на таку можливість у межах способів захисту цивільного права відповідно до положень ст. 16 ЦК України та ст. 5 ЦПК України.
Суд констатує, що норми цивільного та житлового права не передбачають можливості конкретного способу захисту права власника житла у даній ситуації - законом не описано випадок, коли колишній член сім`ї власника всупереч волі власника продовжує там проживати без будь-яких договірних підстав. Відповідачі вселилися як члени сім`ї власника відповідно до ст. 156 ЖК України і відноситься до цього житла як до свого. Разом із тим, вони статусу члена сім`ї (який надає право користування у таких випадках) втратили, а нового статус наймача не набули - автоматичного отримання такого статусу закон не передбачає; і було б невірним не брати до уваги зміну статусу відповідачів щодо власника і щодо житла. Ця зміна в статусі визначає, чи у правовий спосіб фактичний користувач використовує житло, і саме випадок такої зміни, переходу з одного правового стану в інший, закон не обумовлює. Відповідачі не є ні тимчасовим жильцем, ні наймачем, ні піднаймачем, ні особою, яка самоуправно зайняла приміщення тощо. Їх статус законом не визначений. Визнати відповідачів такими, що втратили право користування житлом, чи виселити (аналогічний до даної ситуації спосіб захисту) на підставі приписів цивільного та житлового законодавства неможливо - немає такої нормативної підстави, оскільки немає визначення такого статусу в законі. Власник заперечує можливість будь-яких стосунків із відповідачами з приводу житла, оскільки це стороні для нього особи. Норми житлового законодавства, як підстава для задоволення чи відмови у позові, застосовані бути не можуть. Водночас, не можна й відмовляти у розгляді справи з мотивів відсутності, неповноти, нечіткості, суперечливості законодавства, що регулює спірні відносини (ч. 10 ст. 10 ЦПК України).
Отже, слід констатувати, що наявні правові засоби не дозволяють забезпечити ефективний захист безумовного права позивача у даній справі: спеціальні норми містять спосіб захисту (втрата права користування), але не містять підстав, указаних позивачем. А цивільне законодавство передбачає як можливість (підставу) для звернення власником за захистом своїх прав у випадку перешкод (ст. 391 ЦК), так і вказує на один із способів реалізації власниками своїх прав - втрата права на користування житлом (ст. 405 ЦК). Тому у цій ситуації, на думку суду, є всі підстави для застосування загальних засад цивільного судочинства, відповідно до ст. 1, 3, 4 ЦК України.
Одним із способів захисту цивільного права є припинення дії, яка порушує право (п.3. ч.2 ст. 16 ЦК України). Фактичне користування без правових підстав чужою власністю всупереч волі власника є дією, яка порушує право. Позбавлення права користування припинить це порушення. Тому суд вважає, що в цій справі позивач обрав захист свого права відповідно до закону.
Суд приходить до висновку, що інших альтернативних способів забезпечення реалізації прав власника, ніж як визнання особи такою, що втратила право користування спірним житлом, у даній ситуації немає, позивач саме так бажає захистити свої права і має на це право. Суспільна потреба у захисті власності в цьому випадку є - захист правових цінностей і прав конкретних осіб. Тому основне питання стосується визначення того, чи не буде виселення надмірним матеріальним, побутовим та іншим тягарем для відповідачів у зіставленні з потребами захисту права власності.
Нагальність, невідкладність визнання відповідачів такими, що втратили право користуватись спірним житлом як крайнього засобу втручання у житлові права відповідача, полягає у тому, що порушено права власника. Це порушення має триваючий характер, і така ситуація потребує негайного відновлення прав за наявності такої можливості.
Відповідно вимог закону, зокрема ст. 405 ч.2 ЦК України, член сімї власника житла втрачає право на користування цим житлом в разі відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
У звязку з чим, суд приходить до висновку, що строк, передбачений ч. 2 ст. 405 ЦК України, що передбачає втрачання права користування житлом члена сімї, на момент подання заяви до суду вже сплинув, відповідач у спірній квартирі не мешкає, тому наявні підстави для визнання відповідача таким що втратив право користування житловим приміщенням, як доречний інструмент захисту права власника у цій справі.
Компенсації судового збору позивачі не вимагають.
Керуючись ст.ст. 319, 386, 391,396, 405 ЦК України, ст.ст. 12,13,259,263-265,268,280ЦПК України, Законом України Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні, Постановою Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав від 07.02.2014 року №5, суд, -
Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , що діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітньої ОСОБА_3 третя особа орган опіки та піклування Краматорської міської ради, Управління реєстраційних повноважень та ведення реєстру територіальної громади Краматорської міської ради про усунення перешкод в користуванні власністю, шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,- - задовольнити.
Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , такими що втратили право користування житловим приміщенням, будинком АДРЕСА_1 .
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.
Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення суду може бути оскаржене протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Відповідно до п. 15.5 Перехідних положень ЦПК України апеляційна скарга подається до Донецького апеляційного суду через Краматорський міський суд.

Рішення ухвалене у нарадчій кімнаті та надруковано в одному примірнику.

Суддя Краматорського міського суду А. В. Бакуменко