ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1711/21 Справа № 213/3685/20 Суддя у 1-й інстанції - Попов В.В. Суддя у 2-й інстанції - Бондар Я. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 лютого 2021 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді: Бондар Я.М.,

суддів: Барильської А.П., Зубакової В.П.,

секретар судового засідання - Кислиця І.В.

сторони справи:

скаржник - ОСОБА_1 ,

суб`єкт оскарження-головний державний виконавець Інгулецького відділу державної виконавчої служби м.Кривий Ріг ГТУЮ у Дніпропетровській області Терещенко Юлія Володимирівна,

розглянувши у відкритому судовому засіданні,відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України без фіксації судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу, без участі учасників справи, в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Пізняка Віктора Івановича, який діє в інтересах боржникаОСОБА_1 на ухвалу Інгулецького районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 03 листопада 2020 року, якою відмовлено в задоволенні скарги на рішення та дії державного виконавця, постановлену суддею Поповим В.В., у м.Кривому Розі, (відомості про дату складення повного тексту судового рішення відсутні),-

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2020 року адвокат Пізняк В.І. звернувся до суду зі скаргою в інтересах ОСОБА_1 на рішення та дії державного виконавця, в порядку, передбаченому ч.1 ст.447 ЦПК України.

Просив визнати пропущений строк для подання скарги таким, що пропущений з поважних причин та поновити його; скасувати постанову головного державного виконавця Інгулецького відділу державної виконавчої служби м.Кривий Ріг ГТУЮ у Дніпропетровській області Терещенко Ю.В. про відкриття виконавчого провадження №58460918 від 21.02.2019; визнати неправомірними дії державного виконавця Інгулецького відділу державної виконавчої служби м.Кривий Ріг ГТУЮ у Дніпропетровській області Бурдіян Є.Ю. щодо проведення розрахунку суми заборгованості по сплаті аліментів ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 на утримання неповнолітньої дитини в розмірі 1/4 з усіх доходів, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 24.10.2017 року і до повноліття дитини за виконавчим листом Інгулецького районного суду міста Кривого Рогу №213/2934/17 від 17 листопада 2017 року у виконавчому провадженні №58460918 та скасувати розрахунок суми боргу; скасувати постанови: про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника від 21.02.2019; про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України від 02.12.2019; про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві полювання від 02.12.2019; про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві користування зброєю від 02.12.2019; про внесення відомостей про боржника до Єдиного державного реєстру боржників від 03.12.2019; про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника від 04.12.2019; про арешт майна боржника від 05.12.2019; про накладення штрафу від 05.12.2019, які прийняті у виконавчому провадженні №58460918 від 21.02.2019.

В обґрунтування скарги адвокат Пізняк В.І. зазначив, що в провадженні Інгулецького відділу державної виконавчої служби м.Кривий Ріг ГТУЮ у Дніпропетровській області в період з 21.02.2019 до 13.02.2020 перебувало виконавче провадження №58460918, про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 аліментів на утримання дитини ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 у розмірі 1/4 з усіх доходів, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 24.10.2017 року і до повноліття дитини. На його думку, в ході проведення виконавчих дій, державними виконавцями даного відділу допущено ряд грубих та умисних порушень законодавства України.

Так, жодна з вказаних у виконавчому листі адрес ОСОБА_1 не відносилась до юрисдикції Інгулецького відділу державної виконавчої служби м.Кривий Ріг ГТУЮ у Дніпропетровській області, тому заява ОСОБА_2 , підлягала поверненню останній, у відповідності до п.10 ч.4 ст.4 ЗУ «Про виконавче провадження», у зв`язку з пред`явленням не за місцем виконання, але державний виконавець Терещенко Ю.В., діючи з очевидним зловживанням наданої їй влади, склала вказану постанову про відкриття виконавчого провадження та почала проводити виконавчі дії.

Крім того, державним виконавцем Бурдіян Є.Ю. було здійснено розрахунок заборгованості за аліментами в період з 17.11.2017 до 31.10.2019 за показниками середньої заробітної плати за регіоном Кривий Ріг, Дніпропетровська область, хоча ОСОБА_1 не мешкав на території міста Кривого Рогу, і у державного виконавця не було жодних правових підстав здійснювати розрахунок заборгованості за показниками з середньої заробітної плати по місту Кривому Рогу. При цьому, до розрахунку включені дані, пов`язані з нарахуванням заборгованості за цими показниками в період, коли ОСОБА_1 офіційно почав працювати в місті Кривий Ріг з 21.10.2019 у фізичної особи-підприємця ОСОБА_5 , та мав офіційну заробітну плату в розмірі 4200 грн. і з неї сплачував 25% аліментів, як було встановлено рішенням суду.

Крім того, державними виконавцями на адресу місця проживання ОСОБА_1 , а саме: АДРЕСА_1 , жодної документації щодо відкриття провадження, стягнення заборгованості у примусовому порядку не надсилались, в зв`язку з чим він був позбавлений можливості письмово повідомити виконавця у строк не пізніше наступного робочого дня після настання відповідних обставин про зміну місця проживання чи перебування (у тому числі зміну їх реєстрації) або місцезнаходження. Отже, державним виконавцем в порушення ч.1 ст.36 ЗУ «Про виконавче провадження» не вжито будь-яких дій на встановлення місця перебування боржника чи повідомлення його про примусове виконання рішення суду.

Крім цього, ОСОБА_1 значний час працював не офіційно та в середньому отримував 4000 грн. на місяць про, що було відомо ОСОБА_2 та у зв`язку з цим між ним та ОСОБА_2 укладено усну домовленість про щомісячне перерахування на її картку аліментів у розмірі встановленому рішенням суду, а саме: грошової суми у розмірі 1000 гр., які ОСОБА_1 перераховував протягом усього строку, що підтверджується у повному обсязі, матеріалами виконавчого провадження.

Також, на протиправність дій державного виконавця Бурдіян Є.Ю., вказує і те, що розрахунок проведено ним з порушеннями законодавства. Так, згідно відповіді Головного управління статистики №10-07/3016-20 від 22.09.2020 «У діючих статистичних формах, для оцінки розміру заробітної плати найманих працівників, застосовується показник фонду оплати праці. Відповідно до методології ОПСП зазначені суми наводяться до утримання обов`язкових відрахувань із заробітної плати. У національній статистичній практиці середньомісячна заробітна плата штатного працівника розраховується шляхом ділення нарахованого фонду оплати праці штатних працівників за звітний місяць (період) на середньооблікову кількість штатних працівників і на кількість місяців у періоді. Таким чином, заробітна плата включає податок на доходи фізичних осіб (18%) та військовий збір (1,5%)». В свою чергу, державним виконавцем вказані відомості просто проігноровані, тому є достатні підстави для визнання неправомірними дій державного виконавця Бурдіян Є.Ю. щодо проведення розрахунку суми заборгованості та скасувати розрахунок суми боргу.

Крім цього, у зв`язку з очевидною незаконністю постанови про відкриття виконавчого провадження та розрахунку заборгованості скасуванню підлягають і інші постанови щодо примусового виконання рішення, які значно звужують коло прав ОСОБА_1 .

З метою уникнення негативних наслідків передбачених п.7 ч.4 ст.185 ЦПК України, ОСОБА_1 вживались дії з метою досудового врегулювання спору, а саме неодноразово скеровувались скарги до Міністерства юстиції України, Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) та Саксаганського відділу державної виконавчої служби у місті Кривий Ріг Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро). 12.10.2020 за результатами розгляду заяви у задоволенні вимог відмовлено та роз`яснено, що рішення дії та бездіяльність державного виконавця боржником оскаржуються виключно до суду.

Крім цього, просить прийняти до уваги те, що виконавче провадження з 09.12.2019 до березня 2020 знаходилось у невідомому місті та на неодноразові звернення ОСОБА_1 , інформація про місцезнаходження провадження не надавалась.

Також, просить врахувати положення п.3 п.12 ЗУ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)», про продовження строків під час дії карантину. У зв`язку з викладеним виникла необхідність у визнанні строку для подання скарги таким, що пропущений з поважних причин та у його поновленні.

Ухвалою Інгулецького районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 03 листопада 2020 року повністю відмовлено у задоволенні скарги ОСОБА_1 на рішення та дії державного виконавця, в порядку, передбаченому ч.1 ст.447 ЦПК України.

Будучи незгодним з ухваленим судовим рішенням, представник боржника ОСОБА_1 - адвокат Пізняк В.І. подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на незаконність ухвали через невідповідність висновків викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи та порушенням норм процесуального, ставить питання про скасування ухвали Інгулецького районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 03 листопада 2020 року в повному обсязі, з ухваленням нового рішення, якою скаргу адвоката Пізняка В.І. в інтересах ОСОБА_1 на рішення та дії державного виконавця задовольнити у повному обсязі.

При цьому, скаржник не погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що судом не встановлено порушення прав заявника, вказує, що місце відкриття виконавчого провадження було визначено стягувачем за місцем роботи боржника, відповідно до положень статті 24 Закону України «Про виконавче провадження», наголошує на тому, що між боржником і державним виконавцем виник спір щодо розміру заборгованості за аліментами і цей спір підлягає вирішенню судом в позовному провадженні з обов`язковим залученням до розгляду справи стягувача за виконавчим листом та державного виконавця, до компетенція якого законодавець відніс обчислення розміру заборгованості за аліментами. Зазначає, що боржник ОСОБА_1 не надав жодного доказу того, що державний виконавець діяв не в межах Закону України «Про виконавче провадження» і не надсилав на його адресу місця проживання жодної документації. Вказує, що з заяви стягувача місцем роботи вказано - водій на хліб заводі, при цьому не вказано навіть місто в якому розташоване вказане підприємство, натомість згідно виконавчого листа вказано, що боржник офіційно не працює, тотожна інформація міститься і у рішенні суду від 17.11.2017 року у справі №213/2934/17 про стягнення аліментів. Інформація про відсутність офіційного працевлаштування міститься у відповідях наданих: пенсійним фондом, державною фіскальною службою, ТОВ «Криворізький хлібзавод №1».

Також скаржник зазначає, що на протиправність дій державного виконавця під час відкриття виконавчого провадження чітко вказує те, що за вказаним виконавчим листом у провадженні Саксаганського відділу ДВС м.Кривий Ріг ГТУЮ в Дніпропетровській області перебувало виконавче провадження №55493754, тому у державного виконавця Терещенко Ю.В. були відсутні підстави для відкриття виконавчого провадження.

Окрім того, представник ОСОБА_6 вважає безпідставним посилання суду на те, що не зазначення у скарзі зацікавленої особи, стягувача перешкоджає правильному вирішенню справи, оскільки відповідно до ч.3 ст.53 ЦПК України, суд при вирішенні питання про відкриття провадження у справі або при підготовці справи до розгляду може сам залучити таких осіб до участі у справі як третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору. Скаржник зазначає, що з ухвали суду не зрозуміло якими саме доказами боржник ОСОБА_1 повинен був підтвердити не надіслання на його адресу державним виконавцем документації та вказує, що суд повинен був зобов`язати державного виконавця надати документи, що підтверджують надіслання листів, копій квитанцій, накладних, з відміткою про вручення, тощо, а не відмовляти на цій підставі у здійсненні правосуддя.

Відзив на апеляційну скаргу адвоката Пізняка В.І. не надходив.

02.02.2021 року на електронну адресу суду апеляційної інстанції від начальника Інгулецький відділ державної виконавчої служби у місті Кривому Розі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерство юстиції (м.Дніпро) Гаращенко Т. надійшов лист, в якому начальник відділу просить розглянути апеляційну скаргу адвоката Пізняка В.І. на ухвалу Інгулецького районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 03.11.2020 року без участі представника державної виконавчої служби, рішення по справі просить винести на розсуд суду.

Неявка осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час та місце судового розгляду справи являється їх волевиявленням, яке свідчить про відмову від реалізації свого права на безпосередню участь у судовому розгляді справи та інших процесуальних прав, тому не може бути перешкодою для розгляду судом апеляційної інстанції питання по суті.

Виходячи з вимог п.11 частини 3 статті 2 ЦПК України щодо неприпустимості зловживання сторонами своїми процесуальними правами, статті 371 ЦПК України щодо строку розгляду апеляційної скарги, а також зважаючи на вимоги ч.2 ст.372 ЦПК України, колегія суддів визнала неявку скаржника і його представника в судове засідання такою, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду в межах скарги, доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для часткового задоволення апеляційної скарги скаржника.

Судом встановлено, щозгідно виконавчого листа №213/2934/17 (пр.2/213/1324/17) від 17 листопада 2017 року з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 стягнуто аліменти на утримання дитини ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі ј частини, починаючи з 24 жовтня 2017 року і до повноліття дитини.

Виконавчий документ надійшов на виконання до Інгулецького відділу державної виконавчої служби м.Кривий Ріг ГТУЮ у Дніпропетровській області, оскільки місцем роботи боржника ОСОБА_1 було ТОВ «Криворізький хлібзавод №1», який знаходиться на території Інгулецького району м.Кривого Рогу.

З 20.02.2020 виконавче провадження №58460918, за особистою заявою ОСОБА_1 , перебуває на виконанні в Саксаганському відділі державної виконавчої служби у місті Кривий Ріг Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро).

Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні скарги ОСОБА_1 виходив з того, що відповідно до положень статті 24 Закону України «Про виконавче провадження», місце відкриття виконавчого провадження було визначено стягувачем за місцем роботи боржника, що у даному випадку між боржником і державним виконавцем виник спір щодо розміру заборгованості за аліментами, який, відповідно до ст.71 Закону України «Про виконавче провадження» та ст.195 Сімейного кодексу України підлягає вирішенню судом в позовному провадженні з обов`язковим залученням до розгляду справи стягувача за виконавчим листом та державного виконавця, до компетенції якого законодавець відніс обчислення розміру заборгованості за аліментами, що боржником ОСОБА_1 не надано жодного документального підтвердження того, що державний виконавець діяв не в межах Закону України "Про виконавче провадження" і не надсилав на його адресу місця проживання жодної документації, тому відсутні будь-які підстави для скасування постанов щодо примусового виконання рішення та розрахунку суми боргу.

Колегія суддів частково погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

За вимогами ст.ст.263, 264 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності на підставі закону, ;що регулює подібні відносини, або керуючись загальними засадами і змістом законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення, у якому повно відображені обставини, що мають значення для цієї справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

При ухваленні рішення суд зобовязаний зясувати питання, зокрема, щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та навести докази на їх підтвердження; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обовязково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини.

Проте суд першої інстанції не з`ясував у повній мірі всі обставини, які мають значення для справи, та не виконав усі вимоги цивільного судочинства, у зв`язку із чим рішення в даній справі неможна повністю визнати законним і обґрунтованим.

Відповідно до норм ст.447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Згідно зі ст.1 Закону України «Про виконавче провадження», виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до статті 3 Закону України «Про виконавче провадження» підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів: виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України.

Виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону, зокрема, за заявою стягувача про примусове виконання рішення частина перша26 Закону України «Про виконавче провадження»).

Виконавчий документ повинен відповідати вимогам, визначеним у частині першій статті 4 Закону України «Про виконавче провадження».

Згідно з частиною четвертою вказаної статті виконавчий документ повертається стягувачу органом державної виконавчої служби, приватним виконавцем без прийняття до виконання протягом трьох робочих днів з дня його пред`явлення, якщо: 1) рішення, на підставі якого видано виконавчий документ, не набрало законної сили (крім випадків, коли рішення у встановленому законом порядку допущено до негайного виконання); 2) пропущено встановлений законом строк пред`явлення виконавчого документа до виконання; 3) боржника визнано банкрутом; 4) Національним банком України прийнято рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку-боржника; 5) юридичну особу - боржника припинено; 6) виконавчий документ не відповідає вимогам, передбаченим цією статтею, або якщо стягувач не подав заяву про примусове виконання рішення відповідно до статті 26 цього Закону; 7) виконання рішення не передбачає застосування заходів примусового виконання рішень; 8) стягувач не надав підтвердження сплати авансового внеску, якщо авансування є обов`язковим; 9) виконавчий документ не підлягає виконанню органами державної виконавчої служби, приватним виконавцем; 10) виконавчий документ пред`явлено не за місцем виконання або не за підвідомчістю.

Згідно з частинами п`ятою, шостою статті 26 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей.

За правиламим ч.1, п.1 ч.2 ст.18 вказаного Закону, виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії, а також здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

Відповідно до практики Європейського Суду з прав людини право на суд захищене статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, в пункті 66 рішення у справі «Immobiliare Saffi проти Італії», заява №22774/93, зазначено, що ефективний доступ до суду включає в себе право на виконання судового рішення без зайвих затримок.

Частинами другою, третьою статті 451 ЦПК України передбачено, що у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника).

Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

Відповідно постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних та кримінальних справ № 6 від 07.02.2016 року «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу державної виконавчої служби задовольнити вимогу заявника та усунути допущені порушення або іншим шляхом поновлює його порушені права чи свободи. При цьому суд не має права зобов`язувати зазначених осіб до вчинення тих дій, які згідно із Законом про виконавче провадження можуть здійснюватися лише державним виконавцем або відповідною посадовою особою державної виконавчої служби.

Відповідно до положень ч.1 ст.24 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчі дії провадяться державним виконавцем за місцем проживання, перебування, роботи боржника або за місцезнаходженням його майна. Право вибору місця відкриття виконавчого провадження між кількома органами державної виконавчої служби, що можуть вчиняти виконавчі дії щодо виконання рішення на території, на яку поширюються їхні функції, належить стягувачу.

Однією з вимог скарги ОСОБА_1 є скасування постанови головного державного виконавця Інгулецького відділу державної виконавчої служби м.Кривий Ріг ГТУЮ у Дніпропетровській області Терещенко Ю.В. про відкриття виконавчого провадження №58460918 від 21.02.2019, яку він вважає незаконною, оскільки у виконавчому листі зазначено, що він зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , а мешкає за адресою: АДРЕСА_2 , тобто жодна з адрес не відноситься до юрисдикції Інгулецького відділу державної виконавчої служби, у зв`язку з чим державний виконавець повинна була повернути виконавчий лист стягувачу у відповідності з нормами п.10 ч.4 ст.4 Закону України «Про виконавче провадження».

Проте, колегія суддів не може погодитись з такими доводами скаржника, оскільки, як зазначалось вище право вибору місця відкриття виконавчого провадження між кількома органами державної виконавчої служби належить саме стягувачу і у заяві стягувач зазначила місце роботи боржника «Криворізький хлібзавод №1», тому державний виконавець не мав підстав для повернення виконавчого документу стягувачу, як вважає ОСОБА_1 .

Встановивши, що виконавчий лист №213/2934/17 відповідає вимогам статті 4 Закону України «Про виконавче провадження» та пред`явлений до примусового виконання належним стягувачем в обумовлені законом строки для пред`явлення його до виконання, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що державний виконавець при винесенні постанови про відкриття виконавчого провадження діяв у відповідності до вимог Закону України «Про виконавче провадження», правомірно виніс постанову про відкриття виконавчого провадження та у нього були відсутні правові підстави для відмови у відкритті виконавчого провадження чи повернення виконавчого документа стягувачу без прийняття до виконання.

В апеляційній скарзі, представник скаржника посилається на заяву стягувача до державної виконавчої служби де було зазначено місце роботи боржникаводій на хліб заводі без зазначення місця розташування цього підприємства, при цьому копію заяви стягувача скаржник суду не надав, як і не надав копії судового рішення про стягнення аліментів та копію виконавчого листа на які він посилається у скарзі, зазначаючи, що ці документи не містять інформації про місце роботи боржника, а навпаки містять інформацію, що боржник офіційно не працює, тому дії державного виконавця щодо відкриття виконавчого провадження є незаконними.

Однак з такими висновками скаржника погодитись не можна, так як державний виконавець, отримавши від стягувача виконавчий документ про стягнення аліментів і заяву стягувача, в якій було зазначено місце роботи боржника, яке відноситься до юрисдикції Інгулецького відділу ДВС, не мав жодних підстав повертати стягувачу виконавчий лист з підстав, що боржник не мешкає в Інгулецькому районі м.Кривого Рогу Дніпропетровської області.

Отже, доводи скаржника щодо незаконності постанови головного державного виконавця Інгулецького відділу державної виконавчої служби м.Кривий Ріг ГТУЮ у Дніпропетровській області Терещенко Ю.В. про відкриття виконавчого провадження №58460918 від 21.02.2019, колегія суддів відхиляє у зв`язку з їх необґрунтованістю.

Окрім того, у скарзі ОСОБА_1 не погоджується і з розрахунком суми заборгованості по сплаті аліментів, зробленим державним виконавцем Бурдіян Є.Ю., яка становить 38919,02 грн. за період з 17.11.2017 по 31.10.2019, посилаючись на те,що розрахунок було зроблено державним виконавцем за показниками середньої заробітної плати за регіоном Кривий Ріг Дніпропетровська область, тоді, як він у цей період був зареєстрований та проживав за адресою: АДРЕСА_1 , тобто не мешкав на території міста Кривого Рогу, та крім того до розрахунку включені дані пов`язані з нарахуванням заборгованості за цими показниками в період, коли ОСОБА_1 почав офіційно працювати в м.Кривому Розі у фізичної-особи підприємця ОСОБА_5 та мав офіційну заробітну плату в розмірі 4200 грн. і з неї сплачував 25% аліментів. (а.с.41).

Згідно ч.8 ст.71 Закону України «Про виконавче провадження» спори щодо розміру заборгованості із сплати аліментів вирішуються судом за заявою заінтересованої особи у порядку, встановленому законом.

Відповідно до ч.3 ст.195 СК України розмір заборгованості за аліментами обчислюється державним виконавцем, приватним виконавцем, а в разі виникнення спору - судом.

У скарзі ОСОБА_1 просив визнати неправомірними дії державного виконавця Інгулецького відділу ДВС м.Кривого Рогу ГТУЮ у Дніпропетровській області Бурдіяна Є.Ю. щодо проведення розрахунку суми заборгованості по сплаті ним аліментів та скасувати цей розрахунок заборгованості, тобто, як правильно зазначив суд першої інстанції у даному випадку між боржником і державним виконавцем виник спір щодо розміру заборгованості за аліментами, який, відповідно до ст.71 Закону України «Про виконавче провадження» та ст.195 Сімейного кодексу України підлягає вирішенню судом в позовному провадженні з обов`язковим залученням до розгляду справи стягувача за виконавчим листом та державного виконавця, до компетенції якого законодавець відніс обчислення розміру заборгованості за аліментами.

Частиною 3 статті 12 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Статтею 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до статті 19 Закону України "Про виконавче провадження", сторони виконавчого провадження та прокурор як учасник виконавчого провадження мають право ознайомлюватися з матеріалами виконавчого провадження, робити з них виписки, знімати копії, заявляти відводи у випадках, передбачених цим Законом, мають право доступу до автоматизованої системи виконавчого провадження, право оскаржувати рішення, дії або бездіяльність виконавця у порядку, встановленому цим Законом, надавати додаткові матеріали, заявляти клопотання, брати участь у вчиненні виконавчих дій, надавати усні та письмові пояснення, заперечувати проти клопотань інших учасників виконавчого провадження та користуватися іншими правами, наданими законом.

Як встановлено судом виконавче провадження про стягнення з ОСОБА_1 аліментів на теперішній час з 20.02.2020 року передано на виконання до Саксаганського відділу державної виконавчої служби у місті Кривому Розі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Дніпро) і боржник ОСОБА_1 , як сторона виконавчого провадження має правоознайомлюватися з матеріалами виконавчого провадження, робити з них виписки, знімати копії.

Отже, на підтвердження своєї позиції щодо того, що державний виконавець не надсилав ОСОБА_1 , зокрема постанову про відкриття виконавчого провадження від 21.02.2019 або надсилав не на адресу його місця проживання, інформацію про відсутність офіційного працевлаштування надану пенсійним фондом, державною фіскальною службою, ТОВ «Криворізький хлібзавод №1», на яку у скарзі посилається представник скаржника, повинен довести ОСОБА_1 , надавши суду копії відповідних супровідних листів з виконавчого провадження та інших доказів, наявних у виконавчому провадженні, таких, однак ОСОБА_1 цим своїм правом не скористався, оскільки надані ним до скарги документи не підтверджують законність вимог скарги.

Окрім того, незрозумілим є посилання представника скаржника щодо незаконності дій державного виконавця під час відкриття виконавчого провадження №58460918 на перебування в провадженні Саксаганського відділу ДВС м.Кривий Ріг ГТУЮ в Дніпропетровській області виконавчого провадження №55493754, оскільки виконавче провадження №58460918 відкрите 21.02.2019 головним державним виконавцем Інгулецького відділу державної виконавчої служби м.Кривий Ріг ГТУЮ у Дніпропетровській області Терещенко Ю.В. по стягненню аліментів має один номер і саме це виконавче провадження за №58460918 було передано на виконання 20.02.2020 року до іншого відділу ДВС, а саме Саксаганського відділу ДВС м.Кривий Ріг ГТУЮ в Дніпропетровській області.

Таким чином висновок суду першої інстанції про те, що боржником ОСОБА_1 не надано жодного документального підтвердження того, що державний виконавець діяв не в межах Закону України "Про виконавче провадження" і не надсилав на його адресу місця проживання жодної документації, тому відсутні будь-які підстави для скасування постанов щодо примусового виконання рішення та розрахунку суми боргу, колегія суддів вважає правильним і повністю з ним погоджується.

Згідно зі статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ.

За змістом пункту 5 частини першої статті 3 Закону України «Про виконавче провадження» відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів, зокрема, постанов державних виконавців про стягнення виконавчого збору, постанов державних виконавців чи приватних виконавців про стягнення витрат виконавчого провадження, про накладення штрафу, постанов приватних виконавців про стягнення основної винагороди.

На спірні правовідносини поширюється Закон України «Про виконавче провадження», згідно зі статтею 1 якого виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

За змістом пункту 7 частини другої статті 17 Закон України «Про виконавче провадження» постанови державного виконавця про стягнення виконавчого збору, витрат на проведення виконавчих дій та накладення штрафу є виконавчими документами. Якщо виконавче провадження закінчено, а виконавчий збір, витрати на проведення виконавчих дій або штраф не стягнуто, відповідна постанова виділяється в окреме провадження і підлягає виконанню в загальному порядку.

Згідно з частиною другою статті 74 Закон України «Про виконавче провадження» рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), у тому числі постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів, можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом.

Отже, імперативною нормою частиною другою статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» закріплено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи з приводу оскарження постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій і накладенням штрафу, прийнятих у виконавчих провадженнях щодо примусового виконання усіх виконавчих документів, незалежно від того, яким органом, у тому числі судом якої юрисдикції, вони видані.

До юрисдикції адміністративних судів належать також справи про оскарження рішень, дій чи бездіяльності державної виконавчої служби, прийнятих (вчинених, допущених) під час примусового виконання постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій і накладенням штрафу, як виконавчих документів в окремому виконавчому провадженні.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Аналогічні правові висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 21 серпня 2019 року у справі № 381/2126/18 (провадження № 14- 324цс19), від 12 червня 2019 року у справі № 370/1547/17 (провадження № 14- 223цс19), від 03 квітня 2019 року у справі № 370/1288/15 (провадження№ 14-612цс18), від 03 квітня 2019 року у справі № 370/1034/15-ц (провадження № 14-103цс19).

Відтак, спори щодо накладення штрафу належать до юрисдикції адміністративних судів і їх слід розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Скаржник ОСОБА_1 , окрім постанови про відкриття провадження оскаржує ще ряд постанов винесених державним виконавцем в рамках виконавчого провадження, зокрема і постанову про накладення штрафу від 05.12.2019р., розгляд якої віднесено до юрисдикції адміністративних судів, тобто скарга на цю постанову не може бути розглянута за правилами цивільного судочинства.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Частинами першою та другою статті 377 ЦПК України передбачено, що судове рішення, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково із закриттям провадження у справі у відповідній частині з підстав, передбачених статтею 255 цього Кодексу. Порушення правил юрисдикції загальних судів, визначених статтями 19-22 цього Кодексу, є обов`язковою підставою для скасування рішення незалежно від доводів апеляційної скарги.

Оскільки суд першої інстанцій не встановив правову природу спірних правовідносин, що виникли між сторонами, у зв`язку з чим порушив норми цивільного процесуального законодавства щодо визначення предметної юрисдикції справи та розглянув в порядку цивільного судочинства скаргу щодо скасування постанови державного виконавця про накладення штрафу, яка підлягає розгляду у порядку адміністративного судочинства, ухвалене у справі судове рішення у цій частині підлягає скасуванню, а провадження у справі - закриттю.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, Дніпровський апеляційний суд , -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу адвоката Пізняка Віктора Івановича, який діє в інтересах боржникаОСОБА_1 задовольнити частково.

Ухвалу Інгулецького районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 03 листопада 2020 року в частині розгляду скарги про скасування постанови державного виконавця про накладення штрафу на боржника від 05.12.2019, скасувати.

Провадження у справі за скаргою ОСОБА_1 на постанову державного виконавця Інгулецького відділу державної виконавчої служби м. Кривий Ріг Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області Бурдіяна Євгенія Юрійовича про накладення штрафу на боржника від 05.12.2019 року закрити.

Повідомити ОСОБА_1 , що розгляд справи за його скаргою в частині скасування постанови державного виконавця про накладення штрафу на боржника віднесено до юрисдикції адміністративного суду.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 10 лютого 2021 року.

Головуючий

Судді: