Єдиний унікальний номер судової справи: 489/3334/19
Провадження № 22ц/812/88/21 Доповідач в апеляційній інстанції Самчишина Н.В.
Постанова

Іменем України

15 лютого 2021 року м. Миколаїв Справа № 489/3334/19

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого Самчишиної Н.В.,

суддів: Лисенка П.П., Серебрякової Т.В.,

із секретарем судового засідання Горенко Ю.В.,

за участю: представника позивачки ОСОБА_1 - ОСОБА_2 ,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 , подану його представником адвокатом Кащенком Станіславом Олексійовичем, на рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 21 жовтня 2020 року, ухваленого у складі головуючого судді Коваленка І.В., по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення пені за прострочення сплати аліментів,

встановив:

У червні 2019 року ОСОБА_1 діючи через свого представника адвоката Трубу К.Б. звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів.

В обґрунтування позовних вимог зазначала, що перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 , від якого вони мають спільну дитину ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Заочним рішенням Заводського районного суду міста Миколаєва від 09 лютого 2012 року з відповідача на користь ОСОБА_1 стягнуто аліменти на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1500 грн. щомісячно, починаючи з 27 вересня 2011 року і до досягнення дитиною повноліття.

Рішення набрало законної сили та було спрямовано на примусове виконання до державної виконавчої служби.

Проте, відповідач не виконував судове рішення, аліменти на утримання дитини не сплачував, внаслідок чого станом на 01 червня 2019 року утворилась заборгованість у загальному розмірі 131 100 грн.

Посилаючись на викладені обставини, ОСОБА_1 просила стягнути з ОСОБА_3 на її користь неустойку (пеню) за несвоєчасну сплату аліментів в розмірі 131 100 грн. та 4 000 грн. витрат на правничу допомогу.

В письмових поясненнях на позов представник відповідача просив відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись на те, що відповідачу не було відомо про наявність рішення суду про стягнення з нього аліментів та відкрите виконавче провадження. Зазначав, що державним виконавцем винесено постанову про накладення на боржника штрафу у розмірі 50 відсотків суми заборгованості зі сплати аліментів, а тому стягнення пені призведе до подвійної відповідальності.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Миколаєва від 16 липня 2019 року відкрито провадження за вказаним позовом. Постановлено розглядати справу в порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні з повідомленням учасників справи.

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 21 жовтня 2020 року, з урахуванням ухвали того ж суду від 23 листопада 2020 року про виправлення описки, позов ОСОБА_1 задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 пеню за порушення сплати аліментів у розмірі 131 100 грн. та на користь держави 1 311 грн. судового збору.

У відшкодуванні витрат на правничу допомогу відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду, відповідач через свого представника адвоката Кащенка С.О. подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та неналежну оцінку наданих доказів, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову.

Відповідач зазначав, що фактично відсутня його вина у формуванні значного боргу по сплаті аліментів, оскільки він не знав про наявність рішення суду про стягнення аліментів та відкриття виконавчого провадження.

Позивач відзиву на апеляційну скаргу не подала.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши наведені в скарзі доводи та дослідивши матеріали справи, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково виходячи з наступного.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з пунктом 2 частини другої статті 19 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у порядку позовного провадження (загального або спрощеного).

Позивач звернулася з даним позовом до суду 20 червня 2019 року.

Предметом позову є стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, тобто спір виник з сімейних відносин.

Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Миколаєва від 16 липня 2019 року відкрито спрощене позовне провадження в даній справі.

Відповідно до пункту 1 частини четвертої статті 274 ЦПК України (в редакції, чинній на час пред`явлення позову) в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах, що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів та поділ майна подружжя.

Статтею 181 СК України визначено, що аліменти - це кошти на утримання дитини.

Стягнення неустойки (пені) є санкцією за ухилення від сплати аліментів, а не стягненням аліментів, а тому дана справа може бути розглянута лише за правилами загального позовного провадження.

Однак, суд першої інстанції не врахував, в результаті чого помилково розглянув справу в порядку спрощеного позовного провадження.

Порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо суд розглянув в порядку спрощеного позовного провадження справу, що підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження (п.7 ч.3 ст.376 ЦПК України).

Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

За такого, оскаржуване рішення районного суду підлягає скасуванню з ухваленням по справі нового судового рішення про задоволення позову, з огляду на таке.

Як вбачається з матеріалів справи, сторони з 25 липня 2003 року перебували у зареєстрованому шлюбі. Від шлюбу мають сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . На підставі заочного рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 09 лютого 2012 року, яке набрало законної сили 21 лютого 2012 року, з відповідача на користь позивача стягнуто аліменти на утримання дитини у розмірі 1 500 грн на місяць, починаючи стягнення з 27 вересня 2011 року і до досягнення дитиною повноліття. Це рішення знаходиться на примусовому виконанні в Інгульському відділі державної виконавчої служби міста Миколаїв Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області. Відповідно до розрахунків заборгованості по аліментам, складених державним виконавцем, заборгованість відповідача по аліментам станом на 01 червня 2019 року складає 131 100 грн. (а.с.11-13). Такий розрахунок заборгованості по аліментам відповідачем не оскаржувався.

Згідно з приписами частин першої, другої статті 196 СК України, предметом доказування у справі про стягнення неустойки за порушення аліментного зобов`язання зокрема, являються обставини, які свідчать про наявність заборгованості, наявність його вини в її утворенні та обставин, які впливають на визначення остаточного розміру стягнення.

З аналізу цієї норми закону вбачається, що неустойка має нараховуватися за період з часу звернення до суду та обмежується першим днем періоду прострочення.

Відповідно до роз`яснень, що містяться у п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», передбачена ст. 196 СК відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у видi неустойки (пені) настає лише за наявності вини цієї особи.

На платника аліментів не можна покладати таку відповідальність, якщо заборгованість утворилася з незалежних вiд нього причин, зокрема, у зв`язку з несвоєчасною виплатою заробітної плати, затримкою або неправильним перерахуванням аліментів банками.

В інших випадках стягується неустойка за весь час прострочення сплати аліментів.

З огляду на встановлені обставини та наведені норми права апеляційний суд дійшов висновку, що відповідач протягом тривалого часу не виконував судове рішення щодо сплати аліментів на сина внаслідок чого у нього утворилася заборгованість по аліментах.

При обрахуванні розміру пені колегія суддів погоджується з наданим позивачем розрахунком, зокрема, що сума неустойки (пені) у розмірі одного відсотка від суми несплачених відповідачем аліментів за кожен день прострочення за період з вересня 2011 року по квітень (включно) 2019 року складає 1 885 640 грн.

Розрахунок неустойки (пені) розраховано позивачем відповідно до правової позиції Великої Палати Верховного Суду викладеної у постанові від 25 квітня 2018 року у справі № 572/1762/15-ц, провадження № 14-37цс18.

Згідно з приписами ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні відповідної норми сімейного права, суд має врахувати висновки щодо застосування відповідних норм права викладені в постановах Верховного Суду.

Так, за правовим висновком у вищезазначеній постанові Великої Палати Верховного Суду зазначено, що пеня за прострочення сплати аліментів згідно з положеннями статті 196 СК України, має розраховуватися виходячи з таких вимог закону.

Статтею 180 СК України встановлений обов`язок батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Сплата аліментів за рішенням суду є одним із способів виконання обов`язку утримувати дитину тим з батьків, хто проживає окремо від дитини.

Неустойка (пеня) - це спосіб забезпечення виконання зобов`язання. Її завдання - сприяти належному виконанню зобов`язання, стимулювати боржника до належної поведінки. Однак таку функцію неустойка виконує до моменту порушення зобов`язання боржником. Після порушення боржником свого обов`язку неустойка починає виконувати функцію майнової відповідальності. Це додаткові витрати неналежного боржника, майнове покарання його за невиконання або невчасне виконання обов`язку сплатити аліменти.

У статті 196 СК України не встановлено будь-яких обмежень періоду нарахування пені, навпаки, в ній зазначено, що пеня нараховується за кожен день прострочення.

Правило про стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення означає, що при обчисленні загальної суми пені за прострочення сплати аліментів ураховується сума несплачених аліментів та кількість днів прострочення.

Оскільки аліменти нараховуються щомісячно, строк виконання цього обов`язку буде різним, отже і кількість днів прострочення також буде різною залежно від кількості днів у місяці. Тобто, пеня за прострочення сплати аліментів повинна нараховуватися на всю суму несплачених аліментів за кожен день прострочення її сплати, а її нарахування не обмежується тільки тим місяцем, у якому не проводилося стягнення.

Отже, зобов`язання зі сплати аліментів носить періодичний характер і повинне виконуватися щомісяця, тому при розгляді спорів про стягнення на підставі частини першої статті 196 СК України пені від суми несплачених аліментів суд повинен з`ясувати розмір несплачених аліментів за кожним із цих періодичних платежів, установити строк, до якого кожне із цих зобов`язань мало бути виконане, та з урахуванням установленого - обчислити розмір пені виходячи із суми несплачених аліментів за кожен місяць окремо від дня порушення платником аліментів свого обов`язку щодо їх сплати до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, підсумувавши розміри нарахованої пені за кожен із прострочених платежів та визначивши її загальну суму.

З матеріалів справи і зокрема, розрахунку державного виконавця вбачається, що за період з 27 вересня 2011 року по 31 червня 2019 року включно боржник допустив несплату аліментів на загальну суму 131 100 грн.

Враховуючи усе вищевикладене, колегія суддів вважає, що розрахунок пені слід провести наступним чином.

За 2011 рік: за вересень 200 х 1% х 2800 дні = 5600 грн.; за жовтень 1500 х 1% х 2769 дні = 41535 грн.; за листопад 1500 х 1% х 2739 дні = 41085 грн.;за грудень 1500 х 1% х 2708 дні = 40 620 грн.;

За 2012 рік: за січень 1500 х1%х 2677 дні = 40 155 грн.;за лютий 1500 х1%х 2648 дні = 39720 грн.; за березень 1500 х1%х 2617 дні = 39255 грн.; за квітень 1500 х1%х 2587 дні = 38 805грн.;за травень 1500 х1%х 2556 дні = 38340грн.; за червень 1500 х1%х 2526 дні = 37 890 грн.; за липень 1500 х1%х 2495 дні = 37425грн.; серпень 1500 х 1% х 2464 = 36960 грн.; за вересень 1500 х 1% х 2434 дні = 36510 грн.; за жовтень 1500 х 1% х 2403 дні = 36045 грн.; за листопад 1500 х 1% х 2373 дні = 35595 грн.; за грудень 1500 х 1% х 2342 днів = 35130 грн.

За 2013 рік: за січень 1500 грн. х 1% х 2311 день = 34665 грн.; за лютий 1500 х 1% х 2283 дні = 34245 грн.; за березень 1500 х 1% х 2252 днів = 33780 грн.; за квітень 1500 х 1% х 2222 дні = 33330 грн.; за травень 1500 х 1% х 2191 день = 32865 грн.; за червень 1500 х 1% х 2161 день = 32415 грн.; за липень 1500 х 1% х 2130 днів = 31950 грн.; за серпень 1500 х 1% х 2099 днів = 31485 грн.; за вересень 1500 х 1% х 2069 день = 31035 грн.; за жовтень 1500 х 1% х 2038 днів = 30570 грн.; за листопад 1500 х 1% х 2008 днів = 30120 грн.; за грудень 1500 х 1% х 1977 днів = 29655 грн.

За 2014 рік: за січень 1500 грн. х 1% х 1946днів = 29190 грн.; за лютий 1500 х 1% х 1918 днів = 28770 грн.; за березень 1500 х 1% х 1887 днів = 28305 грн.; за квітень 1500 х 1% х 1857 днів = 27855 грн.; за травень 1500 х 1% х 1826 днів = 27390 грн.; за червень 1500 х 1% х 1796 днів = 26940 грн.; за липень 1500 х 1% х 1765 днів = 26475 грн.; за серпень 1500 х 1% х 1734 дні = 26010 грн.; за вересень 1500 х 1% х 1704 дні = 25560 грн.; за жовтень 1500 х 1% х 1673 дні = 25095 грн.; за листопад 1500 х 1% х 1643 днів = 24645 грн.; за грудень 1500 х 1% х 1612 дні = 24180 грн.

За 2015 рік: за січень 1500 грн. х 1% х 1581 день = 23715 грн.; за лютий 1500 х 1% х 1553 дні = 23295 грн.; за березень 1500 х 1% х 1522дні = 22830 грн.; за квітень 1500 х 1% х 1492дні = 22380 грн.; за травень 1500 х 1% х 1461 день = 21915 грн.; за червень 1500 х 1% х 1431 день = 21465 грн.; за липень 1500 х 1% х 1400 днів = 21000 грн.; за серпень 1500 х 1% х 1369 днів = 20535 грн.; за вересень 1500 х 1% х 1339 днів = 20085 грн.; за жовтень 1500 х 1% х 1308 днів = 19620 грн.; за листопад 1500 х 1% х 1278 днів = 19170 грн.; за грудень 1500 х 1% х 1247 днів = 18705 грн.

За 2016 рік: за січень 1500 грн. х 1% х 1216 днів = 18240 грн.; за лютий 1500 х 1% х 1187 днів = 17805 грн.; за березень 1500 х 1% х 1156 днів = 17340 грн.; за квітень 1500 х 1% х 1126 днів = 16890 грн.; за травень 1500 х 1% х 1095 днів = 16425 грн.; за червень1500 х 1% х 1065 днів = 15975 грн.; за липень 1500 х 1% х 1034 дні = 15510 грн.; за серпень 1500 х 1% х 1003дні = 15045 грн.; за вересень 1500 х 1% х 973 дні = 14595 грн.; за жовтень 1500 х 1% х 942 днів = 14130 грн.; за листопад 1500 х 1% х 912 дні = 13680 грн.; за грудень 1500 х 1% х 881 день = 13215 грн.

За 2017 рік: за січень 1500 х 1% х 850 днів = 12750 грн.; за лютий 1500 х 1% х 822 дні = 12330 грн.; за березень 1500 х 1% х 791дні = 11865 грн.; за квітень 1500 х 1% х 761 дні = 11415 грн.; за травень 1500 х 1% х 730 днів = 10950 грн.;за червень1500 х 1% х 700 днів = 10500 грн.; за липень 1500 х 1% х 669 дні = 10035 грн.; за серпень 1500 х 1% х 638дні = 9570 грн.; за вересень 1500 х 1% х 608 дні = 9120 грн.; за жовтень 1500 х 1% х 577 днів = 8655 грн.; за листопад 1500 х 1% х 547 дні = 8205 грн.; за грудень 1500 х 1% х 516 день = 7740 грн.

За 2018 рік: за січень 1500 х 1% х 485 днів = 7275 грн.; за лютий 1500 х 1% х 457 дні = 6855 грн.; за березень 1500 х 1% х 426 дні = 6390 грн.; за квітень 1500 х 1% х 396 дні = 5940 грн.; за травень 1500 х 1% х 365 днів = 5475 грн.; за червень 1500 х 1% х 335 днів = 5025 грн.; за липень 1500 х 1% х 304 дні = 4560 грн.; за серпень 1500 х 1% х 273 дні = 4095 грн.; за вересень 1500 х 1% х 243 дні = 3645 грн.; за жовтень 1500 х 1% х 212 днів = 3180 грн.; за листопад 1500 х 1% х 182 дні = 2730 грн.; за грудень 1500 х 1% х 151 день = 2265 грн.

За 2019 рік: за січень 1500 х 1% х 120 днів = 1800 грн.; за лютий 1500 х 1% х 89 дні = 1335 грн.; за березень 1500 х 1% х 58 дні = 870 грн.; за квітень 1500 х 1% х 28 днів = 420 грн.

Всього: 1 885 640 грн.

Оскільки загальний розмір нарахованої пені перевищує її межі, визначені статтею 196 СК України, то до стягнення підлягає 131 100 грн., що не перевищує 100% заборгованості боржника.

З огляду на те, що ОСОБА_1 просила суд стягнути з відповідача пеню, за вказаний період, у розмірі 131 100 грн. колегія суддів вважає, що саме ця сума підлягає стягненню з відповідача.

Доводи відповідача про його необізнаність щодо наявності судового рішення про стягнення аліментів та про відкриття виконавчого провадження не є слушними, оскільки не позбавляло останнього від його обов`язку забезпечувати належне утримання дитини, заборгованість ОСОБА_3 по аліментах виникла лише з підстав ухилення його від свого батьківського обов`язку щодо утримання дитини.

Більш того, така необізнаність відповідача не може бути підставою для відмови у позові про стягнення пені за прострочення сплати аліментів за певний період, оскільки є формальною і такою, що не відповідає правам та законним інтересам дитини.

Так, стаття 18 Конвенції про права дитини 1989 року, ратифікована постановою Верховної Ради Української РСР від 27 лютого 1991 року, визначає обов`язок Держави-учасниці докладати всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини.

Відповідно до статті 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Статтею 180 СК України встановлено обов`язок батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Сплата аліментів за рішенням суду є одним зі способів виконання обов`язку утримувати дитину тим з батьків, хто проживає окремо від дитини.

Виходячи з аналізу норм глави 49 ЦК України та статті 196 СК України неустойка (пеня) є способом забезпечення виконання зобов`язання, що має на меті сприяти належному виконанню зобов`язання.

Обов`язок утримувати дитину не залежить від звернення до суду, адже відповідач був обізнаний про свій обов`язок щомісячно сплачувати аліменти на дитину, тому повинен був прийняти міри для своєчасного перерахування аліментів.

Більш того, ухвалюючи заочне рішення 09 лютого 2012 року про стягнення з ОСОБА_3 аліментів, за відсутності останнього, Заводський районний суд м. Миколаєва виходив з того, що про час і місце розгляду справи відповідач повідомлявся належним чином, за встановленим у законному порядку місцем реєстрації його проживання.

ОСОБА_3 із цим судовим рішенням погодився та у встановленому законом порядку не оскаржував. За такого, оголошення розшуку відповідача за ухвалою Ленінського районного суду м. Миколаєва від 30 червня 2016 року не заслуговує на увагу, оскільки вищезазначеного висновку апеляційного суду не спростовує.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат позивача на професійну правничу допомогу, апеляційний суд виходить з наступного.

Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Згідно з пунктом 4 частини 1 статті 1 Закону України від 05 липня 2012 року №5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (далі - Закон №5076-VI) договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Пунктом 9 частини 1 статті 1 Закону №5076-VI встановлено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини 1 статті 1 Закону №5076-VI).

Відповідно до статті 19 Закону №5076-VI видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону №5076-VI).

Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини.

Разом із тим, чинне цивільно-процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу.

За змістом статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Згідно з частиною восьмою статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Підсумовуючи, можна зробити висновок, що ЦПК України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.

Згідно з частинами першою, другою статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 через свого представника адвоката Трубу К.Б., подала до суду позов до ОСОБА_3 про стягнення пені за прострочення сплати аліментів.

Представництво інтересів позивача у справі здійснювала адвокат Труба К.Б. на підставі ордеру Серії МК №137617 та договору про надання правової допомоги б/н від 19 червня 2019 року.

При цьому представником позивача суду першої інстанції не було надано договору про надання правової допомоги від 19 червня 2019 року, розрахунку фактичних витрат позивача на професійну правничу допомогу у даній справі, відповідно до якого було видано ордер на вказану допомогу, обґрунтування опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, на документів, що підтверджували б оплату позивачем отриманих послуг. Позивачем також не надано акта виконаних робіт.

Не надано вказаних документів і суду апеляційної інстанції.

Оскаржуваним рішенням суду позивачу відмовлено у відшкодуванні витрат на професійну правничу допомогу.

Дослідивши вказане, з огляду на ненадання позивачем доказів (договору, рахунків тощо) апеляційний суд дійшов висновку про недоведеність позивачем понесених витрат на професійну правничу допомогу під час розгляду даної справи у суді першої інстанції у розмірі 4 000 грн.

За такого апеляційний суд вважає, що відсутні підстави для задоволення вимог позивача до відповідача про стягнення витрат на професійну правничу допомогу.

Разом з тим, відповідно до положень ст. 141 ЦПК України з відповідача в дохід держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1 311 грн.

За таких обставин, рішення суду на підставі пунктів 1,4 частини першої статті 376 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням по справі нового судового рішення про задоволення позову.

Керуючись статтями 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 , подану його представником адвокатом Кащенком Станіславом Олексійовичем, задовольнити частково.

Рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 21 жовтня 2020 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення пені за прострочення сплати аліментів задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_3 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_2 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 ) пеню за порушення сплати аліментів у розмірі 131 100 грн. (сто тридцять одна тисяча сто гривень) та в дохід держави 1311 (одна тисяча триста одинадцять) грн. судового збору.

В іншій частині вимог відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду, за правилами, передбаченими статтею 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий Н.В. Самчишина

Судді: П.П. Лисенко

Т.В. Серебрякова

Повний текст постанови складено 15 лютого 2021 року.