РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 листопада 2021 року Херсонський міський суд Херсонської області у складі:

головуючого-судді Прохоренко В.В.,

секретар Свита Н.В.,

за участю позивача: ОСОБА_1

представника позивача: ОСОБА_2 ,

відповідача: ОСОБА_3 ,

представника відповідача: ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Херсоні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання договору дарування частини житлового будинку недійсним,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 , який діє від імені ОСОБА_1 , звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_3 про визнання договору дарування частини житлового будинку недійсним.

Позовні вимоги тим, що 25.04.2008 згідно договору дарування ОСОБА_1 подарувала ОСОБА_3 (відповідачу) належні їй 32/100 частини житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель та споруд під АДРЕСА_1 .

До укладання договору даврування між сторонами було досягнуто домовленість, що ОСОБА_3 в рахунок отриманого майна буде здійснювати за нею довічний догляд, тобто сторони фактично уклали договір довічного утримання.

Відразу після укладання договору дарування відповідач здійснювала належне утримання позивача, проте в минулому році утримання припинилось, тобто відповідач ОСОБА_5 фактично перестала виконувати умови договору.

Враховуючи викладене, положення ст.ст. 215,216,217,235,202,203,717,744 ЦК України просив суд визнати недійсним укладений 25.04.2008 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , договір дарування 32/100 частини житлового будинку АДРЕСА_1 .

Ухвалою Херсонського міського Херсонської області від 19.09.2019 року відкрито провадження і справу призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження.

В судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали, просили суд позов задовольнити з підстав, зазначених в ньому.

Відповідач та її представник в судовому засіданні позовні вимоги не визнали, просили суд відмовити в задоволенні позову так як позивачем не доведено належними та допустими доказами, що сторони оспорюваного правочину мали на меті укладення договору довічного утримання.

Заслухавши пояснення сторін та їх представників, покази свідків, дослідивши матеріали справи суд встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

Судом встановлено, що відповідно до договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу Пермяковою Л.І. 25.04.2008 року ОСОБА_1 , дарувальник, з однієї сторони, та ОСОБА_3 , обдарований, уклали договір про те, що Дарувальник передає, а обдарований приймає у власність безоплатно: 32/100 частки житлового будинку з відповідною частиною господарських будівель та споруд, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Звертаючись до суду з позовом про визнання договору дарування недійсним, позивач обґрунтувала вимоги тим, що насправді між нею та відповідачем було укладено договір довічного утримання, який ОСОБА_3 перестала виконувати у 2018 році.

Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Пунктом 2 частини другої статті 16 ЦК України визначено, що способами захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання правочину недійсним.

Частиною першою статті 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, передбачені у статті 203 ЦК України. Підстави недійсності правочину визначені у статті 215 ЦК України.

Відповідно до статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Згідно зі статтею 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України).

Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно була і має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не може бути підставою для визнання правочину недійсним.

Саме такі правові висновки зроблені у постанові Верховного Суду України від 23 липня 2020 року у справі 134/1020/17, які суд у відповідності до положень ч.4 ст.263 ЦПК України враховує при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про недоведення позивачем факту укладення спірного договору під впливом помилки, та відсутності доказів, що сторони оспорюваного правочину мали на меті укладення договору довічного утримання.

Пунктом 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснено судам, що за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним.

З матеріалів справи убачається, що протягом понад 12 років дарувальник не ставили питання про визнання договору дарування недійсним. Фактично проживали у АДРЕСА_2 , а тому передбачені договором дарування від 25.04.2008 року правові наслідки дійсно настали, сторони договору вчинили усі передбачені цим договором дії, виконали його.

Допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 повідомили, що вони не обізнані саем про обставини укладання догвору дарування, та знають їх зі слів сторін.

Доводи позивача та її представника, що оспорюваний правочин є недійсним, оскільки позивач не мала наміру укладати угоду дарування 32/100 частин квартири, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні та суперечать обставинам справи..

Суд вважає, що позивач не надала належних і допустимих доказів на підтвердження того, що між сторонами правочину виникли інші правовідносини, ніж передбачені договором дарування частини житлового будинку, та, що воля сторін була спрямована на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені укладеним між ними оспорюваним договором.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, про відмову у задоволенні позову.

Враховуючи викладене, керуючись ст. ст. 16, 203, 210, 215, 331, 334, 640, 717,718, 719, Цивільного кодексу України, ст. ст. 5, 76, 77, 78, 79, 89, 95, 258, 262, 263 Цивільного процесуального кодексу України,

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання договору дарування частини житлового будинку недійсним, відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Херсонського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення суду.

Суддя В.В. Прохоренко