Номер провадження: 22-ц/813/3523/21
Номер справи місцевого суду: 2-3181/11
Головуючий у першій інстанції Сувертак І. В.
Доповідач Погорєлова С. О.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.01.2021 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Одеського апеляційного суду у складі:

головуючого судді: Погорєлової С.О.

суддів: Заїкіна А.П., Таварткіладзе О.М.

за участю секретаря: Гавриленко М.А,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії Одеського обласного управління Акціонерного товариства «Ощадбанк»у справі за заявою Приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Цинєва Андрія Олександровича про встановлення порядку виконання рішення Суворовського районного суду м Одеси від 16 січня 2013 року по справі № 2-3181/11, на ухвалу Суворовського районного суду м. Одеси, постановлену під головуванням судді Сувертак І.В. 03 січня 2020року у м. Одеса, -

встановила:

У червні 2019 року до суду першої інстанції звернувся Приватний виконавець виконавчого округу Одеської області Цинєва А.О. із заявою про встановлення порядку виконання рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 16 січня 2013 року по справі №2-3181/11, шляхом надання дозволу на реалізацію (продаж) на прилюдних торгах, у межах процедури виконавчого провадження, предмета іпотеки за іпотечним договором р.№534 від 22 листопада 2007 року, а саме: домоволодіння АДРЕСА_1 , яке належить на праві власності ОСОБА_1 (ідентифікаційний код НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 ) на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого Муль Н.С., приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Одеської області 22 листопада 2007 року, зареєстрованого 22.11.2007 року у державному реєстрі правочинів за реєстраційним № 531.

Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 03 січня 2020 року у задоволенні заяви приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Цинєва А.О. про встановлення порядку виконання рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 16 січня 2013 року по справі №2-3181/11 було відмовлено.

В апеляційній скарзі представник Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії Одеського обласного управління Акціонерного товариства «Ощадбанк»просить ухвалу суду скасувати, та постановити нове судове рішення, яким заяву приватного виконавця задовольнити, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Так, на думку апелянта, судом першої інстанції не було враховано, що продаж вищевказаного домоволодіння, яке є єдиним майно, що належить боржнику та яке можливо звернути стягнення - є єдиним способом, за яким можливо виконати рішення суду у справі (а.с. 138-140).

Сторони у справі, відповідно до вимог ст.ст. 128, 130 ЦПК України, про час, дату і місце слухання справи 26 січня 2020 року сповіщались належним чином, у судове засідання не з`явилися, про причини неявки суд не повідомили, клопотань про проведення судового засідання в режимі відеоконференції, через обмеження доступу до зали судового засідання Одеського апеляційного суду внаслідок поширення в Україні коронавірусної інфекції COVID-19, не подавали.

Згідно із ч. 2 ст. 372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Виходячи з вищевказаного, враховуючи строки розгляду справи, баланс інтересів сторін у якнайскорішому розгляді справи, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності її учасників.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши наведені у апеляційній скарзі доводи, перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга представника Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії Одеського обласного управління Акціонерного товариства «Ощадбанк» підлягає залишенню без задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи, рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 11 квітня 2011 року позов Відкритого Акціонерного Товариства Державний Ощадний Банк України в особі філії - Одеського обласного управління публічного акціонерного товариства Державний Ощадний Банк України до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, було задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 , на користь Відкритого Акціонерного Товариства Державний Ощадний Банк України в особі філії - Одеського обласного управління публічного акціонерного товариства Державний Ощадний Банк України , заборгованість за кредитним договором № 2126-н від 21 листопада 2007 року в загальному розмірі, станом на 16 вересня 2010 року, - 2078988 (два мільйони сімдесят вісім тисяч дев`ятсот вісімдесят вісім) гривень 28 копійок, з яких: 1404109,00 грн. - залишок заборгованості за кредитом, 167700,00 грн. - прострочена заборгованість за кредитом, 393181,31 гри. - заборгованість по відсоткам, 78494,57 грн. - заборгованість за пенею по відсоткам, 35503,40 грн. - заборгованість за пенею по кредиту; а також понесені позивачем судові витрати у загальному розмірі 1820 гривень.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Частиною 3 статті 33 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що за наявності обставин, що ускладнюють виконання судового рішення або роблять його неможливим, сторони, а також виконавець за заявою сторін або державний виконавець з власної ініціативи у випадку, передбаченому Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», мають право звернутися до суду, який розглядав справу як суд першої інстанції, із за явою про встановлення або зміну способу і порядку виконання рішення.

У відповідності до вимог ч. 3 ст. 435 ЦПК України, підставою для встановлення або зміни способу або порядку виконання, відстрочення або розстрочення виконання судового рішення є обставини, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим.

При цьому поняття «спосіб і порядок» виконання судового рішення має спеціальне значення, яке розраховане на виконавче провадження. Вони означають визначену рішенням суду послідовність і зміст вчинення виконавчих дій державним виконавцем. Спосіб виконання судового рішення - це спосіб реалізації та здійснення способу захисту, що встановленого статтею 16 ЦК України. Під зміною способу виконання рішення суду слід розуміти прийняття судом нових заходів для реалізації рішення в разі неможливості його виконання у спосіб, раніше встановлений. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 25 листопада 2015 року по цивільній справі № 6-1829 цс15.

Суд, при вирішенні питання про зміну способу та порядку виконання рішення суду, не може змінювати саме рішення, про що фактично просить заявник.

Встановлення судом порядку виконання рішення суду можливе у виняткових випадках та за наявності обставин, що утруднюють виконання рішення, і у розумінні ст.435 ЦПК України, це мають бути виключні обставини.

При вирішенні питання про встановлення способу виконання суд повинен з`ясовувати обставини, що свідчать про неможливість виконання рішення.

Згідно матеріалів заяви, на час розгляду справи судовм першої інстанції, на примусовому виконанні у приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Цинєва Андрія Олександровича знаходилось виконавче провадження ВП 58792876 з примусового виконання виконавчого листа №2-3181/2011.

Діями державного виконавця встановлено, що відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта (номер інформаційної довідки №168591861 від 30.05.2019 року), ОСОБА_1 належить на праві власності домоволодіння АДРЕСА_2 .

За даною адресою разом з боржником зареєстрована її малолітня дитина ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

10 квітня 2019 року Приватним виконавцем ОСОБА_3 за участі боржника, представника стягувача та у присутності понятих проведено опис та арешт вищевказаного домоволодіння, про що винесено відповідну постанову.

При цьому, до відповідної служби у справах дітей про надання дозволу на примусову реалізацію квартири, приватний виконавець не звертався.

Як вірно вказано в ухвалі суду, вищезазначене не є обставинами, що утруднюють виконання рішення, і у розумінні ст.435 ЦПК України, не може бути виключними обставинами.

Таким чином, дослідивши наявні матеріали справи, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про необхідність відмови в задоволені подання Приватного виконавця Цинєва А.О. про встановлення порядку виконання рішення, оскільки заявником не надано суду переконливих доказів, що підтверджують наявність виняткових обставин та таких, що утруднюють виконання рішення суду, доцільність і необхідність встановлення порядку виконання судового рішення, який, не змінюючи резолютивну частину судового рішення, забезпечить його виконання.

Колегія суддів вважає необгрунтованим посилання у апеляційній скарзі представника Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії Одеського обласного управління Акціонерного товариства «Ощадбанк»про те, що продаж вищевказаного домоволодіння, яке є єдиним майно, що належить боржнику та яке можливо звернути стягнення - є єдиним способом, за яким можливо виконати рішення суду у справі.

Колегія суддів зауважує, що відповідно до ст. 41 Конституції України, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Дана правова норма Конституції України кореспондується до ст.321 ЦК України,згідно якої право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Разом з тим, згідно з п. 28 розділу VІІ Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України 02 квітня 2012 року N 512/5, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 2 квітня 2012 р. за N 489/20802, у разі передачі на реалізацію нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону. Якщо такий дозвіл не надано, виконавець продовжує виконання рішення за рахунок іншого майна боржника, а в разі відсутності такого майна повертає виконавчий документ стягувачу з підстави, передбаченої пунктом 2 частини першої статті 37 Закону.

Відповідно до п. 67 Порядку провадження органами опіки та піклування діяльності, пов`язаної із захистом прав дитини, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №866 від 24 вересня 2008 року, дозвіл на вчинення правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким має дитина надається районною, районною у мм. Києві та Севастополі держадміністрацією, виконавчим органом міської, районної у місті (у разі утворення) ради, сільської, селищної ради об`єднаної територіальної громади за поданням служби у справах дітей після проведення зазначеною службою перевірки документів за місцем знаходження майна протягом одного місяця з дня надходження заяви на вчинення правочинів щодо нерухомого майна дитини лише у разі гарантування збереження її права на житло і оформляється рішенням, витяг з якого видається заявникам службою у справах дітей. Для здійснення правочинів щодо нерухомого майна дитини батьки, опікуни або піклувальники подають службі у справах дітей документи, зазначені у пункті 66 цього Порядку. Служба у справах дітей розглядає протягом 10 робочих днів подані документи та з`ясовує наявність (відсутність) обставин, що можуть бути підставою для відмови у наданні дозволу на вчинення правочинів щодо нерухомого майна дитини.

Відповідно до п. 7 ч. 5 ст. 177 СК України органи опіки та піклування можуть відмовити у наданні дозволу на вчинення правочинів щодо нерухомого майна дитини з одночасним зверненням до нотаріуса щодо накладення заборони відчуження такого майна лише у випадках, якщо ними встановлено, що вчинення правочину призведе до звуження обсягу існуючих майнових прав дитини та/або порушення охоронюваних законом інтересів дитини.

Однак, у порушення вказаних норм, приватний виконавець не звертався до відповідної служби у справах дітей щодо надання дозволу на реалізацію майна боржника.

Згідно з ч. 2 ст. 6 Закону України «Про охорону дитинства» держава гарантує дитині право на охорону здоров`я, безоплатну кваліфіковану медичну допомогу в державних і комунальних закладах охорони здоров`я, сприяє створенню безпечних умов для життя і здорового розвитку дитини, раціонального харчування, формуванню навичок здорового способу життя.

Відповідно до ч. 1 ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Згідно з ч. 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

Частинами 1, 2 статті 19 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, держави-учасниці вживають всіх необхідних законодавчих, адміністративних, соціальних і просвітніх заходів з метою захисту дитини від усіх форм фізичного та психологічного насильства, образи чи зловживань, відсутності піклування чи недбалого і брутального поводження та експлуатації, включаючи сексуальні зловживання, з боку батьків, законних опікунів чи будь-якої іншої особи, яка турбується про дитину.

Враховуючи вищевикладене та те, що окрім боржника у домоволодінні зареєстрована та проживає неповнолітня дитина, колегія суддів доходить висновку, що примусова реалізація вищевказаного домоволодіння без дозволу органу опіки та піклування призведе до порушення прав дитини, а саме, може призвести до погіршення рівню життя, достатнього для фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку дитини, що є неприпустимим з огляду на дотримання прав дитини, які їй гарантуються державою та міжнародним співтовариством.

Інші докази та обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі (яка фактично повторює доводи заяви Приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Цинєва А.О. про встановлення порядку виконання судового рішення), були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановлені судом дотримані норми матеріального і процесуального права.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення.

При зазначених обставинах, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно й всебічно дослідив та надав оцінку обставинам по справі, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, що їх регулює. Ухвалу Суворовського районного суду м. Одеси від 03 січня 2020 року постановлено з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстави для її скасування відсутні.

Керуючись ст. 367, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. ст. 375, 381-384, 390 ЦПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу представника Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії Одеського обласного управління Акціонерного товариства «Ощадбанк», залишити без задоволення.

Ухвалу Суворовського районного суду м. Одеси від 03 січня 2020 року- залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку за правилами ст. 389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складений 04 лютого 2021 року.

Головуючий С.О. Погорєлова

Судді А.П. Заїкін

О.М. Таварткіладзе