Справа № 182/5132/19
Провадження № 2/0182/980/2021
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03.02.2021 року Нікопольський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого суддіРибакової В.В.
при секретаріШалівській А.С.

за участю представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , відповідача - ОСОБА_3 , розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні в м. Нікополі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про стягнення грошових коштів, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з зазначеним позовом (а.с.1-8) та просить стягнути з ОСОБА_4 на його користь безпідставно отримані кошти в сумі 47361,48 грн. як аліменти на сина ОСОБА_5 за період з жовтня місяця 2017 року по березень місяць 2019 року, та 14496, 00 грн. як проценти за користування ними у відповідності до ст.536 ЦК України, а всього стягнути 61857,48 грн. та понесені ним судові витрати. В обґрунтування позовних вимог посилається на наступні обставини.

Вони з відповідачем перебували у шлюбі з 26.02.2003 року, від якого мають двох синів ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Під час шлюбу ОСОБА_4 звернулася до суду з заявою про видачу судового наказу про стягнення з нього аліментів на утримання дітей. Судовим наказом від 09.08.2017 року з нього було стягнуто аліменти на дітей в розмірі 1/3 частини усіх його доходів. З серпня 2017 року син ОСОБА_5 став постійно проживати у баби ОСОБА_7 та діда ОСОБА_8 та знаходитись на їх та його-позивача утриманні. З цього часу відповідач ОСОБА_4 ніякої участі у житті сина ОСОБА_5 не приймала, грошей, які сплачував відповідач як аліменти, на його утримання не витрачала. Рішенням Нікопольського міськрайонного суду від 29.01.2019 року по справі №182/3808/18 звільнено ОСОБА_1 з 29.05.2018 року від сплати аліментів, які стягувались з нього на користь ОСОБА_4 на утримання дітей ОСОБА_5 та ОСОБА_6 у розмірі 1/3 частини усіх видів його заробітку (доходу) щомісяця на підставі судового наказу №182/3827/17 від 09.08.2017 року. Вказаний судовий наказ ухвалено повернути до суду. Також цим рішенням встановлено, що з серпня 2017 року по січень 2019 року ОСОБА_5 проживав в сім`ї його баби ОСОБА_7 та діда ОСОБА_8 . Але з травня 2018 року по березень 2019 року бухгалтерія підприємства, де працював позивач, перераховувала на користь відповідача аліменти в розмірі 1/3 частини. З жовтня 2017 року по березень 2019 року на виконання судового наказу відповідачу було перераховано на утримання двох дітей 94722,96 грн., що на одну дитину складає - 47361,48 грн. Вказав, що аліменти на утримання сина ОСОБА_5 відповідачем не витрачались на сина. Згідно наведеного позивачем розрахунку, за час утримання грошей як аліментів на сина ОСОБА_5 , відповідачем повинні бути сплачені проценти за користування ними в розмірі 14496,00 грн. Добровільно переплачені кошти відповідач відмовляється повертати. На підставі наведеного, просить позовні вимоги задовольнити.

Ухвалою судді від 15.08.2019 року (а.с.53-54) заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову повернуто заявнику.

Ухвалою судді від 24.09.2019 року (а.с.59-60), позовну заяву прийнято до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін; відкрито провадження по справі; призначено проведення першого судового засідання для розгляду справи по суті.

21.10.2019 року від відповідача надійшов відзив на позовну заяву з додатками (а.с.68-70), згідно якого просить позовну заву залишити без задоволення, посилаючись на наступні обставини. З 2005 року між нею та позивачем постійно виникали сварки, він застосовував до неї фізичне насилля. Вказала, що кошти, які були стягнуті за період з липня 2017 року по травень 2018 року витрачались нею за цільовим призначенням на дітей. Вона купувала одяг, їжу, ліки, кожного місяця надавала гроші на школу, придбала мобільний телефон, поповнювала мобільний рахунок, сплачувала комунальні платежі. За час проживання з позивачем однією родиною отримані аліменти витрачались на потреби сім`ї. Лише після розриву їх відносин з травня 2018 року позивач заявив до неї претензії щодо нецільового витрачання коштів. З травня 2018 року син ОСОБА_5 виявив бажання проживати зі своїми бабою та дідом. Вказала, що до травня 2018 року вони проживали однією родиною. Зазначила, що позивачем не надано жодних доказів, що аліменти отримані за період з серпня 2017 року до квітня 2018 року нею витрачались не за цільовим призначенням.

28.10.2019 року від позивача надійшла відповідь на відзив (а.с.98-103) з додатками, згідно якої проти викладеного у відзиві заперечує, послався на обставини щодо неприязних стосунків з відповідачем, обставини викладені у позові підтримує та на задоволенні позову наполягає.

06.11.2019 року від відповідача надійшли заперечення (а.с.118-119), згідно яких просить позовну заву залишити без задоволення. Вказала, що завжди приймала та приймає участь у житті синів, аліменти завжди витрачались на їх потреби. Зазначила, що з заявою до органу опіки і піклування щодо нецільового витрачання аліментів позивач звернувся у січні 2019 року через два роки від тієї дати, з якої позивач просить стягнути безпідставно отримані кошти, крім того, в повідомленні органу опіки та піклування не зазначено, за який саме період нею використовувались кошти не за цільовим призначенням.

Ухвалою суду від 15.04.2020 року (а.с.141) заяву ОСОБА_1 про повернення судового збору задоволено; зобов`язано Управління Державної казначейської служби України у м. Нікополі Дніпропетровської області повернути ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ), сплачений ним судовий збір згідно квитанції № 0.0..1 від 26.07.2019 року в АТ КБ «ПриватБанк» на рахунок № НОМЕР_2 , МФО - 899998, код ЄДРПОУ - 38033121 в розмірі 384 грн. 00 коп. (триста вісімдесят чотири грн. 00 коп.).

Представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 у судовому засіданні на позовних вимогах наполягав та просив їх задовольнити. Обставини викладені у позові підтвердив. Вказав, що рішенням суду від 29.01.2019 року встановлено, що з серпня 2017 року ОСОБА_5 став постійно проживати у баби ОСОБА_7 та діда ОСОБА_8 та знаходитьсь на їх та позивача утриманні. З цього часу відповідач допомоги на утримання сина ОСОБА_5 не надавала. Добровільно повернути гроші відповідач не бажає.

Відповідач ОСОБА_3 у судовому засіданні проти позовних вимог заперечувала. Вказала, що кошти за судовим наказом витрачала за цільовим призначенням на дітей, на їх потреби, одяг, їжу, ліки. Вважає, що відповідач не має права на стягнення з неї сплачених коштів. Всі гроші витрачені, тому немає, що повертати.

Вислухавши представника позивача, відповідача, вивчивши матеріали справи, прослухавши СД-диск, суд прийшов до наступного висновку.

Під час розгляду даної справи, судом було забезпечено сторонам рівні можливості щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості (стаття 129 Конституції України).

Відповідно до ч.1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч.1 ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання чи оспорювання.

Згідно зі ч.1 ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

У судовому засіданні встановлено наступне.

Сторони перебували у шлюбі, від якого мають неповнолітніх дітей ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.12,12-на звороті, 13,16-17).

09.08.2017 року Нікопольським міськрайонний судом Дніпропетровської області по справі № 182/3827/17 за заявою ОСОБА_4 видано судовий наказ про стягнення з ОСОБА_5 , на користь ОСОБА_4 аліментів на утримання дітей: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , у розмір 1/3 частини заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину, щомісяця, починаючи з дня пред`явлення заяви про видачу судового наказу, тобто з 24 липня 2017 року, і до повноліття дітей. Ухвалою Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 04.09.2017 року у зазначеному судовому наказі виправлено описку щодо боржника та зазначено вірного боржника як « ОСОБА_1 » (а.с.14,14а-15).

У проваджені Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області перебувала справа №182/3808/18 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , третя особа: Служба у справах дітей Нікопольської міської ради про визначення місця проживання дітей та стягнення аліментів. Рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 29.01.2019 року (а.с.18-20), позов ОСОБА_1 задоволено частково; визначено місце проживання неповнолітньої дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , з батьком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 ; визначено місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , з матір`ю ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_6 ; звільнено з 29 травня 2018 року ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , від сплати аліментів, які стягуються з нього на користь ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_6 на утримання дітей ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , у розмір 1/3 частини усіх видів його заробітку (доходу), але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісяця, на підставі судового наказу № 182/3827/17 (провадження № 2-н/0182/116/2017) від 09 серпня 2017 року виданого Нікопольським міськрайонним судом Дніпропетровської області; судовий наказ № 182/3827/17 (провадження № 2-н/0182/116/2017) від 09 серпня 2017 року виданий Нікопольським міськрайонним судом Дніпропетровської області повернути до Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області; стягнуто з ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_6 (РНОКПП НОМЕР_3 ), уродженки м. Нікополь Дніпропетровської області на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 (РНОКПП НОМЕР_1 ), аліменти на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , у розмірі 1/4 частини усіх видів її заробітку (доходу), але не менше 50 % прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку щомісяця, починаючи з 29 травня 2018 року до досягнення дитиною повноліття; допущено негайне виконання рішення в частині стягнення суми платежу за один місяць; стягнуто з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 (РНОКПП НОМЕР_1 ), уродженця м. Нікополь Дніпропетровської області на користь ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_6 (РНОКПП НОМЕР_3 ), уродженця м. Нікополь Дніпропетровської області, аліменти на утримання малолітньої дитини ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , у розмірі 1/4 частини усіх видів його заробітку (доходу), але не менше 50 % прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку щомісяця, починаючи з 29 травня 2018 року до досягнення дитиною повноліття; допущено негайне виконання рішення в частині стягнення суми платежу за один місяць; стягнуто з ОСОБА_4 (РНОКПП НОМЕР_3 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) судовий збір у розмір 1 057,20 грн. (одна тисяча п`ятдесят сім грн. 20 коп.); в іншому відмовлено. Рішення набуло чинності 18.03.2019 року.

Згідно Довідки про доходи ОСОБА_1 , виданої АТ «Нікопольський завод феросплавів» (а.с.22), загальний розмір сплачених аліментів на користь ОСОБА_4 у розмірі 33,3% (25% з 01.03.2019 року) за період з жовтня 2017 року по квітень 2019 року склав 103359,29 грн.

Згідно Довідки від 22.07.2019 року, виданою головою квартального комітету №28 ОСОБА_12 (а.с.27) за адресою АДРЕСА_1 проживають ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_7 та з серпня 2017 року не зареєстрований, але проживає ОСОБА_5 . Вказані обставини вбачаються з Акта від 13.07.2019 року, посвідченого головою квартального комітету №28 ОСОБА_12 (а.с.36).

Згідно Акта від 12.07.2019 року, посвідченого головою квартального комітету №28 ОСОБА_12 (а.с.35), за адресою АДРЕСА_2 , ОСОБА_1 проживав на протязі з 2005 року разом зі своєю дружиною ОСОБА_4 та сином ОСОБА_5 до середини літа 2017 року, а з сином ОСОБА_6 до травня 2018 року.

Згідно Акта від 05.10.2018 року, посвідченого головою квартального комітету №28 ОСОБА_12 (а.с.71) за адресою АДРЕСА_1 , мешкають ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та їх син ОСОБА_7 , іноді їх відвідували онуки ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , з травня 2018 року сусіди спостерігали, що старший онук ОСОБА_5 почав частіше відвідувати бабусю з дідусем.

Згідно Акту від 05.10.2018 року, посвідченого головою квартального комітету №28 ОСОБА_12 (а.с.72) ОСОБА_4 зі своїм чоловіком ОСОБА_1 та двома неповнолітніми дітьми ОСОБА_5 та ОСОБА_6 до травня 2018 року проживали однією сім`єю за адресою: АДРЕСА_2 .

Згідно Довідки від 25.09.2018 року, виданою головою квартального комітету №28 ОСОБА_12 (а.с.74), ОСОБА_4 проживала за адресою: АДРЕСА_2 , з травня 2018 року мешкає за другою адресою.

Як вбачається з Довідки №619 від 25.09.2018 року (а.с.79), загальна сума доходів ОСОБА_4 за період з вересня 2017 року по серпень 2018 року склала 46316,87 грн. Як вбачається з Довідки №405 від 15.10.2019 року (а.с.78), загальна сума доходів ОСОБА_4 за період з квітня 2019 року по вересень 2019 року склала 27701,11 грн., з яких було утримано аліментів на загальну суму 13302,06 грн.

Позивач направляв відповідачу повідомлення-претензії щодо добровільного повернення отриманих аліментів на сина ОСОБА_5 за час проживання останнього з позивачем (а.с.37-38).

Також у судовому засіданні було прослухано СД-диск (а.с.48), на якому міститься телефонна розмова між сторонами, згідно аудіо запису позивач намагався вирішити у досудовому порядку питання щодо аліментів, отриманих відповідачем на сина ОСОБА_5 за спірний період, відповідач повідомила, що грошей немає, повертати нічого, кошти витрачались на дитину.

Наявні в матеріалах справи документи (а.с.23,24,25-26,28-29,39,40,41,42,43,44,45,46,47,47а, 73,75,76,77,82,83,84,85,86,87,88,89,90,91,92,93,94,95,96,97,104,105,106-112) суд до уваги не приймає, так як вони не стосуються предмета доказування у даній справі.

У судовому засіданні було задоволено клопотання представника позивача та відповідача про виклик свідків. Однак представник позивач і відповідач у судовому засіданні кожен окремо відмовилися від допиту заявлених свідків.

Згідно ч.4 ст.93 ЦПК України, у заяві свідка зазначаються ім`я (прізвище, ім`я та по батькові), місце проживання (перебування) та місце роботи свідка, поштовий індекс, реєстраційний номер облікової картки платника податків свідка за його наявності або номер і серія паспорта, номери засобів зв`язку та адреси електронної пошти (за наявності), відповіді на питання щодо обставин справи, про які відомо свідку, джерела обізнаності свідка щодо цих обставин, а також підтвердження свідка про обізнаність із змістом закону щодо кримінальної відповідальності за надання неправдивих показань.

Наявні в матеріалах справи заяви ОСОБА_15 , ОСОБА_7 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 (а.с.30-31,32,33,34,80,81), суд не може прийняти до уваги, так як їх свідчення викладені в заявах показами свідків у відповідності до норм ЦПК України не являються.

У відповідності до ч.2 ст.78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Як зазначалось вище рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 29.01.2019 року, зокрема звільнено з 29 травня 2018 року ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , від сплати аліментів, які стягуються з нього на користь ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_6 на утримання дітей ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , у розмір 1/3 частини усіх видів його заробітку (доходу), але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісяця, на підставі судового наказу № 182/3827/17 (провадження № 2-н/0182/116/2017) від 09 серпня 2017 року виданого Нікопольським міськрайонним судом Дніпропетровської області.

Вказаним рішенням встановлено наступне. З серпня 2017 року неповнолітній ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 проживає разом з позивачем за адресою: АДРЕСА_2 . З матеріалів справи вбачається, що неповнолітній ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , самостійно виявив бажання проживати разом з батьком, а його вихованням, навчанням, розвитком та матеріальним утриманням займається позивач та його батьки. Дані обставини відповідачем ( ОСОБА_4 ) не спростовувалися. Враховуючи те, що місце проживання кожного з дітей визначено з одним із батьків, суд вважає за необхідне звільнити з 29 травня 2018 року (дата звернення до суду з позовом) ОСОБА_1 від сплати аліментів, які стягуються з нього на користь ОСОБА_4 на утримання дітей ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , у розмір 1/3 частини усіх видів його заробітку (доходу), але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісяця, на підставі судового наказу № 182/3827/17 (провадження № 2-н/0182/116/2017) від 09 серпня 2017 року. З вказаного рішення вбачається, що ухвалою суду від 29 січня 2019 року за заявою позивача ОСОБА_1 його позовні вимоги до ОСОБА_4 в частині встановлення факту проживання неповнолітнього ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 в сім`ї його бабусі та дідуся з серпня 2017 року по травень 2018 року, а також щодо встановлення факту нецільового використання відповідачем аліментів в період з жовтня 2017 року по травень 2018 року - залишено без розгляду.

Відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Наявний в матеріалах справи лист служби у справах дітей Нікопольської міської ради №139 від 28.01.2019 року (а.с.21), згідно якого частина коштів, які виплачуються батьком на утримання неповнолітнього ОСОБА_5 використовуються не за цільовим призначенням у зв`язку з тим, що неповнолітній проживає з батьком, знаходиться на повному утриманні та вихованні батька, баби та діда, суд не може покласти в основу рішення, так як зазначений лист не містить відомостей щодо періоду перевірки цільового використання коштів ОСОБА_4 .

Таким чином, з позивача було стягнуто аліменти за судовим наказом Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 09.08.2017 року по справі № 182/3827/17, рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 29.01.2019 року було звільнено з 29 травня 2018 року ОСОБА_1 від сплати аліментів, які стягуються з нього на підставі судового наказу № 182/3827/17 (провадження № 2-н/0182/116/2017) від 09 серпня 2017 року виданого Нікопольським міськрайонним судом Дніпропетровської області. Враховуючи викладене наявні підстави для задоволення позову ОСОБА_1 щодо стягнення грошових коштів з відповідача як переплати по аліментам, проте за менший період ніж визначено позивачем, а саме з 29.05.2018 року по 28.02.2019 року (включно). Як вбачається з Довідки про доходи ОСОБА_1 , виданої АТ «Нікопольський завод феросплавів» (а.с.22) загальний розмір сплачених аліментів на двох дітей на користь ОСОБА_4 за період з червня 2018 року по лютий 2019 року включно склав 45094,59 грн., що на одну дитину становить 22547,30 грн. (45094,59 грн.:2=22547,30 грн.). Таким чином з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 за період з 29.05.2018 року по 28.02.2019 року (включно) слід стягнути грошові кошти в розмірі 22547 грн. 30 коп.

Щодо вимоги про стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 процентів в сумі 14496,00 грн. за користування безпідставно отриманими коштами (аліментами на сина ОСОБА_5 ), заявленої позивачем на підставі ст.ст. 536,1212,1214 ЦК України, суд зазначає наступне.

Згідно ч.5 ст.11 ЦК України, у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду.

Загальні підстави для виникнення зобов`язання у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України.

Стаття 1212 ЦК України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав.

Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок іншої особи, в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).

Об`єктивними умовами виникнення зобов`язань із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави є: 1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або не збільшення майна у іншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна на стороні набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого; 4) відсутність правової підстави для зміни майнового стану цих осіб.

За змістом частини першої статті 1212 ЦК України безпідставно набутим майном є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.

Відповідно до частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частин першої та другої статті 509 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, належать договори та інші правочини. Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Зобов`язання повинно виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із частиною першою статті 177 ЦК України об`єктами цивільних прав є, зокрема, речі, у тому числі гроші.

Під відсутністю правової підстави розуміють такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на безпосередній вимозі закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Системний аналіз положень частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частини першої статті 177, частини першої статті 202, частин першої та другої статті 205, частини першої статті 207, частини першої статті 1212 ЦК України дає можливість дійти висновку про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей).

Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в незаборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками відповідних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов`язків. Зокрема, унаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які передбачені частиною другою статті 11 ЦК України.

Загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах або отримане однією зі сторін майно у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі статті 1212 ЦК України тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання.

Якщо ж зобов`язання не припиняється з підстав, передбачених статтями 11, 600, 601, 604-607, 609 ЦК України, до моменту його виконання, таке виконання має правові підстави (підстави, за яких виникло це зобов`язання). Набуття однією зі сторін зобов`язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов`язання не є безпідставним.

Аналогічний висновок міститься у постанові Верховного суду від 20.03.2019 року по справі №753/20633/15- ц.

Безпідставно отриманими коштами позивач розуміє суму аліментів, розмір яких було переплачено позивачем. Розмір, порядок сплата вказаних аліментів було визначено судовим наказом Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 09.08.2017 року по справі № 182/3827/17, від сплати аліментів, що стягувалися за вказаним наказом було звільнено позивача рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 29.01.2019 року. Таким чином норми матеріального права на які послався позивач у позові (ст.536 ЦК України) не розповсюджуються на спірні правовідносини.

Суд згідно з принципом jura novit curia («суд знає закони») під час розгляду справи має самостійно перевірити доводи сторін. При цьому, з`ясувавши під час розгляду справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, суд самостійно здійснює правильну їх правову кваліфікацію та при вирішенні справи застосовує ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини. Зазначення позивачем конкретної правової норми на обгрунтування позову не є визначальним під час вирішення судом питання про те, якою нормою матеріального права потрібно керуватися для вирішення спору.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Справедливість судового рішення вимагає, аби такі рішення достатньою мірою висвітлювали мотиви, на яких вони ґрунтуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення і мають оцінюватись у світлі обставин кожної справи. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючи докази, мають обов`язок обґрунтувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди мають дослідити основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю - змагальні документ, що стосуються прав та свобод, гарантованих Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод.

Згідно ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом . Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

У відповідності до ч.ч. 1-3 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Зазначені норми процесуального права узгоджуються і з положеннями статті 20 ЦК України, згідно якої право на захист особа здійснює на свій розсуд.

Згідно ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ч.6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Враховуючи викладені обставини, суд, даючи оцінку доказам наявним у матеріалах справи, з огляду на вимоги розумності та справедливості, дійшов висновку про те, що ОСОБА_4 зобов`язана повернути ОСОБА_1 суму переплати по аліментним зобов`язанням позивача, тому вважає за необхідне позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково та стягнути з ОСОБА_4 за період з 29.05.2018 року по 28.02.2019 року (включно) грошові кошти в розмірі 22547 грн. 30 коп. У задоволенні інших вимог позивача слід відмовити за безпідставністю.

У відповідності до ч.1 ст.141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 768,40 грн., сплачений останнім під час звернення до суду з даним позовом (а.с.9).

Керуючись ст.ст. 12,13,76,81,89,141,259,263,264,268, п.п.15.5п.15 ч.1 Перехідних положень ЦПК України, ст.ст. 11,15,16 ЦК України, -

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 (РНОКПП - НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_3 ) до ОСОБА_4 (РНОКПП - НОМЕР_3 , проживає за адресою: АДРЕСА_4 ) про стягнення грошових коштів - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 за період з 29.05.2018 року по 28.02.2019 року (включно) грошові кошти в розмірі 22547 грн. 30 коп. (двадцять дві тисячі п`ятсот сорок сім грн. 30 коп.).

В іншому - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 768 грн. 40 коп. (сімсот шістдесят вісім грн. 40 коп.).

На рішення суду може бути подано апеляційну скаргу до Дніпровського апеляційного суду до або через Нікопольський міськрайонний суд Дніпропетровської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене в день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя: В. В. Рибакова