Номер провадження: 22-ц/813/3791/21
Номер справи місцевого суду: 509/978/19
Головуючий у першій інстанції Кочко В. К.
Доповідач Сегеда С. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08.02.2021 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого Сегеди С.М.,

суддів: Таварткіладзе О.М.,

Комлевої О.С.,

за участю секретаря: Ющак А.Ю.,

розглянувши у спрощеному позовному провадженні, у відсутності учасників справи,апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 20 січня 2020 року у цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_1 до Державного підприємства «ТВК» про захист прав споживачів, визнання в частині договору недійсним, усунення перешкод в користуванні предметом Договору про надання послуг,

встановив:

01 березня 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Державного підприємства (далі - ДП) «ТВК» про захист прав споживачів, шляхом визнання недійсним п.2.3.1 та п. 5.4 Договору про надання послуг № ЧНС/2012 від 26.06.2020 року з моменту укладення договору та про усунення перешкод в користуванні предметом вищевказаного договору про надання послуг, шляхом надання можливості з боку ДП «ТВК» здійснювати торгівельну діяльність з використанням складсько-торгівельного приміщення, розташованого на місці ЧНС, загальною площею 38,5 кв.м. та переданого ОСОБА_1 за вказаним договором про надання послуг.

В обґрунтування своїх позовних вимог, позивач посилався на те, що 26.06.2012 року він уклав з ДП «ТВК» договір №ЧНС/2012 про надання послуг з обслуговування складсько-торгівельного приміщення.

15.02.2019 року від ДП «ТВК» надійшла вимога про звільнення вказаного складсько-торгівельного приміщення та розірвання Договору про надання послуг, у зв`язку з чим позивач вважав такі дії незаконними та був вимушений звернутися до суду за захистом своїх прав.

Рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 20 січня 2020 року позов ОСОБА_1 було задоволено частково.

Усунуто перешкоди ОСОБА_1 у користуванні предметом договору про надання послуг №ЧНС/2012 від 26.06.2012 року, шляхом надання можливості з боку ДП «ТВК» здійснювати торгівельну діяльність з використанням складсько-торгівельного приміщення, яке розташоване на місці ЧНС, загальною площею 38,5 кв.м. та переданого ОСОБА_1 за договором про надання послуг №ЧНС/2012 від 26.06.2012 року.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 ставить питання про скасування рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 20 січня 2020 року, в частині відмови в задоволенні позовних вимог про визнання недійсним п.2.3.1. та п.5.4. договору про надання послуг від 20.06.2012 року, укладеного між ДП «ТВК» та ОСОБА_1 ,та постановлення в цій частині нового рішення, яким задовольнити його позовні вимоги у повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Вирішуючи питання про слухання справи у спрощеному позовному провадженні, у відсутності учасників справи, колегія суддів виходить із того, що учасники справи повідомлені про час і місце судового засідання, призначеного на 03.02.2021 року, на 15.00 год., як то передбачено ст. 130 ЦПК України (а.с. 148-157).

При цьому, колегія суддів враховує, що у відповідності до п.п. 1, 5 Розпорядження голови Одеського апеляційного суду № 12 від 16.10.2020 року, з наступними змінами (а.с. 171), тимчасово, на час установлення на території м. Одеси рівня епідемічної небезпеки «помаранчевий» або «червоний», зупинено розгляд справ у відкритих судових засіданнях за участю учасників судових процесів та припинено їх допуск до залів судових засідань.

Апеляційний суд розглядає цивільні справи, які не віднесені до справ, зазначених у ч.ч.1,2 ст. 369 ЦПК України, у відсутності учасників справи та осіб, які не залучалися до участі у справі судом першої інстанції, за наявності відомостей про їх повідомлення про дату, час і місце розгляду справи.

Оскільки жоден із учасників даної цивільної справи не надав суду заяви про бажання прийняти участь у справі особисто, у суду апеляційної інстанції відсутні підстави для відкладення розгляду справи, у зв`язку з чим колегія суддів вирішила слухати справу за відсутності її учасників, на підставі наявних у справі доказів.

Враховуючи вищенаведене та у відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене).

Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

У зв`язку з цим, датою ухвалення цього судового рішення, яким є постанова суду, є 08.02.2021 року.

Що стосується клопотання представника ДП «ТВК» адвоката Костинюка Ю.Д. про відкладення розгляду справи, для надання йому можливості подання відзиву на апеляційну скаргу ОСОБА_1 (а.с.172), то воно задоволенню не підлягає, так як новий керівник ДП «ТВК» став виконувати свої обов`язки керівника 10.06.2020 року, про що вказано в самому клопотанні адвоката Костинюка Ю.Д., а тому у ДП «ТВК», у тому числі його представника ОСОБА_2 , було достатньо часу для ознайомлення з апеляційною скаргою ОСОБА_1 та з матеріалами всієї цивільної справи.

При цьому колегія суддів враховує, що як ДП «ТВК», так і його представник - адвокат Чубаров С.В. належним чином - в травні 2020 року отримав повідомлення від Одеського апеляційного суду про призначення до розгляду апеляційної скарги ОСОБА_1 на 29 липня 2020 року, на 15.00 год. (а.с.138, 141, 142, 144).

Зазначені обставини додатково свідчать про можливість ДП «ТВК» протягом 8 місяців ознайомитись з матеріалами справи та надати свій відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , проте своїм правом не скористались.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про необхідність відмови в задоволенні апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, 26.06.2012 р. між ОСОБА_1 і ДП «ТВК» укладено договір №ЧНС/2012, строком на 30 років, про надання послуг з обслуговування складсько-торгівельного приміщення (далі - Договір). Вартість послуг відповідно до п.3.1 Договору становить 1900 грн. на місяць з ПДВ.

Відповідно до п.2.3.1 Договору ДП «ТВК» має право змінювати вартість плати за обслуговування складсько-торгівельного приміщення, шляхом встановлення тарифів на послуги. Позивач зазначив, що вартість послуг для нього вважається узгодженою за повідомленням ДП «ТВК».

Проте, 19.10.2018 р. ДП «ТВК» змінило плату за обслуговування та почало нараховувати плату за новими тарифами, але не повідомило про це позивача та не ознайомило його з наказом про зміну тарифів.

Крім того, 15.02.2019 р. на адресу позивача від ДП «ТВК» надійшла вимога про звільнення складсько-торгівельного приміщення та розірвання Договору про надання послуг.

Вирішуючи даний спір про визнання Договору недійсним, відповідно до ст. ст. 215 - 235 ЦК України, суд обгрунтовано зазначив, що особа, яка вважає, що її права, речові права порушені, має право звернутися до суду з вимогами про визнання правочину недійсним, вказавши конкретну підставу для визнання його недійсним.

Згідно з вимогами ст. 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту визнання правочину недійсним, позивач у силу ст. 10 ЦПК України зобов`язаний довести правову та фактичну підставу недійсності правочину.

Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, відповідно до яких, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Крім того, суд правильно вказав, що у п. 7 постанови № 9 Пленуму Верховного Суду України від 09 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» передбачено, що виконання чи невиконання сторонами зобов`язань, які виникли з правочину, має значення лише для визначення наслідків його недійсності, а не для визнання правочину недійсним. У разі якщо правочин ще не виконаний, він є таким, що не створює жодних юридичних наслідків (частина перша статті 216 ЦК).

Суд першої інстанції зазначив, що за загальним правилом невиконання чи неналежне виконання правочину не тягне за собою правових наслідків у вигляді визнання правочину недійсним. У такому разі заінтересована сторона має право вимагати розірвання договору або застосування інших передбачених законом наслідків, а не визнання правочину недійсним.

При цьому, суд обгрунтовно зазначив, що вирішуючи спори про визнання правочинів (договорів) недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Вирішуючи даний позов, суд правильно вказав, що під час укладання вищевказаного Договору сторони погодили всі його істотні умови, їх волевиявлення було вільним та відповідало їх внутрішній волі. Сторони розуміли його правову природу, та взяли на себе зобов`язання виконувати викладені в ньому вимоги.

Як наслідок, суд дійшов обгрунтованого висновку про те, що позивачем не доведено, у розумінні наведених норм права, підстав для визнання недійсними п. 2.3.1 та п. 5.4 Договору, укладеного 26.06.2012 р. між ОСОБА_1 та ДП «ТВК» про надання послуг з обслуговування складсько-торгівельного приміщення № ЧНС/2012.

Цими ж обставинами спростовуються доводи заявника апеляційної скарги ОСОБА_1 щодо включення до Договору несправедливих умов, які сторонами виконувались більше 6 років.

Крім того, суд правильно вказав, що відповідно до ст. 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Положення цієї глави можуть застосовуватися до всіх договорів про надання послуг, якщо це не суперечить суті зобов`язання.

Разом з тим, суд правильно зазначив, що згідно зі ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Крім того, ст. 526 ЦК України визначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Правові наслідки порушення зобов`язання визначенні ст. 611 ЦК України. Крім того, ст. 907 ЦК України встановлено, що договір про надання послуг може бути розірваний, у тому числі шляхом односторонньої відмови від договору, в порядку та на підставах, встановлених цим Кодексом, іншим законом або за домовленістю сторін. Порядок і наслідки розірвання договору про надання послуг визначаються домовленістю сторін або законом.

За змістом ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки встановлені договором або законом.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що оскільки відповідач чинить перешкоди позивачеві у здійсненні торгівельної діяльності з використанням наданого йому приміщення, на яку він має право згідно п.2.4.1 Договору про надання послуг, то суд дійшов правильного висновку про те, що порушені права позивача в цій частині повинні бути відновлені.

При цьому колегія суддів зазначає, що рішення суду в цій частині не оскаржується в апеляційному порядку.

Згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги не надав суду достатніх, належних і допустимих доказів існування обставин, на які він посилається як на підставу своїх заперечень проти заяви та доводів апеляційної скарги.

Згідно ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів також зазначає, що Європейський суд з прав людини (далі -ЄСПЛ) вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі - Конвенція) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики ЄСПЛ про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційної скарги його не спростовують, рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, оскаржуване рішення суду - залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381 - 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 20 січня 2020 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції України протягом тридцяти днів з дня складання цього судового рішення.

Судді Одеського апеляційного суду: С.М. Сегеда

О.М. Таварткіладзе

О.С. Комлева