КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
провадження № 22-ц/824/1219/2021
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 лютого 2021 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача Кирилюк Г.М.,

суддів: Рейнарт І. М., Семенюк Т. А.

при секретарі Гайворонському В. М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Качельніков Сергій Володимирович про визнання договору дарування недійсним, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 21 жовтня 2020 року в складі судді Шум Л. М.,

встановив:

16.08.2017 ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним позовом, в якому просив визнати недійсним договір дарування квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , посвідчений 24.02.2010 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Качельніковим С. В. за реєстровим №1021.

Посилався на ті підстави, що на початку 2010 року він вирішив укласти зі своєю донькою ОСОБА_2 договір довічного утримання, відповідно до якого вона б зобов`язалася його доглядати. Нотаріуса, який міг би оформити дану угоду, відповідачка обирала самостійно.

24.02.2010 він разом з донькою прибув до нотаріальної контори приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Качельнікова С. В., що знаходиться в будинку по АДРЕСА_2 . Одразу по приїзду нотаріусом було надано документи для підпису. Все відбувалося так швидко, що він навіть не встиг прочитати текст договору, його фактично змусили швидко підписати надані документи. Після підписання документів дочка забрала їх собі, навіть не зробивши йому копій. Як виявилося пізніше, він підписав договір відчуження своєї квартири.

Зазначив, що після оформлення договору, за домовленістю з донькою, він продовжував проживати в квартирі. Пізніше дочка попросила його тимчасово переїхати до будинку її чоловіка, розташованому в с. Софіївська Борщагівка Києво-Святошинського району Київської області, оскільки мала намір здати квартиру в оренду у зв`язку з поганим фінансовим становищем. Він погодився, оскільки любив свою дочку і остання його переконувала, що це буде тимчасово.

Починаючи з осені 2016 року його відносини з донькою та її чоловіком сильно погіршились. Вони почали ображати його, виганяти з будинку, налаштовувати проти нього своїх дітей.

Посилаючись на те, що договір дарування квартири було вчинено ним під впливом помилки, у відповідності до вимог ст. 215, 229 ЦК України просив позов задовольнити.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 21 жовтня 2020 року вказаний позов залишено без задоволення.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення Святошинського районного суду м. Києва від 21 жовтня 2020 року та постановити нове рішення, яким позов задовольнити.

Посилається на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, яке полягає в тому, що суд першої інстанції відмовив у задоволенні клопотання про його допит в якості свідка, чим обмежив його право подавати докази на підтвердження позовних вимог.

Зазначив, що суд першої інстанції при ухваленні судового рішення не врахував його вік, стан здоров`я, потребу в сторонній допомозі, той факт, що фактична передача спірного майна не відбулась, у нього відсутнє інше житло.

Крім цього, суд першої інстанції безпідставно відмовив у позові з підстав пропуску строку позовної давності.

Правом надання відзиву на апеляційну скаргу учасники справи не скористались.

В судовому засіданні ОСОБА_1 апеляційну скаргу підтримав та просив її задовольнити.

Представник відповідачів - адвокат Басараб Н. В. просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Переглянувши справу за наявними в ній доказами, допитавши ОСОБА_1 в якості свідка, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Ухвалюючи рішення про відмову в позові, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не довів обґрунтованість своїх позовних вимог з підстав укладення оспорюваного договору внаслідок помилки. Позивачу на день укладення 24.02.2010 договору дарування виповнилося 60 років, з копії його трудової книжки вбачається, що 02.06.2010 він був прийнятий на роботу водієм 1 класу, будь-яких доказів , які б підтверджували наявність обставин, що обмежували його в можливості розуміти значення та умови договору, а також потребу у зв`язку з віком чи станом здоров`я в догляді та сторонній допомозі суду надано не було. З даним позовом позивач звернувся до суду лише через сім років після його підписання.

Судом встановлено, що 25 грудня 2009 року ОСОБА_1 на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу придбав у власність квартиру АДРЕСА_3 . Його право власності було зареєстровано в Київському міському бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна 11.01.2010 за №1442 (а.с. 7-8).

Відповідно до довідки форми №3 ЄРРЦ філії №803, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 26.01.2020 були зареєстровані у вказаній квартирі (а.с.37).

27.01.2010 ОСОБА_1 отримав в Київському міському бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна довідку-характеристику для відчуження нерухомого майна - квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.35).

24.02.2010 року між ОСОБА_1 (дарувальник) та його дочкою ОСОБА_2 (обдаровувана) укладено договір дарування, згідно з умовами якого дарувальник передає, а обдаровувана приймає в дарунок квартиру під АДРЕСА_3 (а.с. 30).

Звертаючись до суду з даним позовом , позивач посилався на те, що договір дарування було укладено під впливом помилки.

Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Згідно з частинами першою - третьої, п`ятою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до вимог частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно зі статтею 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Апеляційний суд виходить з того, що помилка - це неправильне сприйняття особою фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, за відсутності якого можна було б вважати, що правочин не був би вчинений. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК), мають існувати на момент вчинення правочину.

Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частини другої статті 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи, обов`язок доказування покладається на сторін, суд за власною ініціативою не може збирати докази. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності у цивільному процесі.

Застосовуючи принцип диспозитивності, що закріплений у статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Отже, саме позивач, як особа, що на власний розсуд розпоряджається своїми процесуальними правами на звернення до суду за захистом порушеного права, визначає докази, якими підтверджуються доводи позову та спростовуються заперечення відповідача проти позову.

Відповідно до статті 81 ЦПК України на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним особа повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення.

Відповідно до статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не вважається договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Враховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку, - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ці обставини дійсно мають істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.

Лише у разі встановлення цих обставин норми статей 203 та 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими.

Відповідний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду України від 16 березня 2016 року у справі № 6-93цс16, від 27 квітня 2016 року у справі № 6-372цс16.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач не заперечував факт підписання ним особисто оспорюваного договору. Останній зазначав, що його фактично змусили підписати договір, все відбувалося так швидко, що він не встиг прочитати його текст. При цьому позивач не навів доводів в тій частині, що перешкоджало йому в такому випадку відмовитись від підписання договору.

Суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що позивач на момент посвідчення оспорюваного правочину мав волевиявлення на його вчинення, мав можливість зрозуміти написане.

Позивач міг прочитати і зрозуміти написане, а обставин, які б перешкоджали йому прочитати текст договору, не встановлено.

Посилання позивача в апеляційній скарзі на погіршення стану здоров`я внаслідок потрапляння у 2002 році в дорожньо-транспортну пригоду, перебування на обліку у лікаря внаслідок гіпертонічної хвороби ІІ ступеню, висновки суду не спростовують.

Як вбачається зі змісту трудової книжки позивача, 02.06.2010 його було прийнято на роботу водієм 1 класу. Станом на час укладення договору позивачу виповнилось 59 років. За два місяці до моменту укладення спірного договору він укладав інший договір купівлі-продажу майна, який посвідчувався нотаріально, тобто вже мав відповідний досвід.

Доводи позивача про те, що він мав бажання укласти саме договір довічного утримання є необґрунтованими.

Як зазначив сам позивач, дочка за своїм фінансовим станом потребувала фінансової допомоги, а тому він погодився на те, щоб квартиру було передано в оренду.

Допитана в судовому засіданні в якості свідка бувша дружина позивача ОСОБА_4 пояснила, що позивач купував спірну квартиру разом з їх дочкою. Придбана квартира була в занедбаному стані, він там робив ремонт, трохи в ній проживав. З 2015 по 2017 роки позивач проживав у дочки, яка в спірній квартирі тримала орендарів.

Позивач не надав суду доказів того, що на момент укладення спірного договору він не мав наміру його укладати, адже наявності жодних фактичних обставин, які б це підтверджували при розгляді справи, встановлено не було. Відповідно до матеріалів справи на вчинення вказаного правочину позивач здійснював передбачені законом дії.

Щодо заяви відповідача про застосування позовної давності, суд першої інстанції виходив з того, що про укладення оспорюваного договору дарування позивач дізнався в день його укладення 24.02.2010 року, з позовом до суду звернувся 17.08.2017, тобто з порушенням передбаченого статтею 257 ЦК України строку позовної давності, про його поновлення суд не просив.

Суд першої інстанції, з урахуванням вимог частини четвертої статті 268 ЦК України, дійшов правильного висновку, що оскільки позов про визнання недійсним договору дарування пред`явлено до відповідачів необґрунтовано, тому в позові необхідно відмовити за безпідставністю.

З`ясувавши всі конкретні обставини справи, що передували укладенню оспорюваного договору дарування, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що на момент укладення договору дарування у 2010 році позивач мав намір укласти саме договір дарування зі своєю докою, а доказів, які б свідчили про недосягнення сторонами згоди з усіх істотних умов такого договору позивач суду не надав.

З огляду на те, що позивачем в суді першої інстанції було заявлено клопотання про свій допит в якості свідка, проте в судовому засіданні було допитано лише свідка ОСОБА_4 , з метою забезпечення права позивача на подання доказів, судом апеляційної інстанції задоволено клопотання позивача про його допит в якості свідка.

Будучи допитаним в якості свідка, позивач також не навів підстав, з яких він був позбавлений можливості ознайомитись зі змістом укладеного договору до його підписання, не міг назвати конкретних умов, на яких він погоджувався укласти з дочкою договір довічного утримання, якої саме допомоги він потребував та в чому вона полягала. Останній пояснив, що підставою для звернення до суду з даним позов стало погіршення стосунків з відповідачами, а також бажання проживати окремо від них у власній квартирі.

Разом з тим, існування неприязних відносин з обдаровуваною на теперішній час не свідчить про наявність помилки з боку дарувальника при укладенні ним правочину у 2010 році та не може бути підставою для його визнання недійсним зі спливом значного періоду часу.

Виходячи з вищевикладеного колегія суддів дійшла висновку про те, що оскаржуване рішення постановлено судом першої інстанції з додержанням вимог закону, підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, не вбачається.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 21 жовтня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 08 лютого 2021 року.

Суддя-доповідач Г. М. Кирилюк

Судді: І. М. Рейнарт

Т. А. Семенюк