Провадження 2/522/2867/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАІНИ

06 грудня 2021 року м. Одеса

Приморський районний суд м. Одеси, у складі:

головуючого - судді Домусчі Л.В.,

за участю секретаря судового засідання Лисенко А.О.,

розглянувши цивільну справу за позовом ТОВ «СЕГУРА-КАПІТАЛ» до ОСОБА_1 , за участю третьої особи на боці відповідача без самостійних вимог щодо предмета спору - ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором,

ВСТАНОВИВ

У вересні 2020 року АТ «Райффайзен Банк Аваль» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 , за участю третьої особи на боці відповідача без самостійних вимог щодо предмета спору - ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки -на квартиру за адресою АДРЕСА_1 заг. пл. 100,6 кв.м., житл. пл. 53,4 кв.м. в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №014/79790/74/79905 від 14.08.2007р. у сумі 230 913 долл. США 20 центів шляхом продажу її на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження за ціною, не нижчою за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеною суб`єктом оціночної діяльності або незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій.

Ухвалою суду від 18.09.2020р. провадження по справі було відкрито.

02.11.2020р. до суду від представника ТОВ «СЕГУРА-КАПІТАЛ» надійшло клопотання про заміну сторони позивача у зв`язку з укладанням договору про відступлення прав за іпотечним договором від 14.08.2007р., та ухвалою суду від 06.11.2020р. заяву було задоволено та замінено позивача на ТОВ «СЕГУРА-КАПІТАЛ» та закрито підготовче засідання з призначенням до розгляду по суті на 27.01.2021р.

У зв`язку з неявкою сторін засідання було відкладено на 29.04.2021р.

29.04.2021р. представник позивача не з`явився в засідання, надавши заяву про проведення засідання у його відсутність та заяву про забезпечення позову. З`явилась представник відповідачки, і судове засідання відкладено у зв`язку з неявкою представника позивача і третьої особи на 24.06.2021р.

24.06.2021р. з`явились представник позивача та заявив клопотання про відкладання засідання, у зв`язку з чим суд задовольнив клопотання та судове засідання відкладено на 20.07.2021р.

20.07.2021р. з`явились представники позивача та відповідачки, і у зв`язку з не належним повідомленням третьої особи засідання відкладено на 26.10.2021р.

26.10.21р. в судове засідання представник сторін не з`явились, до суду надійшло клопотання представника позивача з проханням відкласти засідання, яке суд задовольнив та відкладено на 25.11.2021р.

25.11.2021р. в судове засідання не з`явився представник позивача, надавши до суду заяву про розгляд справи у їх відсутність та клопотання про зупинення провадження по справі.

У судове засідання не з`явились третя особа і представник відповідачки адв. Суворова Ю.Л. , яка ознайомившись з клопотанням просила відмовити у його задоволенні, зазначивши що воно направлено на затягування розгляду справи та про розгляд справи у її відсутність, та подала заяву про застосувати строки позовної давності.

Ухвалою суду від 29.11.2021р. у задоволенні клопотання про зупинення провадження по справі відмовлено.

Верховний Суд у постанові від 1 жовтня 2020 року у справі № 361/8331/18 виходив із того, що якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті.

Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Отже, неявка учасника судового процесу у судове засідання, за умови належного повідомлення сторони про час і місце розгляду справи, не є підставою для скасування судового рішення, ухваленого за відсутності представника сторони спору.

Суд, зважаючи на строки розгляду справи, належне сповіщення сторін, вважає за можливе розглянути клопотання представника прокуратури за відсутності сторін, без технічної фіксації процесу.

Відповідно до ст.259 ЦПК України, датою складення судового рішення є 06.12.2021 року.

Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку що позовні вимоги не підлягають задоволенню з слідуючих підстав.

Верховний Суд у справі №910/18389/20 зазначив, що позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається із двох елементів: предмета і підстави позову.

Під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.

ВС підкреслив, що особа, яка звертається до суду з позовом, самостійно визначає у позовній заяві, яке її право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Предмет позову кореспондується із способами захисту права, які визначені, зокрема у статті 16 Цивільного кодексу України

Суд вбачає, що предметом даної справи є звернення стягнення на предмет іпотеки -на квартиру за адресою АДРЕСА_1 заг. пл. 100,6 кв.м., житл. пл. 53,4 кв.м., що належить ОСОБА_1 , в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №014/79790/74/79905 від 14.08.2007р., укладеним між АТ «Райффайзен Банк Аваль» і ОСОБА_2 та в забезпечення якого було укладено договір іпотеки, предметом якого є майнові права на квартиру буд. АДРЕСА_2 .

У своєму позові позивач зазначає підставою вимог наступне:

14.08.2007р .між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір №014/79790/74/79905, за яким Банк надав кредит у сумі 395 850 долл. США строком до 14.08.2027р. під 14,25 % річних шляхом перерахування кредитних коштів з позичкового рахунку на поточний рахунок позичальника з можливістю видачі готівки через касу банку.

Зазначене підтверджується заявою- анкетою позичальника від 19.07.2007р. (а.с.11-15) з додатковими послугами; а також м № договором від 14.08.2007р. №014/79790/74/79905 з додатками, (а.с.17-26).

Згідно п.2.1. Кредитного договору кредитні кошти були видані на: інвестування квартири за будівельною адресою : АДРЕСА_3 , що знаходиться на 9-10 поверсі в секції номер 2 заг. пл.. 178,66 кв.м.

Із метою виконання кредитних зобов`язань 14.08.2007р. між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_2 було укладено Договір іпотеки, згідно умов якого ОСОБА_2 передав в іпотеку: майнові права на квартиру за будівельним номером АДРЕСА_4 заг. пл.. 178,66 кв.м разом з усіма її при належностями та поліпшеними, які можуть виникнути в результаті переобладнання/перепланування, реконструкції та/або добудови або на інше новозбудоване майно, яке стане власністю іпотекодавця внаслідок виконання ТОВ «ЮНІК» своїх зобов`язань за договором №ВС5/Р-1 про інвестування, укладеного між ТОВ «ЮНІК2 та ПП «Прогрес-Ріелт» від 12.01.2006р. з дод. Угодою від 09.08.2007р.

Станом на 20.08.2020р. заборгованість позичальника ОСОБА_2 перед банком за вказаним кредитним договором становить 986 920 долл.США 89 центів.

У ході отримання інформації своїх майнових прав на предмет іпотеки Банку стало відомо, що на підставі Договору №ВС/Р-50 від 12.01.2006р., дод. Угоди від 29.12.2008р., після здачу будинку до експлуатації, акту приймання-передачі від 29.12.2008р. ОСОБА_2 було видано свідоцтво про право власності від 30.12.2009р. на квартиру АДРЕСА_5 .

Судом встановлено, що дана спірна квартира перейшла у власність ОСОБА_1 . Позивач вважає що дане відчуження квартири відбулось незаконно, тобто без їх згоди.

Таким чином позивач стверджує, що з укладанням Кредитного договору та Договору іпотеки кредитор отримав законне право у разі невиконання або неналежного виконання позичальником своїх зобов`язань за кредитним договором, в рахунок погашення зобов`язань звернути стягнення на предмет іпотеки.

Саме такі вимоги та підстави суд розглядає.

Судом встановлено, що 12.01.2006р. ОСОБА_2 уклав з ПП «ПРОГРЕС-РИЕЛТ» договір №ВС/Р-50 про інвестування, де об`єктом будівництва є багатоповерховий житловий будинок з групою адміністративно-громадських приміщень із паркінгом за адресою : АДРЕСА_6 ,

Новозбудоване майно- квартира за будівельним номером АДРЕСА_7 , розрахунковою пл.178,66 кв.м., що знаходиться на 9-10 поверсі в секції номер 2 багатоповерхового житлового будинку із паркінгом за адресою : АДРЕСА_6 .

Договором встановлено, що після внесення 100% інвестиційних внесків та протягом 25 робочих днів після закінчення будівництва об`єкту і здачі його в експлуатацію, оформлення пава власності на новозбудоване майно інвестора здійснюється з виданням свідоцтва про право власності на це майно, як на об`єкт нерухомого майна, на підставі договору, Акту приймання-передачі об`єкту інвестування та відповідного рішення (розпорядження) місцевих органів влади про затвердження Акту Державної комісії про прийняття закінченого будівництвом об`єкта в експлуатацію.

Згідно п.4.3. інвестиційного договору плановий строк закінчення будівництва і здачі об`єкту в експлуатацію 4-й квартал 2007р.

Як вбачається з позовних вимог позивач стверджує, що за кредитним договором №014/79790/74/79905 є заборгованість позичальника, тобто ОСОБА_2 становить 986 920 долл. США 89 центів.

При цьому в підтвердження наданого суду довідки про розмір заборгованості, суду не надано позивачем копії виписки з банківського рахунку.

Належними доказами, які підтверджують наявність заборгованості за укладеним кредитним договором та її розміру, є первинні документи, оформлені відповідно до ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність».

Отже підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі.

Належними доказами, які підтверджують наявність заборгованості за укладеним кредитним договором та її розміру, є первинні документи, оформлені відповідно до ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність».

Отже підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі.

Банківські виписки з рахунків позичальника (що є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту) є належними та допустимими доказами у справі, що підтверджують рух коштів по конкретному банківському рахунку, вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня, та є підтвердженням виконаних за день операцій. Тобто виписки за картковими рахунками можуть бути належними доказами щодо заборгованості за кредитним договором.

З наданого суду позивачем копії іпотечного договору від 14.08.2007р. вбачається, що він укладений в забезпечення зобов`язань ОСОБА_2 за кредитним договором №014/79790/74/79905 та згідно п.1.2. іпотечного договору іпотекодавець передає в іпотеку майнові права на квартиру (надалі -квартира) за будівельним номером АДРЕСА_4 , заг.пл.178,66 кв.м разом з усіма її при належностями та поліпшеними, які можуть виникнути в результаті переобладнання/перепланування, реконструкції та/або добудови або на інше новозбудоване майно, яке стане власністю іпотекодавця внаслідок виконання ТОВ «ЮНІК» своїх зобов`язань за договором №ВС5/Р-1 про інвестування, укладеного між ТОВ «ЮНІК» та ПП «Прогрес-Ріелт» від 01.11.2005р., та за договором ВС/Р-50 про інвестування від 12.01.2006р., з дод. Угодою від 09.08.2007р. до Договору №ВС/Р-50, укладених між ПП «ПРОГРЕС-РИЕЛТ» та іпотекодавцем 12.01.2006р.

Іпотека за цим договором поширюється й на ту частини квартири, яка не може бути виділена в натурі і буде приєднана до квартири після укладання цього договору без реєстрації права власності на неї, як на окремий об`єкт нерухомості.

Далі за текстом майнові права на квартиру, які передаються в іпотеку за цим договором, або квартира у разі набуття іпотекодавцем права власності на неї до моменту виконання в повному обсязі зобов`язань за основним договором, зазначаються терміном «предмет іпотеки».

Згідно п.2.1.8 договору іпотеки встановлено, що після набуття іпотекодавцем права власності на квартиру, вона на строк дії іпотеки, встановленої відповідно до умов цього договору, знаходиться у володінні та користуванні іпотекодавця.

Згідно п.3.2. договору іпотеки вбачається, що обтяження квартири, що стане власністю іпотекодавця у майбутньому іпотекою за цим договором підлягає державній реєстрації у порядку, передбаченому законодавством.

Пунктом 3.3. передбачено, що сторонам нотаріусом роз`яснено, що іпотеко держатель набуває пріоритету відносно зареєстрованих прав чи вимог інших осіб на предмет іпотеки та переважне право у задоволенні вимог за рахунок предмету іпотеки при умові внесення реєстраційного запису до Державного реєстру іпотек про обтяження майна іпотекою за цим договором.

П.5.1. передбачені права та обов`язки іпотекодавця, серед яких також (п.5.1.5.) передбачено за вимогою іпотекодержателя надавати всі необхідні йому документи для реалізації своїх прав за цим договором та контролю за станом виконання сторонами зобов`язань за договором №ВС/Р-50 про інвестування від 12.01.2006р., укладеним між ПП «ПРОГРЕС-РИЕЛТ» та іпотекодавцем.

Згідно п.5.5.4. передбачено право іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки достроково у разі невиконання іпотекодавцем своїх зобов`язань за цим договором або порушення умов основного договору; а також в будь-який час протягом строку дії цього договору перевіряти документально і в натурі наявність стан, умови збереження та користування предметом іпотеки.

Пунктом 5.6. передбачені обов`язок іпотеко держателя:

5.6.1. після закінчення будівництва та отримання іпотекодавцем свідоцтва про право власності на квартиру, майнові права на яку передаються в іпотеку за цим договором, зареєструвати в установленому законом порядку обтяження прав власника на збудовану нерухомість.

П.6.1. Іпотекодержатель набуває право стягнення заборгованості за рахунок звернення стягнення на предмет іпотеки в разі:

Несплати іпотекодавцем іпотеко держателю будь-яких коштів у такому розмір, у такій валюті, у такий строк і в такому порядку, як встановлено в основному договорі.

П.6.2. також передбачено у разі порушення умов основного договору іпотеко держатель надсилає іпотекодавцю письмову вимогу (цінним листом або листом з повідомленням про вручення за адресою вказаною в цьому договорі) про усунення порушення. Якщо протягом 30 днів вимога залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі розпочати звернення на предмет іпотеки. У випадку невиконання такої письмової вимоги у встановлений строк такі вимоги задовольняються іпотеко держателем за рахунок предмету іпотеки (п.6.3.).

Крім того п.9.4 передбачено, що у разі зміни в процесі будівництва характеристик квартири, майнові права на яку передаються в іпотеку, а також у разі закінчення будівництва і одержання іпотекодавцем свідоцтва про право власності на квартиру до закінчення терміну дії договору іпотеки, сторони вносять відповідні зміни до цього договору.

При цьому суд вбачає, що в державному реєстрі іпотек та в реєстрі заборон відчуження приватним нотаріусом Юрасовою А.М. було внесений 14.08.2007р. відповідний запис на підставі іпотечного договору щодо майнових прав на квартиру за будівельним номером АДРЕСА_4 , заг.пл.178,66 кв.м (а.с.32,33,64 зв.).

Судом встановлено, що свідоцтво про право власності на спірну квартиру-кв. АДРЕСА_5 і було видано ОСОБА_2 30.12.2009р. на підставі договору інвестування №ВС/Р-50 від 12.01.2006р., додаткової угоди від 29.12.2008р., акту приймання- передачі від 29.12.2008р., що підтверджується листом юридичного департаменту ОМР від 24.10.2019р. (а.с.40).

Договору про внесення змін до договору іпотеки укладеного 14.08.2007р. , у зв`язку з здачею будинку до експлуатації, відповідно до п.9.4. договору іпотеки, сторонами не було укладено.

Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Згідно з ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно із ст. 190 ЦК України майном як особливим об`єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки. Майнові права є неспоживною річчю. Майнові права визнаються речовими правами.

Майнове право, яке можна визначити як «право очікування», є складовою частиною майна як об`єкта цивільних прав. Майнове право - це обмежене речове право, за яким власник цього права наділений певними, але не всіма правами власника майна, та яке засвідчує правомочність його власника отримати право власності на нерухоме майно чи інше речове право на відповідне майно в майбутньому. Захист майнових прав здійснюється в порядку, визначеному законодавством, а якщо такий спеціальний порядок не визначений, захист майнового права здійснюється на загальних підставах, визначених цивільним законодавством.

Згідно з нормами ЦК України до первинного способу набуття права власності, зокрема, належить набуття права власності на новостворену річ (в тому числі, на об`єкт незавершеного будівництва), на яку раніше не було і не могло бути встановлене нічиє право власності (ст. 331 ЦК України).

Таким чином, підставою первинного способу набуття права власності є правопороджуючі юридичні факти, а для похідного - правовідносини, які виникли на підставі відповідних юридичних фактів.

Положеннями ч. 2 ст. 328 ЦК України встановлюється презумпція правомірності набуття права власності, котра означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше не встановлено в судовому порядку або незаконність набуття права власності прямо не випливає із закону. Таким чином, факт неправомірності набуття права власності, якщо це не випливає із закону, підлягає доказуванню, а правомірність набуття права власності включає в себе законність і добросовісність такого набуття.

Право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Переданням майна вважається вручення його набувачеві, зокрема, на об`єкти нерухомості, права на які підлягають державній реєстрації.

Право власності у набувача за договором відповідно до ч. 4 ст. 334 ЦК України виникає з дня державної реєстрації (ст. 182 ЦК України), а не в момент фактичного передання майна або в будь-який інший момент, визначений угодою сторін. Для набуття набувачем права власності на майно передбачена наявність таких складових: укладення договору (в передбачених статтями 208, 209 ЦК України випадках - нотаріальне посвідчення або письмова форма); виконання договору та у визначених законом випадках - державна реєстрація.

При цьому сторони договору вправі встановити додаткові (відкладальні або скасувальні) умови, а при переході права власності на рухомі речі - самостійно визначати момент переходу права власності.

Тобто, укладаючи 12.01.2006р. договір інвестування та іпотечний договір майнових прав на новозбудоване майно від 14.08. 2007 року, ОСОБА_2 отримав обмежене речове право, за яким він, як власник цього права, наділений певними, але не всіма правами власника майна, та яке засвідчує правомочність його власника отримати право власності на нерухоме майно в майбутньому.

Право власності на новозбудоване майно виникає в порядку, визначеному цивільним законодавством України.

Частиною 1 ст. 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Отже, порядок оформлення права власності на об`єкт інвестування після прийняття такого об`єкта в експлуатацію визначено відповідними нормами.

За змістом ч. 1 ст. 33 та ч. 1 ст. 35 Закону України «Про іпотеку» реалізації права іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки передує реалізація ним права вимагати дострокового виконання основного зобов`язання. І лише якщо останнє не виконане чи неналежно виконане, іпотекодержатель, якщо інше не передбачено законом, може звернути стягнення на предмет іпотеки.

Згідно із статтею 33 Закону України „Про іпотеку" у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

У разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.

Обтяження нерухомого майна іпотекою передбачає заборону або обмеження розпорядження та/або користування нерухомим майном та виникає з моменту внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що є офіційним визнанням і підтвердженням державою факту такого обтяження.

Як вбачається з інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 21.08.2020р. (а.с.41) вказана квартира 17.02.2012р. була продана ОСОБА_1 , про що внесено відповідний запис 28.03.2012р. При цьому в реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомості та в реєстрі іпотек відсутні будь-які записи щодо наявності іпотеки та заборони відчуження. Тобто ОСОБА_1 при укладанні договору купівлі-продажу не могла знати щодо договору іпотеки від 14.08.2007р.

При цьому, як вже зазначалося вище - індивідуальні ознаки (загальна розрахункова площа, поверхи, планування), якими наділена квартира будівельним номером АДРЕСА_4 , заг. пл. 178,66 кв.м, не відповідають індивідуальним ознакам притаманні квартирі АДРЕСА_5 і .

Таким чином квартира АДРЕСА_5 і не була і не є об`єктом іпотеки згідно укладеного іпотечного договору від 14.08.2007р.

Крім того спірна квартира має зовсім іншу площу (заг.пл.100,6 кв.м., житл.пл.53,4) ніж квартира в іпотечному договорі ( 178,66 кв.м.) та іншу адресу.

Також суду не надано належних та достовірних доказів надіслання ОСОБА_2 та ОСОБА_1 письмової вимоги про усунення порушень та початку процедури звернення стягнення на предмет іпотеки у випадку її не виконання у встановлений строк.

Оскільки квартира АДРЕСА_5 не була самостійним предметом іпотеки, тому позивач не вправі реалізувати свої права іпотекодержателя шляхом примусового звернення стягнення на неї у встановленому законом порядку, бо таке житлове приміщення як окрема частина об`єкта нерухомого майна- квартира не була самостійним предметом іпотеки.

З огляду на те, що позивач не надав доказів, що є іпотекодержателем майнових прав на цю квартиру, то суд вважає, що позивач безпідставно звернувся із позовом з такими вимогами.

Крім того частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав свобод чи інтересів.

Відповідно до частин першої-п`ятої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до статті 190 ЦК України майном як особливим об`єктом вважаються річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки. Майнові права є неспоживною річчю та визнаються речовими правами.

Майнові права на нерухомість - об`єкт будівництва (інвестування) не вважаються речовими правами на чуже майно, оскільки об`єктом цих прав є не чуже майно, а також не вважаються правом власності, оскільки об`єкт будівництва (інвестування) не існує на момент встановлення іпотеки, а тому не може існувати й право власності на нього.

Майнове право, що є предметом застави (іпотеки), - це обумовлене право набуття у майбутньому права власності на нерухоме майно (право під відкладальною умовою), яке виникає тоді, коли виконані певні, але не всі правові передумови, необхідні й достатні для набуття речового права.

Майновими визнаються будь-які права, пов`язані з майном, відмінні від права власності, у тому числі права, які є складовою частиною права власності (права володіння, розпорядження, користування), а також інші специфічні права та право вимоги.

Майнове право, яке можна визначити як право очікування, є складовою частиною майна як об`єкта цивільних прав. Майнове право - це обмежене речове право, за яким власник цього права наділений певними, але не всіма правами власника майна та яке засвідчує правомочність його власника отримати право власності на нерухоме майно чи інше речове право на відповідне майно в майбутньому.

Такий правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду України від 24 червня 2015 року у справі № 6-318цс15 та від 18 листопада 2015 року у справі № 6-1858цс15, від яких не відступила Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 20 березня 2019 року у справі № 761/20612/15-ц (провадження № 14-39цс19).

За змістом частин першої, третьої статті 575 ЦК України іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи; правила про іпотеку землі та інші окремі види застав встановлюються законом.

Згідно з частиною першою статті 576 ЦК України предметом застави може бути будь-яке майно (зокрема річ, цінні папери, майнові права), що може бути відчужене заставодавцем і на яке може бути звернене стягнення.

Відповідно до частини другої статті 583 ЦК України заставодавцем може бути власник речі або особа, якій належить майнове право, а також особа, якій власник речі або особа, якій належить майнове право, передали річ або майнове право з правом їх застави.

Статтями 1, 5 Закону України «Про іпотеку» (в редакції, чинній на час укладення оспорюваного договору іпотеки) передбачено, що застава майнових прав на нерухомість, будівництво якої не завершено, регулюється за правилами, визначеними цим Законом. Предметом іпотеки можуть бути один або декілька об`єктів нерухомого майна за таких умов: нерухоме майно належить іпотекодавцю на праві власності або на праві господарського відання, якщо іпотекодавцем є державне або комунальне підприємство, установа чи організація; нерухоме майно може бути відчужене іпотекодавцем і на нього відповідно до законодавства може бути звернене стягнення; нерухоме майно зареєстроване у встановленому законом порядку як окремий виділений у натурі об`єкт права власності, якщо інше не встановлено цим Законом. Предметом іпотеки також може бути об`єкт незавершеного будівництва або інше нерухоме майно, яке стане власністю іпотекодавця після укладення іпотечного договору, за умови, що іпотекодавець може документально підтвердити право на набуття ним у власність відповідного нерухомого майна у майбутньому. Частина об`єкта нерухомого майна може бути предметом іпотеки лише після її виділення в натурі і реєстрації права власності на неї як на окремий об`єкт нерухомості, якщо інше не встановлено цим Законом. Іпотека поширюється на частину об`єкта нерухомого майна, яка не може бути виділеною в натурі і була приєднана до предмета іпотеки після укладення іпотечного договору без реєстрації права власності на неї як на окремий об`єкт нерухомості.

Таким чином, на час укладення договору іпотеки (14.08.2007р.) стаття 5 Закону України «Про іпотеку» не визначала майнові права як предмет іпотеки, а відповідні зміни до цієї статті були внесені Законом України від 25 грудня 2008 року «Про запобігання впливу світової фінансової кризи на розвиток будівельної галузі та житлового будівництва», який набрав чинності 14 січня 2009 року. Саме до таких правових висновків дійшов ВС у своїй постанові від 19.02.2020р. по справі №761/2265/17.

Відповідно до п.1 ст.6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Концепція «майна» в розумінні статті 1 Першого протоколу має автономне значення, тобто не обмежується власністю на матеріальні речі та не залежить від формальної класифікації у внутрішньому праві. Певні права та інтереси, що становлять активи, також можуть вважатися правом власності, а отже, і «майном».

Предметом регулювання статті 1 Першого протоколу до Конвенції є втручання держави у право на мирне володіння майном. У практиці ЄСПЛ (серед багатьох інших, наприклад, рішення ЄСПЛ у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року, «Трегубенко проти України» від 02 листопада 2004 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22 січня 2009 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 07 липня 2011 року, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року) напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання у право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції, а саме: чи є втручання законним; чи має воно на меті «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання у право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям.

Втручання держави у право на мирне володіння майном повинно здійснюватися на підставі закону, під яким розуміється нормативно-правовий акт, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм та не суперечити принципам верховенства права.

Втручання є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу держави у право на мирне володіння майном, за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності. Саме національні органи влади мають здійснювати первісну оцінку наявності проблеми, що становить суспільний інтерес, вирішення якої б вимагало таких заходів. Поняття «суспільний інтерес» має широке значення (рішення ЄСПЛ від 23 листопада 2000 року у справі «Колишній король Греції та інші проти Греції»). Крім того, ЄСПЛ також визнає, що й саме по собі правильне застосування законодавства, безперечно, становить «суспільний інтерес» (рішення ЄСПЛ від 02 листопада 2004 року у справі «Трегубенко проти України»).

Критерій «пропорційності» передбачає, що втручання у право власності розглядатиметься як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, визначеною для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідного балансу не буде дотримано, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар». При цьому з питань оцінки «пропорційності», як і з питань наявності «суспільного», «публічного» інтересу, ЄСПЛ визнає за державою досить широку «сферу розсуду», за винятком випадків, коли такий «розсуд» не ґрунтується на розумних підставах.

Таким чином, стаття 1 Першого протоколу гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність, і для оцінки додержання «справедливого балансу» в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за якими майно було набуте у власність, поведінка особи, з власності якої майно позивач просить звернути стягнення.

Суд вважає що таке позбавлення відповідачки майна є несправедливим та непропорційним втручанням у власність та на мирне володіння майном.

Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частинами першою, третьою статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

При цьому суд не вбачає підстав для застосування строку позовної давності за заявою представника відповідача, оскільки прийшов до висновку що позов є необґрунтованим.

За викладених обставин, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог, а тому слід відмовити у його задоволенні.

Відповідно до ч. 1,2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі відмови в позові - на позивача, з огляду на що судові витрати на користь позивача не підлягають стягненню.

Відповідно до ч. 9 ст. 158 ЦПК України, у випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову.

Ураховуючи те, що в задоволенні позову відмовлено суд вважає за необхідне скасувати заходи забезпечення позову, застосовані судом згідно ухвали від 29.06.2021 року.

На підставі викладеного й керуючись ст. ст.. 10, 11, 15, 16, 190, 203, 207, 215, 321, 328, 526, 530, 533, 536, 586, 611-612, 625, 626, 1054 ЦК України, Законом України «Про іпотеку», ст.ст.2, 4, 12, 13, 27, 76, 81, 95, 133, 141, 223, 241, 247, 258-259, 263-265, 268, 353, 354 ЦПК України,

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позову ТОВ «СЕГУРА-КАПІТАЛ» до ОСОБА_1 , за участю третьої особи на боці відповідача без самостійних вимог щодо предмета спору - ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором,- відмовити.

Скасувати заходи забезпечення позову, накладені ухвалою Приморського районного суду від 29 червня 2021 року у вигляді арешту квартири АДРЕСА_5 , загальною площею: 100,6 кв.м., житловою площею: 53,4 кв.м., що належить ОСОБА_1 .

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Одеського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом 30 днів (ст.ст.354,355,ЦПК України). Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Повний текст рішення суду складений 06.12.2021 року.

Суддя Домусчі Л.В.