Справа № 348/2402/19
Провадження № 22-ц/4808/250/21
Головуючий у 1 інстанції Грещук Р. П.
Суддя-доповідач Горейко
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 лютого 2021 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі:

головуючої Горейко М.Д.

суддів: Василишин Л.В., Максюти І.О.,

секретаря Єлісевич О.М.

з участю апелянта та його представника ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення коштів, за апеляційною скаргою ОСОБА_3 , поданою його представником ОСОБА_1 , на рішення Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 19 листопада 2020 року, ухвалене у складі судді Грещука Р.П. у м. Надвірна,

встановив:

Короткий зміст позовних вимог та їх обґрунтування

ОСОБА_2 26.11.2019 року звернулася в суд з позовом до ОСОБА_3 про стягнення витрат, пов`язаних з лікуванням, на загальну суму 10 954,72 грн та втрачений заробіток внаслідок зменшення працездатності з 01.01.2018 року по 01.01.2020 року в сумі 32 976 грн та щомісячно з 01.01.2020 року по 01.11.2020 року стягувати втрачений заробіток по 2 361,50 грн.

Позов обґрунтувала тим, що 26.10.2008 року відповідач ОСОБА_3 , керуючи автомобілем та перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння вчинив на неї наїзд, в результаті чого спричинив їй тяжкі тілесні ушкодження, від яких вона по даний час лікується. Вироком Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 02.02.2009 року відповідача визнано винним у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 286, ч. 1 ст. 135 КК України, та призначено покарання. Висновком судово-медичної експертизи від 09.06.2017 року №028 встановлено прямий причинний зв`язок між ДТП та наслідками травмування у вигляді тяжких тілесних ушкоджень, які призвели до інвалідності 2-ї групи та згідно із вказаним висновком їй встановлено 50% втрати професійної працездатності. Періодичними рішеннями суду та останнім рішенням Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 22.09.2017 року, яке було змінене рішенням апеляційного суду Івано-Франківської області від 13.12.2017 року, з відповідача в її користь стягнуто втрачений заробіток з 01.08.2017 року по 30.09.2018 року в розмірі по 1 600 грн щомісячно, 62 574 грн заборгованості втраченого заробітку за період з 16.06.2016 року по 10.03.2017 року, 7 289,54 грн витрат на придбання медичних препаратів, 219,40 грн витрат на проїзд в санаторій та в користь держави 702,34 грн. Після 10.03.2017 року вона продовжувала лікуватися і витратила на придбання медичних препаратів для лікування 10 654,15 грн та на проїзд 300,57 грн. За висновком судово-медичної експертизи від 09.06.2017 року №028 в неї встановлено 50% втрати професійної працездатності і за довідкою акту огляду МСЕК №156682 від 16.10.2018 року їй продовжено 2-гу групу інвалідності з 01.10.2018 року по 01.11.2020 року, за пенсійним посвідченням № НОМЕР_1 з терміном дії по 31.10.2020 року вона є інвалідом 2-ї групи, що є підставою для продовження стягнення втраченого заробітку. Вказувала на те, що на момент ДТП вона не працювала, тому за рішенням апеляційного суду Івано-Франківської області від 13.12.2017 року в її користь з відповідача ОСОБА_3 за період з 01.08.2017 року по 30.09.2018 року стягнуто щомісячно втрачений заробіток, що становив половину мінімальної зарплати в сумі 1 600 грн, який на час винесення даного рішення визначили з мінімальної заробітної плати за 2017 рік, яка становила 3 200 грн. Водночас, Законом України «Про Державний бюджет України на 2018 рік» було збільшено мінімальну заробітну плату і вона становила 3 723 грн, у зв`язку з чим виникла заборгованість по сплаті втраченого заробітку за 2018 рік в сумі 7 938 грн. За Законом України «Про Державний бюджет України на 2019 рік» мінімальна заробітна плата становила 4 173 грн, тому їй належить в половинному розмірі втрачений заробіток, що становить 25 038 грн. Всього заборгована сума втраченого заробітку з 01.01.2018 року по 01.01.2020 року становить 32 976 грн. Згідно Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» мінімальна заробітна плата становить 4 723 грн, тому в половинному розмірі втрачений заробіток слід стягувати з 01.01.2020 року щомісячно по 2 361,50 грн.

Просила суд ухвалити рішення, яким стягнути з відповідача на її користь 10 654,15 грн витрат на лікування, 300,57 грн витрат на проїзд до місця лікування та заборговану суму втраченого заробітку з 01.01.2018 року по 01.01.2020 року в сумі 32 976 грн та щомісячно з 01.01.2020 року по 01.11.2020 року стягувати втрачений заробіток по 2 361,50 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 19 листопада 2020 року позов ОСОБА_2 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 8 543 грн. 51 коп. витрат на лікування, 300 грн. 57 коп. витрат на проїзд до місця лікування; заборговану суму втраченого заробітку з 01.01.2018 року по 01.01.2020 року в сумі 32 976 грн. та 25 976 грн. 50 коп. (з розрахунку по 2 361 грн. 50 коп. щомісячно) втраченого заробітку за період з 01.01.2020 року по 01.11.2020 року, а всього 67 796 грн. 58 коп.

В решті вимог позову відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_3 840 грн 80 коп. судового збору в дохід держави.

Суд першої інстанції мотивував рішення тим, що з урахуванням вимог ч. 2 ст. 1197 ЦК України, суд враховуючи встановлений розмір мінімальної заробітної плати, погоджується з розрахунком розміру відшкодування втраченого заробітку, а саме, що з відповідача ОСОБА_3 підлягають стягненню щомісячні платежі втраченого заробітку за період з 01.01.2018 року по 01.01.2020 року в сумі 32 976 грн. та за період з 01.01.2020 року по 01.11.2020 року в сумі 25 976 грн. 50 коп.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги на рішення суду

Не погодившись з рішенням суду в частині стягнення з ОСОБА_3 в користь ОСОБА_2 втраченого заробітку у зв`язку з втратою професійної працездатності, представник відповідача ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій посилається на порушення судом норм матеріального права та просить скасувати рішення в частині задоволення позову ОСОБА_2 про стягнення втраченого заробітку з 01.01.2018 року по 01.11.2020 року та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні вказаних вимог, в решті рішення просить залишити без змін.

Апеляційна скарга мотивована тим, що до матеріалів справи не долучено висновку МСЕК за 2018, 2019, 2020 роки. Позивач робить посилання на висновок судово-медичної експертизи за 2017 рік, однак відповідно до наданих нею виписок з медичних карт, в 2018 році вона неодноразово виписувалась з покращенням стану здоров`я. З урахуванням того, що в матеріалах справи відсутні докази втрати 50% професійної працездатності за період з 2018 по 2020 рік, позивач не визнав позов в частині стягнення заробітку з 01.10.2018 року по 01.11.2020 року.

Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Рішення суду в частині часткового задоволення позовних вимог ОСОБА_2 про стягнення витрат на лікування та стягнення на її користь з ОСОБА_3 8 543 грн. 51 коп. витрат на лікування і 300 грн. 57 коп. витрат на проїзд до місця лікування, сторонами не оскаржується, а тому в силу частини 1 статті 367 ЦПК України в цій частині апеляційним судом не переглядається.

Короткий зміст відзиву на апеляційну скаргу

Позивач подала відзив на апеляційну скаргу, у якому просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін, посилаючись на те, що з 2009 року раз на два роки і по даний час їй висновками МСЕК встановлюють другу групу інвалідності загального захворювання. Черговий раз вона пройшла МСЕК 11.11.2020 року, де їй встановили другу групу інвалідності з 01.11.2020 року по 11.11.2022 року, яку долучила до справи. Попередні висновки МСЕК від 14.09.2016 року та від 16.10.2018 року долучені до позовної заяви. Тому є безпідставним посилання апелянта на відсутність вказаних висновків.

Також зазначає, що ні відповідач, ні його представник не оскаржували висновок комісійної судово-медичної експертизи №028 від 09.06.2017 року та не ставили його під сумнів. Відтак, безпідставним є посилання в апеляційній скарзі на відсутність доказів втрати 50% професійної працездатності за період з 2018 по 2020 рік.

Апелянт та його представник в засіданні апеляційного суду підтримали доводи апеляційної скарги з мотивів, наведених в апеляційній скарзі. Оскаржуване рішення вважали необґрунтованим та незаконним, оскільки таке обґрунтоване неналежними доказами та не в повному обсязі досліджені обставини справи, без урахування відсутності доказів, що позивачу на день розгляду спірних правовідносин встановлено 50% втрати професійної працездатності. Тому просили апеляційну скаргу задовольнити, рішення суду скасувати і ухвалити нове рішення про відмову в позові в оскаржуваній частині.

Позивач та її представник в судове засідання не з`явились, про час та день розгляду справи повідомлені у встановленому законом порядку. Позивач надіслала суду заяву про відкладення розгляду справи у зв`язку з хворобою адвоката. Однак, на підтвердження поважності причини неявки в судове засідання її та адвоката не надала.

Позивач ОСОБА_2 13.01.2021 року надіслала суду відзив на апеляційну скаргу, в якому заперечила доводи апеляційної скарги. Зокрема вказала, що судом першої інстанції в судовому засіданні 07.08.2020 року досліджувався висновок комісійної судово-медичної експертизи №028 від 09.06.2017 року з архівної справи Надвірнянського районного суду №348/2116/16-ц, за даними якого внаслідок ДТП їй встановлено 30% втрати загальної працездатності та 50% професійної працездатності з урахуванням професій, зазначених в трудовій книжці (столяр, оператор котельні). Даний висновок відповідач та його представник не оскаржували, його не заперечували та не заявляли будь-яких клопотань з цього приводу, а тому безпідставно посилаються на відсутність в матеріалах справи доказів втрати 50% професійної працездатності. Їх твердження про покращення її стану здоров`я спростовуються даними довідки МСЕК, відповідно до якої їй продовжено другу групу інвалідності до 11.11.2020 року. Просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Судом встановлено, що 26.10.2008 року відповідач, керуючи транспортним засобом марки РЕНО-19, реєстраційний номер НОМЕР_2 , в стані алкогольного сп`яніння, в с. Лісна Тарновиця Надвірнянського району по вул. Грушевського виїхав на праве узбіччя та вчинив наїзд на позивачку як пішохода, внаслідок чого остання отримала тяжкі тілесні ушкодження, які є небезпечними для життя в момент спричинення.

Вироком Надвірнянського районного суду від 02.11.2009 року ОСОБА_3 визнано винним у вчиненні злочинів, передбачених ст. ст. 286 ч. 2, 135 ч. 1 КК України та призначено йому покарання 4 роки позбавлення волі з іспитовим строком 2 роки.

За даними довідки МСЕК серії ІФ №0271301 з 13.05.2009 року ОСОБА_2 встановлено другу групу інвалідності загального захворювання.

Висновком судово-медичної експертизи від 09.06.2017 року №028 встановлено прямий причинний зв`язок між ДТП та наслідками травмування у вигляді тяжких тілесних ушкоджень здоров`я ОСОБА_2 , що призвело до її інвалідності. Згідно з вказаним висновком ОСОБА_2 встановлено 50% втрати професійної працездатності.

Судом першої інстанції також встановлено, що рішенням Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 22.09.2017 року, яке змінено рішенням колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області від 13.12.2017 року стягнуто з відповідача ОСОБА_3 в користь позивача ОСОБА_2 втрачений заробіток з 01.08.2017 року по 30.09.2018 року в розмірі по 1 600 грн щомісячно. У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення 1951 грн. 50 коп. втраченого заробітку за період з 01.11.2008 року по 13.05.2009 року відмовлено. Рішення Надвірнянського районного суду від 22.09.2017 року в частині стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 62 574 грн. заборгованості втраченого заробітку, 7 289 грн. 54 коп. витрат на придбання медичних препаратів, 219 грн. 40 коп. витрат на проїзд до місця лікування та в користь держави 702 грн. 34 коп. судового збору залишено без зміни (а.с. 4-7).

На виконання вищезазначеного рішення суду відповідач ОСОБА_3 щомісячно сплачував на користь позивача ОСОБА_2 призначену рішенням суду суму платежу, що підтверджується копіями чеків, які долучені до матеріалів справи (а.с. 36-39).

Згідно довідок до акту огляду медико-соціальної експертної комісії позивачу ОСОБА_2 встановлено 2-гу групу інвалідності загального захворювання та 24.10.2018 року видано пенсійне посвідчення № НОМЕР_1 , термін дії якого до 31.10.2020 року (а.с. 9-10).

За даними довідки до акту огляду медико-соціальної експертної комісії, виданої на підставі акту огляду МСЕК №1844 від 11.11.2020 року (а.с. 74), позивачу ОСОБА_2 встановлено 2-гу групу інвалідності загального захворювання з датою чергового переогляду 11.11.2022 року.

Судом також встановлено, що на момент ДТП, позивач ОСОБА_2 не працювала тому за рішенням Апеляційного суду Івано-Франківської області від 13.12.2017 року в її користь стягнуто з відповідача ОСОБА_3 за період з 01.08.2017 року по 30.09.2018 року щомісячно втрачений заробіток в розмірі 50% мінімальної заробітної плати за 2017 рік, яка становила 3200 грн. в сумі 1600 грн.

Позиція суду апеляційної інстанції

Заслухавши доповідача, пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши відповідність висновків суду фактичним обставинам справи та правильність застосування судом норм матеріального і процесуального права у вирішенні даного спору, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення апеляційної скарги ОСОБА_3 з наступних підстав.

Згідно з ч. ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону судове рішення відповідає не повністю.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 1195 ЦК України фізична або юридична особа, яка завдала шкоди каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я фізичній особі, зобов`язана відшкодувати потерпілому заробіток (дохід), втрачений ним внаслідок втрати чи зменшення професійної або загальної працездатності, а також відшкодувати додаткові витрати, викликані необхідністю посиленого харчування, санаторно-курортного лікування, придбання ліків, протезування, стороннього догляду тощо.

У разі каліцтва або іншого ушкодження здоров`я фізичної особи, яка в момент завдання шкоди не працювала, розмір відшкодування визначається виходячи з розміру мінімальної заробітної плати.

Положеннями абз. 1 ч. 1 ст. 1197 ЦК України встановлено, що розмір втраченого фізичною особою внаслідок каліцтва або іншого ушкодження здоров`я заробітку (доходу), що підлягає відшкодуванню, визначається у відсотках від середнього місячного заробітку (доходу), який потерпілий мав до каліцтва або іншого ушкодження здоров`я, з урахуванням ступеня втрати потерпілим професійної працездатності, а за її відсутності - загальної працездатності.

Положеннями ч. 1 ст. 1202 ЦК України визначено порядок відшкодування шкоди, відповідно до якої відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю потерпілого, здійснюється щомісячними платежами. За наявності обставин, які мають істотне значення, та з урахуванням матеріального становища фізичної особи, яка завдала шкоди, сума відшкодування може бути виплачена одноразово, але не більш як за три роки наперед.

Положеннями ч. 3 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України, передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Судом першої інстанції встановлено, що згідно з висновком судово-медичної експертизи від 09.06.2017 року №028 встановлено прямий причинний зв`язок між ДТП та наслідками травмування у вигляді тяжких тілесних ушкоджень здоров`я ОСОБА_2 та встановлення їй другої групи інвалідності загального захворювання. За даними вказаного висновку ОСОБА_2 встановлено 50% втрати професійної працездатності.

Наведені обставини встановлені рішенням колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області від 13.12.2017 року (а.с. 5-7).

В силу дії ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Таким чином, обставини встановлені судовим рішенням від 13.12.2017 року є підставою для звільнення від доказування наведених обставин в судовому засіданні.

При цьому суд приймає до уваги, що при вирішенні спірних правовідносин позивач не спростував ступінь втрати професійної працездатності ОСОБА_2 і матеріали справи не містять доказів про зменшення розміру втрати її працездатності.

Посилання апелянта та його представника на те, що ОСОБА_2 впродовж останніх років проходила лікування в медичних закладах і виписувалась з покращеним станом здоров`я не спростовують висновку судово-медичної експертизи від 09.06.2017 року №028 про розмір втрати професійної працездатності ОСОБА_2 .

Про призначення експертизи на предмет визначення ступеня втрати її професійної працездатності за спливом тривалого часу та лікування ні позивач, ні його представник не звертались.

Тому суд першої інстанції встановивши, що ОСОБА_2 продовжено другу групу інвалідності та з урахуванням наведеного висновку судово-медичної експертизи про ступінь втрати професійної працездатності ОСОБА_2 правильно дійшов висновку, що розмір її втраченого заробітку слід вираховувати, виходячи з 50% розміру мінімальної заробітної плати на період, за який проводиться нарахування.

Проте, суд, враховуючи встановлений законом розмір мінімальної заробітної плати за період з 01.01.2018 року по 01.01.2020 року та за період з 01.01.2020 року по 01.11.2020 року, погодився з розрахунком позивачки і стягнув відповідно за вказані періоди втрачений заробіток в сумі 32 976 грн. та в сумі 25 976 грн. 50 коп., не перевіривши правильність такого розрахунку позивачки.

Поза увагою суду залишилась і та обставина, що рішенням колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області від 13.12.2017 року скасовано рішення Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 22.09.2017 року в частині стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 втраченого заробітку за період з 01.08.2017 року по 30.09.2018 року щомісячно в розмірі половини мінімальної заробітної плати та ухвалено в цій частині нове рішення, яким стягнуто з відповідача ОСОБА_3 в користь позивача ОСОБА_2 втрачений заробіток з 01.08.2017 року по 30.09.2018 року в розмірі по 1 600 грн. щомісячно. Вказане рішення апеляційного суду набрало законної сили 13.12.2017 року і є виконаним.

З огляду на викладене, та з урахуванням норм матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, апеляційний суд вважає, що висновок суду про стягнення з відповідача в користь позивачки втраченого заробітку за період з 01.01.2018 року по 30.09.2018 року не відповідає встановленим обставинам справи.

Таким чином, рішення суду першої інстанції в частині стягнення втраченого заробітку слід змінити, оскільки розрахунковим періодом втраченого заробітку є період з 01.10.2018 року по 01.11.2020 року.

З урахуванням встановленого статтею 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2018 рік» розміру місячної мінімальної заробітної плати з 1 січня 2018 року 3723 грн., 50% якої становить 1 861,50 грн., втрачений заробіток позивачки складає 5 584,50 грн. (3 місяці х 1861,50 грн.)

Втрачений її заробіток за період з 01.01.2019 року по 31.12.2019 року становить 25 038 грн., виходячи з розрахунку 2 086,50 грн. (50% від місячної мінімальної заробітної плати в розмірі 4173 грн. (ст. 8Закону України «Про Державний бюджет України на 2019 рік»)) х 12 місяців.

За період з 01.01.2020 року по 31.08.2010 року втрачений заробіток позивачки складає 18 892 грн (8 місяців х на 2 361,50 грн. (50% від місячної мінімальної заробітної плати в розмірі 4723 грн. (ст. 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік»)).

З урахуванням встановленого статтею 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» розміру місячної мінімальної заробітної плати з 01.09.2020 року по 31.12.2020 року 5 000 грн., 50% якої становить 2 500 грн., втрачений заробіток позивачки з 01.09.2020 року по 01.11.2020 року складає 5 000 грн. (2 місяці х 2 500 грн.).

Загальний розмір втраченого заробітку позивачки за період з 01.10.2018 року по 01.11.2020 року становить 54 514,5 грн. (5 584,5 + 25 038 + 18 892 + 5 000 = 54 514,5 (грн.)).

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин, однак не в повному обсязі дослідив всі обставини справи, що стосуються періоду, за який підлягає стягненню з відповідача втрачений заробіток позивачки у зв`язку з втратою її працездатності внаслідок ДТП, скоєного відповідачем, та розміру втраченого позивачкою заробітку, а тому рішення суду в наведеній частини слід змінити та стягнути з відповідача в користь позивачки за період з 01.10.2018 року по 01.11.2020 року 54 514,50 грн. втраченого заробітку у зв`язку з втратою професійної працездатності. В решті рішення суду слід залишити без змін.

Частиною 6 ст. 19 ЦПК України визначено, що справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб є малозначними справами.

Оскільки ціна позову у даній справі не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, то вона відноситься до малозначних справ.

Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381 - 384, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 , подану його представником ОСОБА_1 , задовольнити частково.

Рішення Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 19 листопада 2020 року в частині стягнення втраченого заробітку змінити.

Стягнути з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , жителя АДРЕСА_1 , на користь ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , жительки АДРЕСА_2 втрачений заробіток внаслідок зменшення працездатності з 01 жовтня 2018 року по 01 листопада 2020 року в розмірі 54 514,50 грн (п`ятдесят чотири тисячі п`ятсот чотирнадцять гривень 50 копійок).

В решті рішення суду залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття і у випадках, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України, може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуюча М.Д. Горейко

Судді: Л.В. Василишин

І.О. Максюта

Повний текст постанови складено 12 лютого 2020 року