Справа № 758/3771/17 Головуючий в суді І інстанції Васильченко О. В.
Провадження № 22-ц/824/1130/2021 Доповідач в суді ІІ інстанції Мельник Я.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 лютого 2021 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Мельника Я.С.,

суддів: Матвієнко Ю.О., Поливач Л.Д.,

за участі секретаря Примушка О.В.,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Мельника Станіслава Вікторовича на ухвалу Подільського районного суду міста Києва від 22 вересня 2020 року про забезпечення позову у справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк», за участю третіх осіб: Публічне акціонерне товариства «УкрСиббанк», ОСОБА_2 про визнання недійсним кредитного договору та договору іпотеки,-

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про забезпечення позову, в якій просив вжити заходів забезпечення позову шляхом накладення арешт на двокімнатну квартиру загальною площею 51,1 кв.м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 та заборонити будь-якому державному реєстратору речових прав на нерухоме майно вчиняти (проводити) будь-які реєстраційні дії з державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень щодо вказаної квартири.

Заява обґрунтована тим, що позивачу стало відомо про те, що відповідач - ПАТ «Дельта Банк», на підставі договору від 09 грудня 2019 року, уступив ПАТ «Альфа-Банк» право вимоги до позивача за кредитним договором та договором іпотеки. Разом з тим, листом ПАТ «Альфа-Банк» від 03 вересня 2020 року, позивача було повідомлено про те, що у разі неповернення ним кредитної заборгованості у найкоротші строки банком буде звернено стягнення на вищевказану квартиру шляхом набуття (реєстрації) права власності на неї за банком в позасудовому порядку, на підставі іпотечного застереження, що міститься у договорі іпотеки, на підставі ст. 37 Закону України «Про іпотеку».

Ухвалою Подільського районного суду міста Києва від 22 вересня 2020 року у задоволенні заяви відмовлено.

Не погоджуючись із цією ухвалою, представник ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить її скасувати та постановити нове судове рішення про задоволення заяви.

У обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає зокрема про те, що невжиття заходів забезпечення позову до ухвалення рішення суду у даній справі може істотно ускладнити та унеможливити ефективний захист порушених прав та інтересів позивача, оскільки АТ «Альфа-Банк» як правонаступник ПАТ «Дельта Банк» може у будь-який час зареєструвати за собою право власності на спірну квартиру, тому вважає висновки суду першої інстанції.

Інші учасники справи належним чином повідомлялися про розгляд справи, своїм правом на відзив не скористалися.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу залишити без задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні заяви про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив з того, що заявником не було надано належних, достатніх і допустимих доказів того, що невжиття зазначених ним заходів може утруднити виконання рішення суду та, при цьому, місцевим судом враховано, що власником спірної квартири є сам позивач.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до відповідача ПАТ «Дельта Банк», в якому просив визнати недійсними кредитний договір та договір іпотеки, укладені між ОСОБА_1 та ПАТ «УкрСиббанк».

У подальшому, ОСОБА_1 подав заяву, в якій просив вжити заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на квартиру загальною площею 51,1 кв.м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , а також заборони будь-якому державному реєстратору речових прав на нерухоме майно вчиняти (проводити) будь-які реєстраційні дії з державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень щодо цієї квартири, посилаючись на те, що ПАТ «Дельта Банк» уступив ПАТ «Альфа-Банк» право вимоги до нього за оскаржуваними договорами, і що ПАТ «Альфа-Банк» надіслав позивачу повідомлення про необхідність погашення кредитної заборгованості та, у разі неповернення позивачем взятих коштів, ПАТ «Альфа-Банк» вказав про намір звернути стягнення на вказану квартиру, що, на думку позивача, свідчить про намір банку набути права власності на спірне житло.

Відповідно до вимог ст. 149 ЦПК України, суд за заявою учасника справи має право вжити, передбачених статтею 150 цього Кодексу, заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Згідно п.1 ч.1 ст. 150 ЦПК України позов може забезпечуватися накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.

Інститут забезпечення позову являє собою сукупність встановлених законом заходів, що вживаються судом за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, якщо у них існують побоювання, що виконання ухваленого у справі рішення виявиться у майбутньому утрудненим чи неможливим.

Відповідно до роз`яснень, викладених у Постанові Пленуму Верховного суду України «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді справ про забезпечення позову» № 9 від 22 лютого 2006 року, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Отже, при поданні заяви про забезпечення позову не достатньо послатись лише на диспозицію відповідної норми процесуального права. Заява повинна бути належним чином мотивована, а її доводи - підтверджені. Не може бути задоволено клопотання про забезпечення позову, якщо заявник не надав докази, які б свідчили про те, що невжиття заходів забезпечення позову призведе до наслідків, передбачених цим Кодексом.

Звертаючись із заявою про забезпечення позову, заявником не надано належних і допустимих доказів на підтвердження того, що невжиття цих заходів унеможливить виконання рішення суду, не надано належних доказів щодо наявності співмірності заявлених позовних вимог заходам забезпечення позову і необхідності накладення арешту на це майно, оскільки саме по собі припущення позивача про намір в майбутньому ПАТ «Альфа-Банк» звернути стягнення на предмет іпотеки, що пов`язаний із обов`язком позивача сплатити кредитну заборгованість, не може бути належною підставою для вжиття заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на квартиру та заборони державним реєстраторам вчиняти реєстраційні дії щодо неї, при цьому позов поданий до ПАТ «Дельта-Банк», тому посилання апелянта на те, що невжиття заходів забезпечення позову призведе до утруднення виконання можливого рішення суду, колегія суддів вважає формальними та безпідставними, позаяк ці доводи ґрунтуються лише на припущеннях самого заявника і самі по собі не можуть бути підставою для вжиття тих заходів забезпечення позову, про які він просить.

Інші доводи апелянта фактично зводяться до незгоди заявника з висновками суду першої інстанції та з їх оцінкою, а також повторюють доводи заяви про забезпечення позову, які були розглянуті судом першої інстанції, який їх обґрунтовано спростував, через що вони не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного судового рішення.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга та зміст оскаржуваного судового рішення не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції були допущені порушення норм матеріального чи процесуального права, які, відповідно до ст. 376 ЦПК України, могли б бути підставою для його скасування, тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а ухвалу місцевого суду - без змін.

Керуючись ст.ст. 374, 375 ЦПК України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу Подільського районного суду міста Києва від 22 вересня 2020 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: Судді: