Головуючий у 1-й інстанції Козлов Д.О.
Суддя-доповідач: Попова С.А.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 лютого 2021 року Донецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Попової С.А.,

суддів Зайцевої С.А., Ткаченко Т.Б.

за участю секретаря Сікора М.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Маріуполі

апеляційну скаргу Донецької обласної прокуратури

на рішення Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 23 листопада 2020 року, ухвалене у складі судді Козлова Д.О., повний текст рішення складено 30 листопада 2020 року,

по цивільній справі

за позовом ОСОБА_1

до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України, Донецької обласної прокуратури

про відшкодування шкоди, завданої внаслідок неправомірного притягнення до кримінальної відповідальності,

В С Т А Н О В И В:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У вересні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України, Донецької обласної прокуратури про відшкодування шкоди, завданої внаслідок неправомірного притягнення до кримінальної відповідальності при наступних обставинах.

12.02.2015 слідчим під процесуальним керівництвом прокурора прокуратури Орджонікідзевського району м. Маріуполя Прокуратури Донецької області під час досудового слідства у кримінальному провадженні № 0002163 йому було вручено підозру в скоєнні злочинів, передбачених ч. 1 ст. 125, ч. 1 ст. 115 КК України, що вважається початком перебування під слідством та судом. Вироком Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 27 січня 2017 року, який було залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Донецької області від 10 квітня 2017 року, його визнано винним у скоєнні інкримінованих злочинів з призначенням покарання у вигляді 8 років позбавлення волі.

Отримавши копію вказаного рішення, позивач 11.05.2017 звільнився з посади горнового доменної печі доменного цеху ПАТ «ММК ім. Ілліча» за власним бажанням для відбування призначеного покарання, а 29.06.2017 його затримали та помістили до слідчого ізолятору, звідки етапували до «Торецької ВК № 2», де він відбував покарання.

Постановою Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року ухвалу суду апеляційної інстанції скасовано, справу ОСОБА_1 повернуто на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. Внаслідок нового розгляду справи апеляційною інстанцією його було звільнено з установи виконання покарань 24 жовтня 2018 року. Загальний термін позбавлення волі ОСОБА_1 склав 1 рік 3 місяці 17 днів. Повернувшись додому він одразу влаштувався на роботу за попереднім місцем праці.

06 грудня 2019 року Донецьким апеляційним судом змінено вирок суду від 27 січня 2017 року, позивача звільнено від покарання за ч. 1 ст. 125 КК України, а кримінальне провадження за обвинуваченням у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України, закрито за відсутністю в діянні складу кримінального правопорушення. Постановою Верховного Суду від 21 травня 2020 відмовлено в задоволенні касаційної скарги прокурора, а ухвалу апеляційного суду від 06 грудня 2019 року залишено без змін.

Загалом під слідством та судом позивач фактично перебував з 12.02.2015 по 21.05.2020, тобто 5 років 3 місяці 9 днів.

Внаслідок незаконних дій органів дізнання, прокуратури і суду, пов`язаних із незаконним притягненням до кримінальної відповідальності засудження за ч. 1 ст. 115 КК України, позивач на підставі ст. 1176 ЦК України, Закону України № 266/94-ВР має право на відшкодування втраченого заробітку, виходячи з середнього розміру його заробітку під час роботи на підприємстві 16137,71грн - в розмірі 258203,36грн. (16137,71грн х 16 місяців незаконного позбавлення волі).

Незаконними діями органів досудового розслідування, прокуратури і суду позивачеві спричинено моральну шкоду, що полягає у порушенні його конституційних прав, порушення у зв`язку з цим нормальних життєвих зв`язків, вимушених змінах в організації життя, що негативним чином вплинула на стан здоров`я позивача та його сім`ю, душевних стражданнях внаслідок наступних обставин: органи досудового слідства під керівництвом прокуратури протягом 64 місяців його незаконно підозрювали, обвинувачували, що стало підставою для його засудження до покарання у вигляді позбавлення волі, зробили його в очах суспільства умисного вбивцю, від нього відвернулися сусіди та знайомі, доньку в школі через це цькували, а він був вимушений жити в фактичній ізоляції; з 29.06.2017, відбуваючи покарання у вигляді 8 років позбавлення волі в закладі посиленого режиму, він тримався у нелюдських умовах, вимушений підкорятися наказам адміністрації закладу та волі інших засуджених, працював у тяжких умовах, виробляючи металеві конструкції. Спричинену немайнову шкоду позивач оцінює в розмірі 10млн.грн.

Просив суд стягнути шляхом списання у безспірному порядку з єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України на його користь 258203,78грн втраченого доходу і 10млн.грн у відшкодування спричиненої моральної шкоди.

Відповідачем - Донецькою обласною прокуратурою подано відзив на позовну заяву (а.с. 78).

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 23 листопада 2020 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з Державного бюджету України шляхом списання Державною казначейською службою України коштів з єдиного казначейського рахунку, призначеного для відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду, на користь ОСОБА_1 : в рахунок відшкодування втраченого доходу - 187961,66грн, в рахунок відшкодування моральної шкоди - 350000грн.

В задоволенні решти заявлених вимог - відмовлено.

Стягнуто з Держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України в дохід держави судовий збір у розмірі 5379,62грн.

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив з того, що позивач на підставі Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» № 266/94-ВР має право на відшкодування шкоди, яка завдана ОСОБА_1 йому внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності за скоєння кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України, незаконного ув`язнення і тримання під вартою за вироком, що був скасований із закриттям провадження за реабілітуючих підстав (п. 1 ч. 1 ст. 284 КПК) - через відсутність у діях позивача складу злочину.

Відшкодовуючи спричинену позивачеві моральну шкоду, заподіяну неправомірними діями органів досудового розслідування, прокуратури і суду, судом враховано негативні наслідки, які продовжуються для позивача вже після закриття кримінального провадження стосовно нього, характер і обсяг страждань, яких він зазнав, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, порушення сімейних зв`язків і стосунків з іншими людьми, що змусило його докладати значних зусиль для відновлення організації свого життя. На підставі ст. 13 Закону № 266/94-ВР, з урахуванням визначеного ст. 8 Закону України Про Державний бюджет України на 2020 рік мінімального розміру заробітної плати (з 1.09.2020 - 5000грн), суд математично обчислив за період з 12.02.2015 (вручення підозри ОСОБА_1 у скоєнні злочину за ч. 1 ст. 115 КК України) по 21.05.2020 (постановлення остаточного рішення у кримінальній справі Верховним Судом), загалом за 64 місяці, мінімально гарантований рівень відшкодування в сумі 315950грн. Але, із врахуванням конкретних обставин у справі, включаючи незаконне ув`язнення позивача, що тривало 331 день, враховуючи принципи розумності, виваженості і справедливості, суд присудив до стягнення за рахунок коштів державного бюджету на користь постраждалого позивача у відшкодування моральної шкоди 350000грн.

Ухвалюючи рішення про відшкодування ОСОБА_1 доходів, втрачених ним внаслідок незаконного тримання під вартою і відбування кримінального покарання у вигляді позбавлення волі, суд врахував, що позивач звільнився з підприємства за власним бажанням після винесення ухвали судом апеляційної інстанції 10 квітня 2017 року, на підставі якої вирок Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя від 27 січня 2017 року відносно ОСОБА_1 набув чинності та підлягав виконанню в частині відбуття позивачем 8 (восьми) років позбавлення волі, що є свідченням насамперед законослухняної поведінки засудженого на той момент ОСОБА_1 , який в будь-якому випадку втратив би заробітну плату за місцем своєї роботи після його затримання.

При цьому суд відхилив доводи відповідачів щодо відсутності підстав для відшкодування позивачеві втраченого заробітку з мотивів його звільнення за власним бажання, а не за п. 7 ч. 1 ст. 36 КЗпП України, вважаючи, що підстава звільнення за нормами КЗпП не впливає на наявне у позивача право на відшкодування втраченого ним доходу.

Суд визначив до стягнення недоотриманий позивачем грошовий дохід за час незаконного утримання його під вартою за період 29.06.2017-24.10.2018, що загалом складає 331 день, чому відповідає втрачений заробіток, обчислений із заробітку, що позивач мав до свого звільнення з роботи, сумарно в розмірі 187961грн.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі відповідач - Донецька обласна прокуратура, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права, просив рішення суду в задоволеній частині позовних вимог ОСОБА_1 скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

Апеляційна скарга наступними доводами. Право на відшкодування шкоди у громадянина, який був незаконно засуджений судом, виникає у випадку його повної реабілітації, проте позивача не повністю реабілітовано. Його визнано винним лише за одним з інкримінованих йому злочинів та одночасно визнано винним у вчиненні іншого злочину та звільнено від покарання у зв`язку із закінченням строків давності, що не є реабілітуючою підставою. Частково виправдувальний вирок не є підставою для відшкодування, такий вирок має бути доказом незаконного засудження.

Повідомлення про підозру ОСОБА_2 не визнавалось незаконним та не скасовувалось, будь-яке рішення щодо незаконності таких дій відсутнє. Аналогічно взяття позивача під варту було здійснено на підставі ухвал суду, які не скасовано.

Щодо втраченого позивачем заробітку. Перед взяттям під варту та відбуттям покарання у ОСОБА_1 вже не було заробітку, оскільки він звільнився 03.05.2017 за власним бажанням за ст. 38 КЗпП України та не отримував доходів від роботи. До його взяття під варту пройшло півтора місяці після звільнення з роботи. Для стягнення вказаних сум необхідно, щоб вони були втрачені саме внаслідок незаконних дій відповідачів, проте, в даному випадку відсутній зв`язок між діями відповідачів та звільненням позивача, він звільнився за власним бажанням, доказів примушування його до звільнення або іншого впливу відповідачів немає. Суд вирішив, що звільнення ОСОБА_1 за власним бажанням є свідченням його законослухняної поведінки, оскільки він у будь-якому випадку втратив би роботу. Проте, з матеріалів справи вбачається, що позивач звільнився лише через місяць після набрання вироком законної сили та за півтора місця до його затримання. Таке звільнення могло бути здійснено і з метою ухилення від затримання, припинення всіх соціальних зв`язків з метою ускладнення виконання вироку. Твердження в рішенні суду про те, що позивач звільнився за власним бажанням з метою виконання вироку є бездоказовим та не створює підстав для відшкодування будь-якого заробітку.

Щодо періоду відшкодування. ОСОБА_1 12.02.2015 повідомлено про підозру, з цього часу він став перебувати під слідством. У зв`язку з прийняттям Донецьким апеляційним судом ухвали від 06.12.2019 набрав законної сили вирок суду першої інстанції, яким позивача частково виправдано. Відтак, він з 06.12.2019 вже не перебував під судом або слідством, а період після цього не підлягає зарахуванню до строку відшкодування. Посилання суду, що касаційний перегляд є частиною кримінального провадження, не впливає на період перебування позивача під судом. Закон не пов`язує відшкодування шкоди з тривалістю кримінального провадження, не впливає на період перебування ОСОБА_1 під судом. Касаційний перегляд вироку суду 21.05.2020 не спростовує чинність та законну силу ухвали Донецького апеляційного суду від 06.12.2019.

Відзиву на апеляційну скаргу не надійшло.

Процедура розгляду справи апеляційним судом

Справа розглядається за участю представника відповідача Донецької обласної прокуратури - Сущенко В.А., який підтримав доводи апеляційної скарги, представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Попова В.М., який заперечував проти вимог скарги, а також у відсутність повідомлених належним чином про дату і час розгляду справи позивача і представника Державної казначейської служби України (а.с. 151), неявка яких в силу ч. 2 ст. 372 ЦПК України не є перешкодою до розгляду справи.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Як встановлено судом, 12.02.2015 в межах досудового розслідування у кримінальному провадженні № 0002163 дії ОСОБА_1 було перекваліфіковано з ч. 2 ст. 286 КК України на ч. 1 ст. 115 КК України та висунуто підозру у скоєнні злочину цього злочину (а.с. 98).

Вироком Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя від 27.01.2017 ОСОБА_1 визнано винним та засуджено за ст. 125 ч. 1, 115 ч. 1, 70 ч. 1 КК України до 8 років позбавлення волі. Вирок залишено без змін за ухвалою Апеляційного суду Донецької області від 10.04.2017 (а. с. 12-26).

29.06.2017 ОСОБА_1 затримано для подальшого виконання вироку (а.с. 99-101).

Позивач відбував покарання в ДУ «Торецька виправна колонія № 2» з 29.06.2017 по 24.10.2018, коли був звільнений на підставі постанови Верховного Суду від 17.10.2018, якою ухвалу Апеляційного суду Донецької області від 10.04.2017 було скасовано із звільненням ОСОБА_1 з установи виконання покарання та призначено справу до нового розгляду в суді апеляційної інстанції (а.с. 27, 46-47).

Ухвалою Донецького апеляційного суду від 06.12.2019 вирок суду першої інстанції від 27.01.2017 змінено: ОСОБА_1 засуджено за ч. 1 ст. 125 КК України до 6 місяців виправних робіт із відрахуванням 10% заробітку в дохід держави зі звільненням від відбування призначеного покарання за закінченням строків давності на підставі ст. 49, ч. 5 ст. 74 КК України; кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_1 за ст. 115 ч. 1 КК України закрито через відсутність у діях позивача складу такого злочину на підставі п. 1 ч. 1 ст. 284 КПК України (а.с. 48-53).

Постановою Верховного Суду від 21.05.2020 ухвала Донецького апеляційного суду від 06.12.2019 залишена без змін (а.с. 54-55).

З копії трудової книжки НОМЕР_1 вбачається, що ОСОБА_1 з 2004 року працював у ПАТ «ММК імені Ілліча», в тому числі з 2007 року на посаді горнового доменної печі ділянки доменних печей. 03.05.2017 позивач був звільнений за власним бажанням за ст. 38 КЗпП України (а.с. 28-30).

За довідкою підприємства № 3519 від 09.10.2019 ПАТ позивач отримав зарплату за березень 2017 - 12278,11грн, за квітень 2017 - 16113,71грн; середньомісячна зарплата становить 14196,38грн (а.с. 87).

2. Мотивувальна частина

Позиція апеляційного суду

Згідно п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального права.

Вивчивши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду в частині вирішення позовних вимог про відшкодування втраченого заробітку - скасуванню, виходячи з наступного.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

За положеннями ч.ч. 2, 7 ст. 1176 ЦК України право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом, яким і визначається порядок відшкодування такої шкоди.

Згідно із п. 1ч. 1 ст. 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» від 01.12.1994 № 266/94-ВР з подальшими змінами (далі - Закон № 266/94-ВР, спеціальний закон), на який в обґрунтування заявлених вимог посилається позивач, відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок, в тому числі: незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, а також незаконного відсторонення від роботи (посади).

За положеннями пункту 2 частини 1 статті 2 цього Закону № 266/94-ВР право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках, зокрема, закриття кримінального провадження за відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення.

Аналізуючи вказану норму у взаємопоєднанні із положеннями ст. 1176 ЦК України, можна дійти висновку, що підставою для відшкодування майнової і немайнової шкоди у цивільній справі є встановлений факт незаконності кримінально-процесуальної дії.

Належним доказом протиправних (неправомірних) рішень, дій чи бездіяльності органу державної влади є, як правило, відповідне судове рішення (вирок) суду, що набрало законної сили. Зокрема, закриття кримінального провадження щодо фізичної особи з реабілітуючих підстав є підтвердженням незаконних дій органів досудового розслідування, які в судовому порядку додатково не потрібно такими визнавати.

В даній справі факт незаконності кримінально-процесуальних дій встановлений змістом ухвали Донецького апеляційного суду від 06.12.2019, залишеною в силі постановою Верховного Суду від 21.05.2020, про закриття справи за обвинуваченням позивача у скоєнні злочину, передбачено ч. 1 ст. 115 КК України у зв`язку з відсутністю в його діях складу кримінального правопорушення на підставі п. 1 ч. 1 ст. 284 КПК України, що є самостійною підставою (безвідносно до засудження його за ч. 1 ст. 125 КК України до покарання у виді 6 місяців виправних робіт із відрахуванням 10% від суми заробітку в доход держави та звільнено від покарання за ч. 1 ст. 125 КК України за закінченням строків давності за ст. 49, ч. 5 ст. 74 КК України) для відшкодування шкоди, завданої йому внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні такого злочину та незаконного взяття й тримання під вартою позивача за ст. 115 ч. 1 КК України, як правильно визначився суд першої інстанції.

Згідно із п.п. 1, 5 ст. 3 Закону України Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, у наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються): заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій; моральна шкода.

За змістом ч.ч. 1, 5, 6 ст. 4 Закону № 266/94-ВР відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5 статті 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Розмір сум, які передбачені пунктом 1 статті 3 цього Закону і підлягають відшкодуванню, визначається з урахуванням заробітку, не одержаного громадянином за час відсторонення від роботи (посади), за час відбування кримінального покарання. Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

За ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема: у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Згідно ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання.

За ст. 13 Закону № 266/94-ВР питання про відшкодування моральної шкоди за заявою громадянина вирішується судом відповідно до чинного законодавства згідно з ч. 1 ст. 12. Розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше 1 (одного) мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

На підставі п. 35 Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників , затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 3 серпня 2011 року № 845, казначейство здійснює безспірне списання коштів державного бюджету для відшкодування (компенсації), зокрема, шкоди, заподіяної громадянинові незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що провадить оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, органу прокуратури або суду.

Суд врахував зібрані по справі докази, що свідчать про незаконне перебування ОСОБА_1 під слідством та судом за обвинуваченням у вчиненні злочинів, передбачених ч. 1 ст. 125, ч. 1 ст. 115 КК України, з 12.02.2015 по 06.12.2019 загалом 4 роки 9 місяців 24 дні (або 57,9 місяців), в тому числі незаконне його утримання під вартою в умовах відбування покарання у вигляді позбавлення волі з 29.06.2017 по 24.10.2018 включно.

На підставі зібраних матеріалів і оцінених судом в сукупності з дотриманням вимог ст. 89 ЦПК України суд дійшов висновку про виникнення у ОСОБА_1 права на відшкодування шкоди відповідно до Закону України Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду - у зв`язку із його незаконним притягненням до кримінальної відповідальності, незаконним засудженням, що завершилось закриттям кримінального провадження і його реабілітацією за інкримінованим складом кримінального правопорушення за ч. 1 ст. 115 КК України, що встановлено ухвалою Донецького апеляційного суду від 06.12.2019 про закриття справи за обвинуваченням позивача у скоєнні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України у зв`язку з відсутністю в його діях складу кримінального правопорушення на підставі п. 1 ч. 1 ст. 284 КПК України.

Визначаючи розмір немайнового відшкодування, суд базував своє рішення із урахуванням мінімально гарантованого рівня відшкодування за Законом № 266/94-ВР (ч. 3 ст. 13), виходячи з мінімальної заробітної плати у сумі 5000грн. (315950грн), що в конкретних обставинах справи щодо незаконного звинувачення і засудження позивача у тяжкому злочині і вкрай негативних наслідках від цього засудження, що настали для нього, суд правильно визначився із обсягом немайнового відшкодування в частковому розмірі - 350000грн, що, на переконання колегії суддів, буде адекватною і справедливою сатисфакцією, співмірною заподіяній ОСОБА_1 шкоді.

Аргументи апеляційної скарги Донецької обласної прокуратури в наведеній частині не спростовують висновків суду першої інстанції щодо обсягу відшкодування моральної шкоди.

Доводи апеляційної скарги прокуратури щодо відсутності підстав для відшкодування позивачеві моральної шкоди через те, що він не був по суду реабілітований повністю (за обома складами кримінального правопорушення) є неспроможними, оскільки за доведеними обставинами справи звинувачення позивача у тяжкому злочині (вбивстві) не знайшло свого підтвердження, в результаті чого ОСОБА_1 було звільнено за відсутністю в його діях складу кримінального правопорушення, що віднесено до реабілітуючих обставин (п. 1 ч. 1 ст. 284 КПК України).

Подібним чином не впливають на правильність висновків суду доводи прокуратури в апеляційній скарзі щодо невизнання незаконним повідомлення про підозру і рішення про взяття ОСОБА_1 під варту, оскільки загалом його засудження за ч. 1 ст. 115 КК України, в межах чого і вручалося підозра та виконувався вирок із відбування реальної міри покарання в умовах позбавлення волі, визнано незаконним з постановленням ухвали апеляційного суду про закриття провадження за цим складом злочину.

Втім, колегія суддів, схвалюючи присуджений судом розмір відшкодування, не погоджується із висновками суду щодо врахування періоду з моменту прийняття апеляційним судом 06.12.2019 реабілітуючого судового вердикту до моменту ухвалення 21.05.2020 Верховним Судом постанови, якою залишено це рішення апеляційного суду без змін, оскільки із прийняттям ухвали апеляційного суду таке судове рішення набрало законної сили і цей період не супроводжувався заподіянням ОСОБА_1 моральної шкоди органами досудового розслідування, прокуратури і суду. Доводи позивача щодо потерпання ним і в цей період негативних наслідків з вини відповідачів не знайшли свого підтвердження. Твердження суду в оскарженому рішенні про те, що касаційне провадження є частиною загального провадження, в межах якого позивача було незаконно засуджено до позбавлення волі за ч. 1 ст. 115 КК України, не є тими чинниками, з якими законодавець пов`язує як підставу для здійснення відшкодування моральної шкоди за рахунок коштів державного бюджету.

Разом з тим, колегія суддів не погоджується із рішенням суду в частині відшкодування ОСОБА_1 втраченого заробітку.

Ухвалюючи рішення про відшкодування позивачеві за рахунок коштів державного бюджету втраченого заробітку в розмірі 187961,66грн, суд першої інстанції врахував, що ОСОБА_1 звільнився з роботи з ПАТ ММК ім. Ілліча за власним бажанням 03.05.2017 після винесення 10.04.2017 ухвали апеляційного суду, якою залишено в силі вирок суду першої інстанції від 27.01.2017 про призначення позивачеві покарання у вигляді позбавлення волі, тому він має право на відшкодування доходів, втрачених ним внаслідок незаконних дій щодо нього, розмір яких визначається з урахуванням заробітку, не одержаного позивачем за час відбування кримінального покарання у вигляді позбавлення волі з 29.06.2017 по 24.10.2018.

У змісті оскарженого рішення судом наведено унормування в п. 8 Положення про застосування Закону України Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду (далі - Положення), затвердженого наказом Міністерства юстиції України, Генеральної прокуратури України, Міністерства фінансів України від 4 березня 1996 року № 6/5/3/41, за яким: згідно з ч. 1 ст. 4 Закону № 266/94-ВР розмір сум, що передбачені п. 1 ст. 3 цього Закону і підлягають відшкодуванню, визначається з урахуванням заробітку, не одержаного громадянином, зокрема, за час відбування кримінального покарання. При цьому розмір цих сум обчислюється виходячи з середньомісячного заробітку громадянина до вчинення щодо нього незаконних дій з заліком заробітку (інших відповідних доходів), одержаного за час, зокрема, за час

відсторонення від роботи (посади), відбування кримінального покарання.

Проте, суд не врахував, що моментом вчинення щодо позивача незаконнних дій з його затримання і подальшого відбуття покарання в умовах позбавлення волі сталося 29.06.2017, коли позивач вже не працював, не мав заробітку/доходу від трудової діяльності, і у зв`язку із ув`язненням через незаконні дії органів досудового розслідування, прокуратури і суду не потерпав позбавлення його заробітку.

Крім того, суд не надав оцінки тим обставинам, що ОСОБА_1 за період притягнення його до кримінальної відповідальності (12.02.2015-06.12.2019) від роботи на займаній посаді не відсторонювався в контексті п.1 ч. 1 ст. 1 спеціального закону, та не звільнювався роботодавцем за п. 7 ст. 36 КЗпП України у зв`язку із набранням законної сили вироком суду, яким працівника засуджено до позбавлення волі.

Підставою для цивільно-правової відповідальності за завдання шкоди є правопорушення, що включає як складові елементи - шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними.

Тож, право на відшкодування втраченого заробітку з`являється у особи, коли доведено причинно-наслідковий зв`язок між незаконними/неправомірними діями відповідачів і втратою особою можливості отримувати заробіток не з його власної ініціативи, а в результаті звільнення або відсторонення від роботи, коли за змушених обставин, незалежних від працівника, він був позбавлений отримувати заробіток/доходи.

В даному ж випадку, колегія суддів погоджується із доводами апеляційної скарги прокуратури щодо відсутності причинно-наслідкового зв`язку між ув`язненням позивача через незаконні дії органів досудового розслідування, прокуратури і суду, та втратою ним можливості отримувати заробіток, бо станом на момент затримання він не перебував у трудових відносинах з будь-яким підприємством, а раніше до такого ув`язнення (03.05.2017) був звільнений з роботи за власним бажанням за ст. 38 КЗпП України, і доказів примушування його до звільнення або іншого впливу відповідачів немає.

Отже, колегія суддів не погоджується із доводами сторони позивача в тій частині, що підстава звільнення ОСОБА_1 за власним бажанням не має значення для вирішення питання про відшкодування втраченого заробітку через незаконні дій органів досудового розслідування, прокуратури, суду.

Засудження позивача 10.04.2017, на чому акцентує увагу представник позивача, коли ОСОБА_1 ще перебував у трудових відносинах із ПАТ ММК ім. Ілліча, само по собі не потягло втрату ним заробітку, бо одночасно із цим не обирався запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

Факт прийняття позивача на роботу 13.11.2018 одразу після звільнення з місць відбування покарання на тій же посаді горнового доменної печі на тому ж самому підприємстві, звідки він звільнявся 03.05.2017, не спростовує і не анулює встановленої обставини відсутності роботи у ОСОБА_1 станом на момент його затримання і подальшого відбуття незаконно присудженого покарання у вигляді позбавлення волі на підставі ухвали апеляційного суду від 10.04.2017, А відтак, зазначені позивачем і його представником обставини не створюють підстав для відшкодування втраченого заробітку з урахуванням унормування за п. 1 ст. 3 Закону № 266/94-ВР і п. 8 вищенаведеного Положення.

Відтак, підстави для відшкодування ОСОБА_1 втраченого заробітку відсутні.

Враховуючи ухвалення рішення внаслідок невідповідності висновків суду обставинам справи, неправильного застосування норм матеріального права в частині вирішення вимог про відшкодування втраченого заробітку, таке рішення згідно із п. 2 ч. 1 ст. 374, ст. 376 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову у відповідній частині згідно вищевказаного мотивування.

Щодо судових витрат

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки рішення суду першої інстанції скасовується апеляційним судом в частині розв`язання однієї майнової вимоги (про відшкодування втраченого заробітку) з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні цієї частини вимог, то підлягають перерозподілу судові витрати зі стягненням з відповідача - Держави Україна судового збору, пов`язаного із розглядом справи в суді першої інстанції, пропорційно до частково задоволених вимог - в частині відшкодування моральної шкоди, що в грошовому виразі становить 3500грн (1% від присудженого розміру відшкодування 350000грн), які стягуються в дохід держави, з урахуванням звільнення позивача від сплати цих витрат при звернення до суду із позовом (ст. 14 Закону України

№ 266/94-ВР від 01.12.1994).

Витрати, понесені Донецькою обласною прокуратурою, з оплати судового збору за подачу апеляційної скарги, підлягають частково (в частині, в якій позивачеві відмовлено - за вимогами втраченого заробітку, присудженого судом першої інстанції в розмірі 187 961,66грн) компенсації згідно із ч. 6 ст. 141 ЦПК України за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, в розмірі 2819,42грн ( (1% від 187961,66грн = 1879,61грн:100%х150% ставки судового збору за подачу апеляційної скарги).

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 382, 383 ЦПК України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Донецької обласної прокуратури задовольнити частково.

Рішення Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 23 листопада 2020 року в частині відшкодування втраченого доходу 187 961,66 гривень - скасувати і ухвалити нове рішення у відповідній частині.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення з Державного бюджету України шляхом списання у безспірному порядку з єдиного казначейського рахунку 258203,78 гривень грошового доходу, втраченого внаслідок незаконних дій - відмовити.

Це ж рішення в частині стягнення судового збору змінити.

Стягнути з Держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України в дохід держави судовий збір, пов`язаний із розглядом справи в суді першої інстанції, у розмірі 3500 (три тисячі п`ятсот) гривень.

В решті рішення залишити без змін.

Компенсувати Донецькій обласній прокуратурі за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, частково сплачений судовий збір, пов`язаний із розглядом справи в суді апеляційної інстанції - в розмірі 2819 (дві тисячі вісімсот дев`ятнадцять) гривень 42 копійки.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 05 лютого 2021 року.

Судді: С.А.Попова

С.А.Зайцева

Т.Б.Ткаченко