03.02.2021 Єдиний унікальний номер 205/7201/20
Провадження № 2/205/932/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 лютого 2021 року Ленінський районний суд м. Дніпропетровська в складі:

головуючого судді - Терещенко Т.П.,

за участю секретаря судового засідання - Далакян Л.А.,

позивача - ОСОБА_1 ,

представника позивача - адвоката Остапенка К.І.,

представника відповідача - адвоката Перепелиці Х.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження у м. Дніпрі цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя,

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з вищевказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що з 21 жовтня 1971 року він перебував з ОСОБА_2 у зареєстрованому шлюбі. У період перебування у шлюбі ними був збудований у 1989 році об`єкт нежитлової нерухомості, а саме гараж, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . У січні 2014 року зазначений гараж було зареєстровано на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень. На цей час в Ленінському районному суді м. Дніпропетровська перебуває цивільна справа про розірвання шлюбу між сторонами. Однак, угоди про добровільний поділ майна, що є їх спільною власністю, між подружжям не досягнуто. Вказаним гаражем користується відповідачка та донька - ОСОБА_3 , ключів та вільного доступу до гаражу він не має, провести належну оцінку ринкової вартості гаражу йому не має можливості. Згідно з сайту продажу нерухомості на 17 вересня 2020 року середня вартість гаражу складає 224 956 гривень. На підставі викладеного, позивач звертається до суду з цим позовом, в якому просить поділити майно набуте під час шлюбу з відповідачем, виділивши йому 1/2 частини вартості об`єкту нежитлової нерухомості гараж, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 35,6 кв.м., опис: гараж № НОМЕР_1 , який складається з: 1- гараж, 2, 3 - підвал, у розмірі 112478 грн. 00 коп. та стягнути з відповідача витрати на сплату судового збору у розмірі 1 125 гривень.

Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 25 вересня 2020 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.

29 жовтня 2020 року на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву від представника відповідача - адвоката Перепелиці Х.В., в якому вона зазначила, що вказані позивачем вимоги не можуть бути задоволені, а факти визначені у позовній заяві не відповідають фактичним обставинам справи, оскільки спірне майно було побудовано власними силами та за власні кошти відповідачем, про що свідчить довідка від 01 лютого 2014 року, видана Головою правління ГК «Комунар» ОСОБА_4 . На той час, позивач працював та був у постійних довготривалих відрядженнях, тому ні фізичної, ні матеріальної участі у відбудові спірного майна не приймав, а тому просила у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити в повному обсязі. Також зазначила, що твердження позивача щодо неможливості оцінки ринкової вартості майна є неправдивими, оскільки жодного разу він не звертався до відповідача з цим проханням, що не відповідає дійсності, а тому ним не підтверджено доказами заявлена вартість спірного нерухомого майна.

У судовому засіданні позивач та його представник підтримали позовні вимоги та просили їх задовольнити, також позивач зазначив, що на цей час між ним та відповідачем вже розірвано шлюб у судовому порядку.

Представник відповідача у судовому засідання позовні вимоги не визнала, просила відмовити в їх задоволенні з огляду на їх недоведеність та безпідставність.

Вислухавши пояснення сторін, свідка ОСОБА_5 , дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 не підлягають задоволенню з таких підстав.

Статтею 263 ЦПК України передбачено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів.

Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух.

Відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Із змісту нормативних положень глав 7 та 8 СК України власність у сім`ї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя, залежно від якого регулюється питання розпорядження таким майном.

Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які складають підстави виникнення права спільної сумісної власності на майно подружжя) визначені в ст. 60 СК України. За змістом цієї норми майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності.

Згідно із ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Судом встановлено, що 21 жовтня 1971 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстрували шлюб, що підтверджується свідоцтвом про одруження Серії НОМЕР_2 , виданим Ленінським Будинком Щастя м. Дніпропетровська, про що зроблено відповідний актовий запис № 2124 (а. с. 6).

Позивач зазначає, що за час шлюбу сторонами був збудований у гаражному кооперативі «Комунар» гараж, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до свідоцтва про право власності № НОМЕР_3 від 03.02.2014 року гараж № НОМЕР_1 , який розташований у гаражному кооперативі «Комунар» за адресою: АДРЕСА_1 на праві приватної власності належить ОСОБА_2 (а. с. 27).

Згідно із частиною третьої статті 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. При тому, що не має значення за ким зареєстровано таке майно, оскільки спільна сумісна власність розповсюджується на майно і у тому випадку, коли право власності на нього зареєстровано лише за одним з подружжя.

Крім того, за загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя, згідно зі статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, і позивач не зобов`язаний доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя. Той із подружжя, який порушує питання про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують.

Зазначена правова позиція також висловлена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року № 6-843цс17.

Як встановлено судом спірне нерухоме майно придбано (побудовано) під час перебування позивача та відповідача у справі у зареєстрованому шлюбі.

Висуваючи заперечення проти позову, які викладені у відзиві представника відповідача, відповідач не заперечує сам факт будівництва спірного нерухомого майна під час перебування у шлюбі.

Доводи представника відповідача про те, що вказане майно було побудовано за власні кошти та власними силами відповідача також були перевірені та досліджені судом, а саме: довідка, видана Головою правління ГК «Комунар» Гнезділовим Н.О. від 01.02.2014 року про те, що ОСОБА_2 побудувала власними силами та за власні кошти гараж № НОМЕР_1 , копії квитанцій до прибуткового касового ордеру про внески на утримання, однак, суд вважає, що ці документи не є допустимим доказом на підтвердження використання відповідачем саме власних особистих коштів.

Допитана в якості свідка ОСОБА_5 , яка пояснила, що вона із чоловіком будували гараж № НОМЕР_4 у гаражному кооперативі «Комунар», де сусідкою по гаражу була ОСОБА_2 , яка самотужки будувала свій гараж № НОМЕР_1 , її чоловіка вони під час будівництва не бачили жодного разу. Вперше ОСОБА_1 вони побачили коли гаражний кооператив було відбудовано та всі почали користуватися гаражами за призначенням.

Аналізуючи показання свідка з боку відповідача суд зазначає, що свідок ОСОБА_5 також достовірних та точних показань щодо походження коштів, які витрачала ОСОБА_2 її особистими коштами не надала, отже, до суду під час розгляду справи не було надано жодних доказів використання відповідачем особистих коштів на будівництво, зазначення їх джерела походження, за рахунок яких було побудовано спірне майно.

Крім того, вимог щодо визнання гаражу спільною власністю та його поділ між подружжям у рівних частках за кожним із них, позивачем не ставилось, а суд не може вийти за межі своїх позовних вимог та фактично позбавлений можливості поділу майна відповідно до часток сторін.

Також відповідно до ч. 5 ст. 71 Сімейного кодексу України присудження одному із подружжя грошової компенсації можливо за умови попереднього внесення одним з подружжя відповідної суми на депозитний рахунок суду.

У пункті 25 вказаної постанови Пленуму Верховного Суду України роз`яснено, що при поділі спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин четвертої та п`ятої статті 71 СК України щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених статті 365 ЦК України, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (статті 11 ЦК України) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми.

Частиною першою та другою статті 364 ЦК України визначено, що співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній, якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання.

Таким чином, у випадку, коли один із співвласників погодився отримати грошову компенсацію замість своєї частки в спільному майні, а інша сторона не погодилася її добровільно виплачувати з будь-якої причини, зацікавлений в одержанні замість своєї частки у майні грошової компенсації співвласник звертається до суду із позовом на підставі статті 364 ЦК України.

Позивач ОСОБА_1 просив суд провести поділ спільного майна подружжя саме на підставі статті 364 ЦК України, тобто шляхом присудження йому грошової компенсації за належну йому частку у спільному майні подружжя. Проте примусове припинення права власності можливе лише згідно зі статтею 365 ЦК України.

Отже, вирішуючи позовні вимоги про виділення позивачу частини вартості майна подружжя, суд звертає уваги на зазначені вимоги закону про те, що такі вимоги можуть бути вирішені на підставі статті 365 ЦК України та лише за умови попереднього внесення стороною вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

Аналогічна позиція була викладена у постанові ВС від 27 лютого 2019 року № 464/7011/16-ц (61-12168св18).

Приймаючи до уваги викладене, та виходячи з аналізу зазначених норм у взаємозв`язку з положеннями ст. ст. 21, 24, 41 Конституції України, ст. ст. 316, 317, 319, 358 ЦК України, право співвласника на виділ частки із спільного майна шляхом отримання грошової компенсації вартості частки в майні не може бути обмежене іншими співвласниками і такому його праву співвласника, що виділяється, кореспондується обов`язок інших співвласників сплатити грошову компенсацію частки, розмір якої визначається з дійсної вартості майна на час розгляду судом справи. При цьому для отримання такої компенсації необхідною умовою є відповідне волевиявлення співвласника.

Крім того, до початку розгляду справи по суті, в судовому засіданні при з`ясуванні вартості майна, яке позивач просить поділити, виділивши йому Ѕ частку саме вартості цього майна, позивачем та його представником було зазначено про неможливість зробити належним чином оцінку його вартості шляхом проведення експертизи з підстав відсутності у нього ключів від гаражу та ненадання до нього доступу з боку відповідача, однак представником відповідача вказане твердження заперечувалось, оскільки ніхто не чинить перешкод позивачу у доступі до проведення експертизи. У зв`язку з чим, судом було відкладено розгляд справи та надано час для визначення вартості майна. Однак, у наступному судовому засіданні позивач повідомив про не проведення ним оцінки майна та просив продовжити розгляд справи по суті.

Отже, вартість майна, що підлягає поділу, слід визначати виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

За таких обставин, коли сторонами не досягнуто згоди щодо визначення вартості спільного майна, яке підлягає поділу, а позивачем не заявлено клопотання про призначення судом експертизи для встановлення дійсної його вартості на час розгляду справи, за відсутності доказів його вартості, суд фактично позбавлений можливості провести його поділ шляхом виділення частки грошової вартості.

У судовому засіданні позивачеві було роз`яснено про те, що необхідно зазначити, чим підтверджується дійсна вартість спільного нерухомого майна. При цьому ця вартість має бути визначена уповноваженим суб`єктом та підтверджена належними та допустимими доказами. Однак позивачем не було здійснено жодних дій для підтвердження викладених у позові обставин щодо дійсно вартості спірного нерухомого майна на час розгляду справи.

Отже, доказів дійсної вартості спірного майна суду не надано, вказана в позовній заяві вартість майна була визначна орієнтовно, з сайту продажу нерухомості, без проведення відповідного експертного дослідження, не дивлячись на роз`яснення судом права на проведення в межах вказаної справи відповідної експертизи на предмет визначення дійсної вартості гаражу, однак, позивачем таке клопотання не заявлялось. Сторони також не погоджували вартість такого майна, будь-яких дій щодо попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми сторонами також не вчинено.

Відповідно до ч. ч. 3, 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно із ч. ч. 1, 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Як роз`яснено в п. 27 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року за №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів.

Вирішальним фактором принципу змагальності сторін є обов`язок сторін у доказуванні, які користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом переконливості цих доказів.

Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, суд робить висновок про її недоведеність.

Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод принципу справедливості розгляду справи судом.

Враховуючи вищезазначене, та аналізуючи зібрані по справі докази в їх сукупності, виходячи з диспозитивності цивільного судочинства, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному і повному з`ясуванні обставин справи, суд дійшов висновку, що у задоволенні позовної заяви слід відмовити, оскільки позивачем не представлено, а судом не отримано жодних переконливих доказів у їх підтвердження.

На підставі ст. 141 ЦПК України понесені сторонами судові витрати відшкодуванню не підлягають.

Керуючись ст. ст. 4, 12 - 13, 76 - 81, 82, 89, 141, 258 - 259, 265, 268, 352-355 ЦПК України, ст. ст. 57, 60, СК України, ст. ст. 316 - 319, 372, 717, 718 ЦК України, суд

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя - відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Дніпровського апеляційного суду через Ленінський районний суд м. Дніпропетровська, шляхом подачі апеляційної скарги на рішення суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення суду виготовлено 12 лютого 2021 року.

Сторони:

Позивач - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІНН НОМЕР_5 , місце реєстрації: АДРЕСА_2 .

Відповідач - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ІНН НОМЕР_6 , місце реєстрації: АДРЕСА_2 .

Суддя: Т.П. Терещенко