Справа № 461/9302/18 Головуючий у 1 інстанції: Фролова Л.Д.
Провадження № 22-ц/811/1447/20 Доповідач в 2-й інстанції: Савуляк Р. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 січня 2021 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого судді: Савуляка Р.В.,

суддів: Мікуш Ю.Р., Приколоти Т.І.,

за участі секретаря: Сеньків Х.І.,

з участю представника ОСОБА_1 , ОСОБА_2 - Кусь Ю.О., представника ТзОВ «Факторингова компанія «Вектор плюс» - Блажевського П.І., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення Галицького районного суду м. Львова від 02 березня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Кобелєвої Алли Михайлівни, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет позову на стороні відповідача - Товариство з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор плюс» про визнання неправомірним та скасування рішення приватного нотаріуса про державну реєстрацію прав та їх обтяжень,-

ВСТАНОВИЛА:

У грудні 2018 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися з позовом до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Кобелєвої Алли Михайлівни, в якому просили суд визнати неправомірним та скасувати рішення приватного нотаріуса Кобелєвої А.М. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 12 вересня 2015 року № 24378216.

В обґрунтування позовних вимог покликалися на те, що 10 червня 2008 року між ВАТ «Сведбанк» та ОСОБА_3 був укладений кредитний договір, за умовами якого остання отримала грошову суму 65000 дол. США. На забезпечення виконання вказаного договору між ВАТ «Сведбанк» та позивачем ОСОБА_2 був укладений договір поруки, а з ОСОБА_3 іпотечний договір, предметом якого стала квартира АДРЕСА_1 . Згідно з укладеним договором факторингу від 28 листопада 2012 року ВАТ «Сведбанк» відступило право вимоги за кредитним договором ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» (далі - ТОВ «ФК «Вектор Плюс»). 12 вересня 2015 року приватним нотаріусом Кобелєвою А.М. було прийнято рішення про державну реєстрацію права власності на квартиру за ТОВ «ФК «Вектор Плюс». ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 померла, позивачі є сином та чоловіком останньої, а відповідно - спадкоємцями першої черги за законом.

Вказували, що реєстрація права власності відбулася з порушенням вимог законодавства. Вважають, що ТОВ «ФК «Вектор Плюс» було порушено порядок державної реєстрації права власності, оскільки:

- нотаріусом не було дотримано ст.ст. 9, 15 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно», оскільки останній провів державну реєстрацію без отримання копії письмової вимоги ТОВ до іпотекодавця та документів, що підтверджують вручення такої вимоги ОСОБА_3 ;

- нотаріус не вчиняв жодних нотаріальних дій з майном (квартирою), в результаті якого б відбулося виникнення, припинення або перехід права власності на квартиру. Вважають, що у зв`язку із цим у нотаріуса були відсутні підстави для державної реєстрації права власності;

- у момент державної реєстрації права власності, що оспорюється, діяли норми Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», які унеможливлювали звернення стягнення на предмет іпотеки;

- серед документів, які були надані нотаріусу для проведення державної реєстрації, є витяг з реєстру боржників за договором факторингу від 28 листопада 2012 року, що сформований самим фактором - ТОВ «ФК «Вектор Плюс», проте не містить підпису уповноваженої особи. У зв`язку з цим, позивачі вважали цей документ неналежним для здійснення реєстраційних дій.

Просили позов задовольнити.

Оскаржуваним рішенням Галицького районного суду м. Львова від 02 березня 2020 року у задоволенні позову ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Кобелєвої Алли Михайлівни, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет позову на стороні відповідача - Товариство з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Векто плюс» про визнання неправомірним та скасування рішення приватного нотаріуса про державну реєстрацію прав та їх обтяжень - відмовлено.

Рішення суду оскаржили ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

В апеляційній скарзі покликається на те відсутність повноважень у ПНКМНО Кобелевої Алли Михайлівни на прийняття рішення про державну реєстрацію права власності за ТОВ «ФК «Вектор Плюс» без вчинення безпосередньої нотаріальної дії з нерухомим майном.

Вказує, що відсутні докази надіслання боржнику повідомлення про порушення забезпеченого обтяженням зобов`язання , а також отриманням нею такого повідомлення та відсутності у нотаріуса необхідних документів на прийняття рішення про державну реєстрацію прав власності.

Крім цього зазначає, що на спірні правовідносини поширюється дія ЗУ «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті.

Просить рішення Галицького районного суду м. Львова від 02 березня 2020 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

28 січня 2021 року від представника ОСОБА_1 - ОСОБА_4 надійшло клопотання, в якому він просить розгляд справи проводити без його участі.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника ОСОБА_1 , ОСОБА_2 - ОСОБА_5 на підтримання апеляційної скарги, пояснення представника ТзОВ «Факторингова компанія «Вектор плюс» - Блажевського П.І. на її заперечення, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення у межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення виходячи з наступного.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом та матеріалами встановлено, що відповідно до укладеного кредитного договору № 1301/0608/88-090 від 10 червня 2008 року між ВАТ «Сведбанк» та ОСОБА_3 , остання отримала кредит у сумі 65000,00 дол. США із сплатою 11,9% річних за весь строк фактичного користування кредитом, до 09 червня 2018 року.

На забезпечення виконання зобов`язання між ВАТ «Сведбанк» та ОСОБА_3 10 червня 2008 року був укладений іпотечний договір, який посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Пелех О.З. Згідно з умовами договору, ОСОБА_3 передала в іпотеку квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 71,6 кв.м., житловою площею - 56,5 кв.м., що складається з трьох житлових кімнат, приміщення ІІ, ІІІ, VI, XIV, XV, IX у спільному користуванні, комора в підвалі - 12,0 кв.м.

Згідно п. 11 іпотечного договору сторонами визначено, що іпотекодержатель набуває право звернути стягнення на предмет іпотеки в разі невиконання іпотекодавцем основного зобов`язання повністю або частково, у т.ч. якщо іпотекодавець не поверне іпотекодержателю суму кредиту, проценти за користування кредитом, іншу заборгованість, не сплатить платежі та штрафи, що передбачені та/або випливають з основного зобов`язання. а також в інших випадках, передбачених основним зобов`язанням та цим договором, у тому числі у випадку одноразового прострочення основного зобов`язання (як основного боргу, так і процентів за ним).

8 листопада 2012 року між ТОВ «ФК «Вектор Плюс» та ПАТ «Сведбанк» укладений договір факторингу № 15, згідно з яким банк відступив, а третя особа прийняла право вимоги, у тому числі за кредитним договором від 10 червня 2018 року та іпотечним договором від 10 червня 2008 року, укладеним між ОСОБА_3 та ВАТ «Сведбанк».

28 листопада 2012 року між ТОВ «ФК «Вектор Плюс» та ПАТ «Сведбанк» укладений договір факторингу № 15, згідно з яким банк відступив, а третя особа прийняла право вимоги, у тому числі за кредитним договором від 10 червня 2018 року та іпотечним договором від 10 червня 2008 року, укладеним між ОСОБА_3 та ВАТ «Сведбанк».

11 вересня 2015 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Єгоровою М.Є. на підставі статті 84 Закону України «Про нотаріат» видано свідоцтво, зареєстроване у реєстрі за № 2376, яким посвідчено заяву ТОВ «ФК «Вектор Плюс» про те, що 12 травня 2015 року поштою « ОСОБА_2 (чоловік)» передано заяву, у якій ТОВ «ФК «Вектор Плюс» вимагало дострокового виконання основного зобов`язання за кредитним договором станом на 05 травня 2015 року, сплати 2210447,21 грн заборгованості за кредитом, 358511,24 грн відсотків, 445354,65 грн пені, та повідомляло про намір звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом укладення договору купівлі-продажу та продажу предмета іпотеки будь-якій сторонній особі за ціною, встановленою на підставі незалежної оцінки нерухомого майна суб`єктом оціночної діяльності, відповідно до діючого законодавства та умов іпотечного договору у порядку та у строки, визначені цим договором та статтею 38 Закону України «Про іпотеку» з урахування статті 42 цього Закону.

12 вересня 2015 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кобелєвою А.М. на підставі іпотечного договору прийнято рішення № 24378216 про державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ТОВ «ФК «Вектор Плюс», яке і оскаржується позивачами.

Відповідно до змісту статті 526 ЦК України зобов`язання повинно виконуватись належним чином згідно з умовами договору й вимогами ЦК України. За статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно з частиною першою статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Відповідно до статті 629 цього Кодексу договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення виконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк. Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у статті 1050 ЦК України, відповідно до якої якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу (частина друга статті 1050 ЦК України).

Застава є способом забезпечення зобов`язань; у силу застави кредитор (заставодержатель) має право в разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави) (стаття 1 Закону України «Про заставу», стаття 572 ЦК України).

У статті 33 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених статтею 12 цього Закону. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

За вказаних обставин, відповідно до вимог наведених положень закону, а також враховуючи умови договору іпотеки суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що кредитор набув право у позасудовому порядку звернути стягнення на предмет іпотеки.

У частині першої статті 35 Закону України «Про іпотеку» зазначено, що у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.

Згідно зі статтею 36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Відповідно до пункту 46 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 жовтня 2013 року № 868 (у редакції, чинній на момент вчинення реєстраційної дії), для проведення державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, заявник, крім документа, що підтверджує виникнення, перехід та припинення речових прав на нерухоме майно, подає: завірену в установленому порядку копію письмової вимоги про усунення порушень, надіслану іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця, в якій зазначається стислий зміст порушеного зобов`язання, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш як 30-денний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання такої вимоги; документ, що підтверджує завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя у разі, коли більш тривалий строк не зазначений у письмовій вимозі, надісланій іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця.

Тобто для реалізації позасудового порядку звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього за загальним правилом необхідні відповідне волевиявлення та вчинення певних дій іпотекодержателем, якщо договором не передбачено іншого порядку.

Відповідно до пункту першого частини другої статті 9 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (у редакції, чинній на момент вчинення реєстраційної дії) встановлює відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, зокрема: відповідність обов`язкового дотримання письмової форми правочину та його нотаріального посвідчення (у випадках, встановлених законом); відповідність повноважень особи, яка подає документи на державну реєстрацію прав та їх обтяжень; відповідність відомостей про нерухоме майно, наявних у Державному реєстрі прав та поданих документах; наявність обтяжень прав на нерухоме майно, зареєстрованих відповідно до вимог цього Закону; наявність факту виконання умов правочину, з якими закон та/або договір (угода) пов`язує можливість проведення державної реєстрації виникнення, переходу, припинення прав на нерухоме майно або обтяження таких прав.

Отже, на нотаріуса як на державного реєстратора під час вчинення такої реєстраційної дії законом покладено обов`язок не тільки формально перевірити наявність поданих документів за переліком, передбаченим пунктом 46 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 жовтня 2013 року № 868 (у редакції, чинній на момент вчинення реєстраційної дії), необхідних для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, а й, передусім, встановити відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства. Такий обов`язок покладено на нотаріуса як державного реєстратора згідно з правилом частини другої статті 9 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (у редакції, чинній на момент вчинення реєстраційної дії).

Аналогічних правових висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 11 вересня 2019 року у справі № 755/7423/17 (провадження № 61-48776св18).

У пунктах 58, 59 постанови Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 310/11024/15-ц (провадження № 14-112цс19) зазначено, що: «закон визначає такі способи звернення стягнення на предмет іпотеки (частина третя статті 33 Закону): судовий (звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду); позасудовий: захист прав нотаріусом (звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі виконавчого напису нотаріуса) або самозахист (згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя). Способами задоволення вимог іпотекодержателя під час звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідного застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, є (частина третя статті 36 Закону): 1) передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 Закону; 2) право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 Закону».

Перевіряючи дотримання банком обов`язку, передбаченого статтею 35 Закону України «Про іпотеку», щодо направлення вимоги, з`ясовано, що така вимога вручена з дотриманням вимог законодавства. Так, вручення вимоги про усунення порушень основного зобов`язання було здійснене члену сім`ї одержувача - ОСОБА_3 , ОСОБА_2 (чоловікові). Даний факт засвідчений нотаріусом. За наведених обставин, суд вважає вручення вимоги 12 травня 2015 року боржникові здійсненим належно та у встановлений законодавством спосіб. Відтак, посилання позивачів про неотримання вимоги спростоване наведеним. При цьому, судом враховується, що чоловік ОСОБА_3 - ОСОБА_2 (позивач у справі) є учасником правовідносин з приводу кредитного зобов`язання, оскільки є поручителем виконання основного зобов`язання згідно з договором поруки від 10 червня 2008 року.

Доводи апеляційної скарги стосовно того, що банком обов`язку, передбаченого статтею 35 Закону України «Про іпотеку» щодо направлення вимоги не спростовують вищезгаданий висновок суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Згідно п. 11 іпотечного договору від 10 червня 2008 року сторонами визначено, що іпотекодержатель набуває право звернути стягнення на предмет іпотеки в разі невиконання іпотекодавцем основного зобов`язання повністю або частково, у т.ч. якщо іпотекодавець не поверне іпотекодержателю суму кредиту, проценти за користування кредитом, іншу заборгованість, не сплатить платежі та штрафи, що передбачені та/або випливають з основного зобов`язання. а також в інших випадках, передбачених основним зобов`язанням та цим договором, у тому числі у випадку одноразового прострочення основного зобов`язання (як основного боргу, так і процентів за ним).

При настанні зазначених у першому абзаці цього пункту Договору випадків Іпотекодержатель надсилає Іпотекодавцю письмову вимогу про усунення порушення Основного зобов`язання та зобов`язань, передбачених цим Договором, у строк, що неперевищує тридцяти календарних днів, та попередження про звернення стягнення на Предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога Іпотекодержателя залишається без задоволення, Іпотекодержатель вправі розпочати звернення стягнення на Предмет іпотеки відповідно до умов цього Договору.

Сторони за взаємною згодою в іпотечному договорі, укладеному між ОСОБА_3 та ВАТ «Сведбанк» 10 червня 2008 року встановили, що визначений у другому абзаці цього пункту Договору тридцятиденний строк починає відліковуватись з дати, що зазначена на квитанції, яка надається Іпотекодержателю відділенням зв`язку при відправленні Іпотекодавцю листа з вимогою про усунення порушення Основного зобов`язання з повідомленням про вручення, або дата, зазначена на такому листі, що отриманий Іпотекодавцем особисто у Іпотекодержателя.

З наведеного слідує, що згідно умов вказаного договору підставами для задоволення вимог іпотекодержателя шляхом позасудового врегулювання є надсилання іпотекодавцю письмової вимоги про дострокове виконання зобов`язання за кредитним договором. Вказане узгоджується із правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною у постанові від 19 травня 2020 року у справі №644/3116/18.

Судом першої інстанції також обґрунтованого не прийнято посилання позивачів про неможливість відчуження предмета іпотеки у зв`язку із дією Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», виходячи з наступного.

07 червня 2014 року набув чинності Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», пунктом 1 якого передбачено, що протягом дії цього Закону не може бути примусово стягнуто (відчужено без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та (або) предметом іпотеки відповідно до статті 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що:

- таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника (майнового поручителя) або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно;

- загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. м для квартири та 250 кв. м для житлового будинку.

Установлений Законом мораторій не передбачає втрату кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов`язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусове стягнення на майно (відчуження без згоди власника).

Судом встановлено, у кредитному договорі № 1301/0608/88-090 від 10 червня 2008 року, іпотечному договорі від 10 червня 2008 року адреса проживання та реєстрації боржника ОСОБА_3 зазначена: АДРЕСА_2 . У доданій до справи копії позовної заяви ОСОБА_3 від 09 березня 2016 року до Галицького районного суду м. Львова (а.с.105-107) адреса її проживання зазначена як: АДРЕСА_3 .

Крім цього, як встановлено із довідки ТзОВ «ЖЕП Стимул Сихів» № 3477 від 06 жовтня 2014 року та ордеру на жиле приміщення №331 від 22 вересня 1997 року, які містяться в матеріалах справи ОСОБА_2 та ОСОБА_3 зареєстровані та проживають у квартирі по АДРЕСА_2 з 12 липня 1988 року. Вказане також підтверджується твердженнями самого ОСОБА_2 , викладеними у позовній заяві по справі №464/10696/14-ц, копія якої долучена до матеріалів даної справи.

Відтак, судом першої інстанції правильно встановлено, що боржник ОСОБА_3 в квартирі АДРЕСА_1 не проживала, а у вказаний період користувалася іншими житловими приміщеннями за адресами: АДРЕСА_2 та АДРЕСА_3 . Даними квартирами на цей час користуються позивачі у справі (чоловік та син іпотекодавця), які в позовній заяві зазначили ці житлові приміщення як адреси свого проживання.

За вказаних обставин, відсутні підстави для застосування в даному випадку Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Відповідно до п. 11, 12 договору іпотеки зазначено про застереження на задоволення вимог іпотекодержателя, яке надає право іпотекодержателю звернути стягнення на предмет іпотеки, на підставі цього договору, шляхом продажу від свого імені предмета іпотеки на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 Закону України «Про іпотеку», а також переходу до іпотекодержателя права власності на предмет іпотеки, про що іпотекодержатель зобов`язаний письмово повідомити іпотекодавця. При цьому, це застереження визначається сторонами як договір про задоволення вимог іпотекодержателя.

Із дослідженого судами іпотечного договору вбачається, що право власності на передане в іпотеку майно переходить від іпотекодавця до іпотекодержателя, якщо протягом тридцяти календарних днів іпотекодавець не задовольнить вимогу іпотекодержателя про усунення порушень або виконання порушеного основного зобов`язання та/або умов цього договору.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Наведене спростовує позицію позивачів щодо відсутності у нотаріуса підстав для державної реєстрації права власності без учинення інших нотаріальних дій з майном (квартирою), в результаті яких відбулося би виникнення, припинення або перехід права власності на квартиру. У даному випадку право власності на квартиру перейшло ТОВ «ФК «Вектор Плюс» відповідно до умов іпотечного договору та Закону України «Про іпотеку», що стало законною на переконання суду підставою для державної реєстрації такого права.

Посилання позивачів ОСОБА_2 , ОСОБА_1 на відсутність належних доказів переходу права грошової вимоги за кредитним договором до ТОВ «ФК «Вектор Плюс» не заслуговують на увагу. Наявною в матеріалах справи копією договору факторингу № 15 від 28 листопада 2012 року, а також витягу з Реєстру заборгованостей боржників № 1-Б, які є додатками до відповідних договорів, у достатній мірі підтверджується факт відступлення права вимоги.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 28 лютого 2019 року (справа № 1008/1095/12).

Враховуючи вищенаведене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що відповідачем - приватним нотаріусом Кобелєвою А.М. оскаржуване рішення про державну реєстрацію права власності на квартиру було прийнято відповідно до вимог Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та з дотриманням Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, а тому підстав для їх задоволення немає.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Судом правильно встановлено фактичні обставини справи, вірно застосовано матеріальний закон та дотримано процедуру розгляду справи, встановлену ЦПК України, ухвалено справедливе рішення, тому підстав для його зміни чи скасування колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст. 367, ст. 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст. 381, ст. 382, ст. 384 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Галицького районного суду м. Львова від 02 березня 2020 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 08 лютого 2021 року.

Головуючий: Савуляк Р.В.

Судді: Мікуш Ю.Р.

Приколота Т.І.