Справа № 490/2667/16-ц
н/п 2/490/2464/2018
Центральний районний суд м. Миколаєва
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 грудня 2021 року м. Миколаїв

Центральний районний суд м. Миколаєва у складі:

головуючого судді Шолох Л.М.,

при секретарях Буряченку Д.В., Бондаренко А.В., Коптєвій Ю.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Укртелеком» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, Служба у справах дітей Центрального району м. Миколаєва, Виконавчий комітет Миколаївської міської ради Миколаївської міської ради, про звільнення нежилих приміщень нежитлової будівлі та зняття з реєстрації,-

В С Т А Н О В И В:

У березні 2016 року позивач ПАТ «Укртелеком» звернувся до Центрального районного суду м. Миколаєва з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Управління Державної міграційної служби у Миколаївській області, в якому з урахуванням уточнень позовних вимог, викладених у заяві від 27 листопада 2017 року, просив:

усунути перешкоди в користуванні нежитловим приміщенням за адресою АДРЕСА_1 , шляхом позбавлення відповідачів права користування (перебування) приміщеннями та зобов`язати їх звільнити приміщення;

визнати реєстрацію місця проживання (прописку) відповідачів за адресою АДРЕСА_1 , за весь період реєстрації за вказаною адресою, такою, що проведено (відбувалася) при відсутності права на реєстрацію місця проживання (прописку);

стягнути з відповідачів на його користь судовий збір у загальній сумі 2756,00 грн.

В обгрунтування своїх позовних вимог позивач вказує на те, що відповідачі без достатніх правових підстав зайняли та користуються нежитлові приміщення за адресою АДРЕСА_1 .

У період з березня 2016 року до 10 січня 2021 року справа перебувала на розгляді іншого складу суду.

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями для розгляду даної справи від 11 січня 2021 року визначено головуючого суддю Шолох Л.М.

Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 14 січня 2021 року справу прийнято до свого провадження суддею Шолох Л.М. та призначено її до розгляду у підготовчому судовому засіданні на 03 лютого 2021 року.

Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 03 лютого 2021 року залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Службу у справах дітей Центрального району м. Миколаєва. Також задоволено клопотання представника Управління міграційної служби у Миколаївській області про заміну третьої особи на - Виконавчий комітет Миколаївської міської ради. У зв`язку із цим оголошено перерву у підготовчому судовому засідання до 04 березня 2021 року.

Підготовче судове засідання 04 березня 2021 року відкладено у зв`язку із неявкою третіх осіб Служби у справах дітей Центрального району м. Миколаєва та Виконавчого комітету Миколаївської міської ради.

Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 29 квітня 2021 року задоволено клопотання представника відповідачів Родіонової В.Є. та залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору орган опіки та піклування Виконавчого комітету Миколаївської міської ради. В судовому засіданні оголошено перерву до 17 червня 2021 року.

Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 17 червня 2021 року зобов`язано Виконавчий комітет Миколаївської міської ради , як орган опіки та піклування, надати висновок про можливість виселення неповнолітніх дітей, які проживають за адресою АДРЕСА_2 . Закрито підготовче провадження у справі та призначено її до розгляду по суті.

Судове засідання, призначена на 30 липня 2021 року відкладено у зв`язку із необхідністю надання додаткового часу для складення висновку органу опіки та піклування.

У судовому засіданні 01 жовтня 2021 року оголошено перерву за клопотаннями сторін.

У судове засідання 01 грудня 2021 року з`явилися представник позивача - адвокат Журба Т.А., представник відповідачів - адвокат Родіонова В.Є. та відповідач ОСОБА_2 . Представники третіх осіб до суду не з`явилися з невідомих суду причин.

Представник позивача Журба Т.А. позовні вимоги підтримала, з урахуванням заяви про зміни позовних вимог від 27 листопада 2017 року, підтримала та просила їх задовольнити.

Представник відповідачів Родіонова В.Є. та відповідач ОСОБА_8 позовні вимоги не визнали, просили відмовити у їх задоволенні.

Заслухавши пояснення сторін та дослідивши матеріали справи судом встановлено таке.

Рішенням виконкому миколаївської міської ради від 18 травня 1954 року № 932 вирішено скасувати рішення Виконкому міськради від 10 листопада 1948 року № 92 про виділення земельної ділянки по АДРЕСА_3 та відведено І району Технічної експлуатації кабельної телефонно-телеграфної лінії № 2 цю земельну ділянку орієнтовною площею 0,1-0,15 га під будівництво житлового будинку (а.с.104 том 1).

Рішенням виконкому Миколаївської ради депутатів трудящихся від 13 липня 1957 року № 1946 затверджено акт Держприйомки 4-х квартирного збірно-щитового будинка площею 84 кв.м. по АДРЕСА_3 для працівників І району Кабельної магістралі зв`язку (а.с. 97 том 2).

Надалі рішенням виконавчого комітету Миколаївської міської ради від 21 березня 2002 року № 198 оформлено право власності на цілісний майновий комплекс розташований по АДРЕСА_1 , за ВАТ «Укртелеком» в оперативному управлінні Центру первинної мережі № 10 (а.с. 100 том 2).

Зі змісту цього рішення (від 21 березня 2002 року № 198) слідує, що рішенням виконкому Миколаївської міської ради депутатів трудящих першому району технічної експлуатації кабельної телефонно-телеграфної лінії № 2 (в подальшому кабельна дільниця №16) відведена земельна ділянка по АДРЕСА_3 (нова адреса АДРЕСА_1 ) для будівництва житлового будинку. На земельній ділянці побудовані будівлі за літ. А загальною площею 176,5 кв.м., житловою площею 42,5 кв.м., літня кухня літ. Б, гараж літ. З, навіс з підвалом літ. Е, огорожі та споруди.

На підставі цього рішення позивачу видано дублікат свідоцтва про право власності на нежитлові приміщення, відповідно до якого об`єкт, що розташований по АДРЕСА_1 дійсно належить ВАТ «Укртелеком» в оперативному управлінні Центру первинної мережі № 10 на праві колективної власності (а.с.8 том 1).

Відповідно до інформації з Державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності ПАТ «Укртелеком» на праві колективної власності належить нежитлове приміщення по АДРЕСА_1 . Зазначене майно складається з нежитлового будинку літ. А-І, загальною площею 176 ,5 кв.м., літня кухня-сарай літ Б-І, навіс з погрібом Е-І, гаражі літ З-І, сарай літ. И-І, вбиральня літ. К-І, огорожі № 4-7, покриття № 1 (а.с. 10 том 1).

Із зазначеного слідує, що земельна ділянка по АДРЕСА_1 (колишній номер 26) у 1954 року виділена під будівництво житлового будинку для працівників І району Технічної експлуатації кабельної телефонно-телеграфної лінії № 2. В експлуатацію цей житловий будинок введено у 1957 році.

Про наявність будівлі із житловою площею за адресою АДРЕСА_1 вказано і в рішенні виконавчого комітету Миколаївської міської ради від 21 березня 2002 року № 198, яке є підставою для видачі дубліката свідоцтва про право власності ВАТ «Укртелеком» на нежитлові приміщення за адресою АДРЕСА_1 .

Відповідно до статті 379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них.

Відповідно до частини першої статті 382 ЦК України квартирою є ізольоване помешкання в житловому будинку, призначене та придатне для постійного у ньому проживання.

В матеріалах справи наявна копія технічного паспорта на квартиру АДРЕСА_1 , виконаний ТОВ «Міжрегіональний сервіс-центр технічної інвентаризації». Відповідно до технічної характеристики ця квартира є квартирою посімейного, спільного заселення на І поверсі І-но поверхового будинку та складається із 3 кімнат житловою площею 30,00 кв.м., у тому числі 1-а кімната 8,5 кв.м., 2-а кімната 12,1 кв.м., 3-я кімната 9,4 кв.м. Загальна площа квартири 34,8 кв.м., висота приміщення 2,67 м. У примітках зазначено, що у користуванні знаходиться літня кухня площею 31, 5 кв.м., вбиральня площею 3,6 кв.м., сарай площею 32,2 кв.м.

Крім того, відповідачами до суду подано докази сплати ними комунальних послуг за адресою АДРЕСА_1 , а саме копії: акту звіряння від 31 серпня 2015 року, квитанцій про сплату комунальних послуг; розрахункової книжки по оплаті за воду та каналізацію за 2013 рік на ім`я ОСОБА_5 ; повідомлення про призначення субсидії на ЖКП до особової справи ОСОБА_5 (адреса вказана АДРЕСА_4 , а.с. 106-112 том 2).

Зазначене дає підстави для висновку про те, що за адресою АДРЕСА_1 наявні житлові приміщення, придатні для проживання.

У технічному паспорті, виданому Миколаївським міжміським бюро технічної інвентаризації 11 червня 2003 року, вказано, що будинок по АДРЕСА_1 є виробничим (нежитловим) будинком (а.с.10 том. 1). Як свідчить витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, з 2002 року будинок за адресою АДРЕСА_1 є нежитловим будинком. Однак, будь-яких доказів щодо зміни цільового призначення цього приміщення з житлового на нежитлове суду не надано.

Зважаючи на встановлені судом обставини щодо наявності житлових приміщень за спірною адресою, суд звертає увагу на те, що позивачем не надано належних та допустимих доказів того, що цей будинок використовується позивачем для ведення господарської діяльності - надання послуг зв`язку (телекомунікаційних послуг) та є нежитловим приміщенням.

Відтак суд дійшов висновку, що за адресою АДРЕСА_1 наявні придані для життя житлові приміщення в розумінні статті 379 ЦК України. Тобто будинок за цією адресою є житлом.

Щодо обґрунтованості позовних вимог щодо усунення перешкод у користуванні приміщеннями за адресою АДРЕСА_1 шляхом зобов`язання відповідачів звільнити ці приміщення, які на думку позивача є нежитловими, суд зазначає таке.

Оскільки суд дійшов висновку про те, що будинок за адресою АДРЕСА_1 є житлом, такі вимоги позивача за своїм змістом є вимогами про виселення відповідачів із житла без надання іншого житлового приміщення.

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги позивач вказує на те що відповідачі користуються цим приміщенням без належних правових підстав. Позивачем також вказано, на те, що жоден із відповідачів ніколи перебували у трудових відносинах з ПАТ «Укртелеком».

Однак суд зауважує, що в матеріалах справи наявна копія трудової книжки ОСОБА_9 (батько ОСОБА_2 та колишній чоловік ОСОБА_5 ) у період з 09 січня 1975 року до 01 липня 1983 року перебував у трудових відносинах із Технічним вузлом міжміських зв`язків і телебачення № 10 м. Кіровоград.

Також під час розгляду справи представником відповідачів зазначено таке.

І район Технічної експлуатації кабельної телефонно-телеграфної лінії № 2 (організація якій виділено земельну ділянку для будівництва житлового будинку у 1954 році) було реорганізовано в кабельну дільницю №16.

Кабельна дільниця № 16 була структурним підрозділом технічного вузла міжміських зв`язків і телебачення № 10 Українського підприємства міжнародного та міжміського зв`язку і телебачення «Укртек». Відповідно до наказу від 22 червня 1998 №70 Українське підприємство міжнародного та міжміського зв`язку і телебачення «Укртек» стало філією Дирекції первинної мережі Українського державного підприємства електрозв`язку «Укртелеком», до складу якої входить центр первинної мережі №10 м. Кіровограда (колишня назва ТВМЗ №10).

Надалі наказом № 155 Державного комітету зв`язку та інформатизацій України від 17 грудня 1999 року на базі Українського державного підприємства електрозв`язку «Укртелеком» створено Відкрите акціонерне товариство «Укртелеком» та затверджено його статут. Зазначене встановлено судом під час розгляду справи № 490/6130/16-ц.

Протоколом загальних зборів акціонерів ВАТ «Укртелеком» від 14 червня 2011 року №8 змінено найменування «Відкрите акціонерне товариство «Укртелеком» на «Публічне акціонерне товариство «Укртелеком».

Рішенням річних загальних зборів акціонерів ПАТ «Укртелеком», які відбулися 22 квітня 2021 року змінено повне найменування товариства українською мовою з Публічного акціонерного товариства «Укртелеком» на Акціонерне товариство «Укртелеком».

Представник відповідачів Родіонова В.Є. під час розгляду справи надала суду письмові пояснення про те, що ОСОБА_10 (колишній чоловік ОСОБА_1 - матері відповідачки ОСОБА_1 ) у період з 1965 року до 26 квітня 1971 року перебував у трудових відносинах з Технічним вузлом міжміських зв`язків і телебачення № 10 , який на той час був структурним підрозділом Українського державного підприємства міжнародного та міжміського зв`язку і телебачення «Укртек».

З матеріалів справи слідує, що ОСОБА_5 та ОСОБА_10 разом із членами своїх сімей проживали та були прописані (на той час) за адресою АДРЕСА_1 під час перебування у трудових відносинах із Технічним вузлом міжміських зв`язків і телебачення № 10 .

Будь-яких пояснень чи заперечень стосовно зазначених обставин представником позивача суду не надано.

Судом встановлено, що на час звернення до суду із цим позовом за адресою АДРЕСА_1 проживали та були прописані (зареєстровано місце проживання) такі особи: ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 ; ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2 (син ОСОБА_2 ); ОСОБА_12 ІНФОРМАЦІЯ_3 (син ОСОБА_2 ); ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_4 (мати ОСОБА_2 ); ОСОБА_13 ІНФОРМАЦІЯ_5 .

З пояснень представника Родіонової В.Є. судом встановлено, що крім зазначених осіб, за спірною адресою проживають також неповнолітні ОСОБА_14 ІНФОРМАЦІЯ_6 (донька ОСОБА_1 ); ОСОБА_15 ІНФОРМАЦІЯ_7 (син ОСОБА_1 ).

Заявляючи позовні вимоги про скасування реєстрації місця проживання відповідачів позивач вказує на те, що вони не могли бути зареєстровані за адресою АДРЕСА_1 , оскільки реєстрація місця їх проживання здійснена у нежитловому приміщенні.

Суд відхиляє такі доводи позивача, оскільки наявними у матеріалах справи доказами підтверджується, що за адресою АДРЕСА_1 наявні житлові приміщення, придатні для проживання.

Також позивач вказує на те, що прописка (реєстрація місця проживання) відповідачів здійснена без дозволу власника - ПАТ «Укртелеком». Суд відхиляє ці доводи позивача, з огляду на те, що місце проживання відповідачів було зареєстровано до утворення ПАТ «Укртелеком» як юридичної особи (до 2011 року). Відтак ОСОБА_2 та ОСОБА_1 не мали об?єктивної можливості отримати дозвіл чи відмову позивача у проведенні такої реєстрації.

Що стосується реєстрації місця проживання ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , здійсненої у 2014 році, то слід зауважити, що за приписами частин третьої та четвертої статті 29 ЦК України (у редакції станом на 01 січня 2014 року) місцем проживання фізичних осіб віком до десяти років та від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання їх батьків.

Оскільки місце проживання їх матері ОСОБА_2 станом на січень 2014 року було зареєстровано за адресою АДРЕСА_1 , реєстрація місця проживання неповнолітніх на той час синів ОСОБА_4 та ОСОБА_3 за цією адресою на думку суду є правомірною.

Щодо наявності підстав для проживання відповідачів у приміщенні за адресою АДРЕСА_1 то суд зазначає таке.

Під час розгляду справи суду не надано доказів того, на яких саме підставах відповідачі проживають за адресою АДРЕСА_1 .

Представник відповідачів Родіонова В.Є. та відповідач ОСОБА_2 зазначили, що відповідачі отримали право проживання за цією адресою оскільки їх батьки ( ОСОБА_5 та ОСОБА_10 ) отримали право на проживання у цьому приміщенні як працівники Технічного вузла міжміських зв`язків і телебачення № 10 в якості службового житла. Однак зважаючи на те, що це відбулося ще у період з 1965 року до 1975 року, будь яких документів з цього приводу не зберіглося.

При цьому відповідачі ( ОСОБА_2 та ОСОБА_1 ) проживають за адресою АДРЕСА_1 з самого народження тобто з 1974 року та 1976 року, а відповідач ОСОБА_5 прописана (зареєстровано місце проживання) за цією адресою з 1975 року.

Судом під час розгляду справи встановлено та слідує із матеріалів справи, що відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_1 та ОСОБА_5 проживають за адресою АДРЕСА_1 близько 37 (тридцяти семи) років, відкрито користуючись цим приміщенням та сплачуючи комунальні платежі та отримували за цією адресою субсидію.

Звертаючись до суд із цим позовом позивач посилається на приписи статтей 319, 321, 387, 391 ЦК України.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до статті 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (стаття 391 ЦК України).

Під час розгляду цієї справи суду відповідачами не надано доказів того, на яких саме підставах ними та членами їх сімей отримано право на проживання у житловому приміщенні по АДРЕСА_1 (отримання службового житла, тощо).

Однак встановлені під час розгляду цієї справи обставини (заселення до цього житла ОСОБА_5 та ОСОБА_10 під час перебування у трудових відносинах з Технічним вузлом міжміських зв`язків і телебачення № 10 та подальша прописка (реєстрація місця проживання їх та членів їх сімей) не дають підстав дійти висновку про незаконність отримання відповідачами права користування житловим приміщенням по АДРЕСА_5 .

Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції.

У рішенні ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» встановлено, що будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті.

У своїй практиці ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (заява № 43768/07)).

Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції. Такий висновок зроблено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 753/12729/15-ц та від 21 серпня 2019 року у справі №569/4373/16-ц.

У статті 6 Конвенції проголошено принцип справедливого розгляду справи, за яким кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Аналогічний принцип закріплено й у національному законодавстві, а саме частини першої статті 2 ЦПК України (у редакції, чинній на момент розгляду справи).

З огляду на викладене, суд має розглянути питання про виселення відповідачів в контексті пропорційності застосування такого заходу та оцінювати з урахуванням порушення права відповідачів на житло, внаслідок чого вони можуть втратити не лише право на користування житлом, а позбутися такого права взагалі та стати безхатченками.

Також слід звернути увагу на те, що у спірному приміщенні проживають і неповнолітні діти ОСОБА_3 , ОСОБА_15 та ОСОБА_14 . Відповідно до наданих виконавчим комітетом Миколаївської міської ради висновків від 02 вересня 2021 року, як органом опіки та пікулування, виселення та зняття з реєстрації неповнолітніх осіб, є недоцільним з огляду на відсутність у цих осіб іншого житла.

Під час розгляду справи доказів того, що відповідачі мають інше, аніж спірне, житло до суду не надано. За такого, виселення відповідачів без надання їм іншого житла, призведе не лише до втрати права на користування житлом, а й втрати такого права взагалі.

Підсумовуючи викладене, суд дійшов висновку про необхідність відмовити у задоволенні позовних вимог.

Відповідно до статті 141 ЦПК України судові витрати відносяться на рахунок позивача.

Керуючись статтями 2, 3, 10, 12, 13, 76, 81, 83, 89, 258, 259, 263, 264, 265, 268, 273 ЦПК України, суд -

У Х В А Л И В:

У задоволенні позову Акціонерного товариства «Укртелеком» відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного тексту безпосередньо до Миколаївського апеляційного суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя Л.М. Шолох