Справа № 191/2906/19
Провадження № 2/191/754/19
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 лютого 2021 року м. Синельникове

Синельниківський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді Бондаренко Г.В.

за участю секретаря Лободи Т.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду м. Синельникове Дніпропетровської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування майном,-

Встановив:

Позивач звернувся до суду з позовом посилаючись на те, що будинок АДРЕСА_1 належить йому на підставі дговору дарування житлового будинку від 02 липня 2019 року. Будинок позивачу подарував батько- ОСОБА_1 , який володів вищезазначеним нерухомим майном з 1990 року на підставі свідоцтва про право особистої власності на жилий будинок. Відповідно Акту обстеження сім`ї від 25.06.2019 року відповідач зареєстрований за адресою АДРЕСА_1 але фактично не проживає за вказаною адресою з 2013 року по теперішній час. Добровільно здійснити зняття з реєстрації місця проживання відповідач відмовляється. В свою чергу відповідач, який не проживає за вищевказаною адресою втратив право на користування житловим приміщенням в будинку, внаслідок його відсутності понад один рік. Оскільки, за адресою АДРЕСА_1 відповідач не проживає, виникають проблеми зі сплатою надмірних комунальних послуг, які не надаються, але нараховуються, чим об`єктивно порушуються права позивача, тому він змушений звернутися за захистом до суду.

В подальшому позивач уточнив правові підстави позовних вимог і посилався на ст..41 Конституції України, ст..ст.316, 317, ч.2 ст.386, 391, ч.2 ст.405 ЦК України

Просив суд визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме буд. АДРЕСА_1 .

В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити на підставах, які зазначені в позовній заяві.

Позивач пояснив суду, що відповідач у справі є його старшим братом. Він не проживав в цьому будинку після того як повернувся зі служби в Радянській армії, приблизно з 1992 року. Постійно проживав в місті Запоріжжі, у нього там була сім`я і робота. Після того, як брат розлучився, приблизно в 2013 році, батько, ОСОБА_1 , який на той момент був власником будинку зареєстрував брата в цьому будинку на прохання їх матері. Однак і з того часу брат ніколи в будинку не проживав, будинком не користувався, відвідував батьків дуже рідко. В будинку відсутні його особисті речі, меблі та інше. Між позивачем, його родиною та батьком склався певний порядок користування житловим будинком, кожний займає свою кімнату. В 2019 році батько ОСОБА_1 оформив договір дарування житлового будинку з позивачем і тепер позивач є власником житлового будинку. Відповідачу ніхто не перешкоджав проживати в будинку, але він ніколи і не намагався вселитись в цей будинок та проживати в ньому.

Відповідач та його представник адвокат Дерев`янко І.О. в судове засідання не з`явились. 02 березня 2020 року в справі було проведено підготовче судове засідання та справа призначена до судового розгляду. В судові засідання, які були призначені на 12 травня, 17 червня, 07 вересня, 06 жовтня, 16 листопада, 23 грудня 2020 року та 03 лютого 2021 року відповідач та його представник не з`являлись направляли на адресу суду заяви про відкладення судового розгляду у зв`язку з карантинними обмеженнями.

Разом с тим, суд приймає до уваги те, що справа була призначена до судового розгляду на 02 березня 2020 року, після чого відповідач та його представник не з`явились на 7 судових засідань. Хоча заяви про відкладення судових засідань, які направляла до суду представник відповідача свідчать про те, що відповідач та його представник були належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи.

Відносно посилань представника відповідача про неможливість явки в судове засідання із-за карантинних обмежень, суд вважає, що ця причина не є поважною причиною неявки до суду. Постановою КМУ від 09 грудня 2020 р. № 1236 « Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» не передбачені обмеження щодо пересування громадським транспортом, як в межах одного населеного пункту , так і між містами. Відповідно у відповідача та його представника не було ніяких перешкод для явки в судове засідання. Крім того, суд звертає увагу на те, що представник відповідача жодного разу не заявила суду про проведення засідання в режимі відеоконференцзв`язку. При таких обставинах суд вважає, що відповідач та його представник зловживають своїм процесуальним правом на участь в судовому засіданні, оскільки їх неявка перешкоджає розгляду справи по суті і впливає на строки розгляду справи.

При таких обставинах судом ухвалено про проведення судового розгляду за відсутності відповідача та його представника.

Судом врахований відзив на позовну заяву, який наданий відповідачем. В відзиві на позову заяву відповідач зазначив про те, що він зареєстрований в будинку АДРЕСА_1 з 2013 року. Реєстрація місця проживання була здійснена зі згоди його батьків. Відповідач не згоден з твердженням позивача про те, що його реєстрація в будинку порушує право власності позивача оскільки у нього виникають проблеми зі сплатою надмірних комунальних послуг, які не надаються, але нараховуються по тій причині, що позивачем не надані докази на підтвердження цих обставин. До позовної заяви не надано жодного документу, як доказ порушення права позивача, квитанцій про сплату комунальних платежів, договорів про надання позивачу послуг з постачання води, газу, електроенергії тощо. Тим більше, що в будинку встановлені прибори обліку електроенергії та газу. Щодо водопостачання, то у дворі дома є свердловина, якою користуються мешканці дому. Відповідач ніколи не втрачав інтересу до будинку, а його відсутність викликана поважними причинами. По-перше, це постійні конфліктні ситуації з молодшим братом та батьком на майновому та фінансовому ґрунті. По-друге, працевлаштуванням Відповідача у м. Запоріжжя, бо знайти роботу за місцем реєстрації неможливо. Відповідач працює на посаді підмінного водія в Державній пожежно-рятувальній частині Головного Управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Запорізькій області з 1996 року, має ненормований робочий день, неодружений, в місті Запоріжжя винаймає житло, у власності іншого житла не має.

Просив відмовити в задоволенні позову, як в необґрунтованому.

Суд вислухав пояснення позивача та представника позивача, допитав свідків, дослідив письмові докази, які надані сторонами у справі.

Свідок ОСОБА_3 пояснив суду, що він з дитинства проживає поруч з родиною ОСОБА_4 , є їх сусідом та мешкає в будинку АДРЕСА_2 . З малечку знайомий з позивачем ОСОБА_5 , знає про те, що у нього є старший брат ОСОБА_6 , який проживає в м. Запоріжжі. ОСОБА_6 дуже рідко приїжджав і приїжджає в с. Шевченківське і ніколи там постійно не проживав. Можливо приїжджав раз на рік. Свідок періодично буває в будинку позивача, знає як там розташовані кімнати, але ніколи не бачив в будинку речей ОСОБА_7 . Також йому ніхто не розповідав, що є якась кімната, яку б займав ОСОБА_6 .

Свідок ОСОБА_8 пояснив суду, що він є мешканцем с. Шевченківське Синельниківського району і проживає в селі з 1987 року. Зараз він працює на посаді старости Шевченківського старостинського округу, а до цього був головою сільської ради. Добре знайомий з родиною ОСОБА_4 , періодично, раз на місяць навідує їх за місцем проживання, оскільки за службовими обов`язками він має здійснювати супровід багатодітних сімей, а сім`я ОСОБА_9 є багатодітною, він їм приносить « Дитячі гроші». Свідок знайомий зі старшим братом позивача - ОСОБА_10 . Також свідку відомо про те, що після того, як ОСОБА_6 повернувся зі служби в армії він проживав в м. Запоріжжі, був одружений. В селі ніколи не проживав, дуже рідко, десь раз на рік навідував батьків. Також свідку по службовим обов`язками відомо про те, що відповідач ОСОБА_11 був зареєстрований в будинку батьків в 2013 році. Але відповідач і після цього в село не повернувся, ніколи в будинку не проживав. Останній раз свідок бачив відповідача на похоронах його матері в 2018 році.

Судом встановлено, що позивачу на підставі Договору дарування житлового будинку від 02.07.2019 року , засвідченого нотаріусом Другої синельниківської державної нотаріальної контори Мельниковим О.Ж., реєстровий №2-1458, належить житловий будинок розташований за адресою: АДРЕСА_1 . Зазначений факт також підтверджується копією Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності індексний номер витягу: 172246428 від 02.07.2019 року.

Згідно акта обстеження сім`ї від 25.06.2019 року складеного комісією в складі: старости ОСОБА_8 , соціального працівника ОСОБА_12 , інспектора з міграційної роботи ОСОБА_13 , в житловому будинку розташованому за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстрований зокрема ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , але фактично не проживає за місцем реєстрації з 2013 року.

При вирішенні цього спору суд вважає, що підлягають застосуванню норми Цивільного кодексу України, якими врегульовані питання права володіння, користування та розпорядження власністю, а також ч.2 ст.405 ЦК України, якою врегульовано право користування чужим майном.

Статтею 405 ЦК України передбачено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Згідно ст. 319 ЦК України власник майна володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно ч.1ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном, а частиною 1ст. 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Приписами ч.1 ст. 321 ЦК України встановлено, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні.

У відповідності до ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Конституція України є нормами прямої дії, які мають найвищу силу.

Згідно ст. 391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Як встановлено під час судового розгляду - відповідач ОСОБА_2 зареєстрований у житловому будинку АДРЕСА_2 з 2013 року, однак в будинку фактично не проживав і не проживає, його особисті речі в цьому житловому будинку відсутні.

Судом не встановлено будь-яких обставин, які б свідчили за те, що відповідачу створюються перешкоди у проживанні в цьому будинку. Отже, той факт, що відповідач не користується житлом є його особистим вибором.

Суд не приймає до уваги заперечення відповідача з приводу того, що позивачем не доведені належними та допустимими доказами ті факти, що реєстрація відповідача у вказаному будинку перешкоджає позивачу і порушує його право власності, оскільки предметом спору в цій справі є факт проживання або не проживання відповідача в житловому приміщенні, яке належить іншій особі протягом останнього року.

Суд вважає встановленим та підтвердженим належними і допустимими доказами те, що з моменту реєстрації місця проживання в житловому будинку АДРЕСА_2 з 2013 року відповідач ОСОБА_2 в цьому будинку не проживає і житловим приміщенням в будинку не користується.

Проживання відповідача в іншому населеному пункті і те, що він має постійне місце роботи в м. Запоріжжі не можуть бути враховані судом як поважні причини відсутності за місцем реєстрації, оскільки це не перешкоджало відповідачу періодично користуватися житловим приміщенням в цьому будинку та приймати участь в витратах по його утриманню. Також факт проживання відповідача в м. Запоріжжі не спростовує ті факти, що він в жодний спосіб не користувався житлом з 2013 року і між ним та власником будинку склався певний порядок користування житловим приміщенням. Крім того, відповідачем не надано суду доказів того, що між ним та власником житла була досягнута домовленість відносно відсутності відповідача в житловому приміщенні.

Суд вважає необґрунтованим посилання відповідача на норму ст.71 ЖК України, оскільки він не є наймачем житла і спірні правовідносини врегульовані саме нормами Цивільного кодексу.

Вимоги про виселення позивачем не заявлялись, крім того, відповідач ніколи не проживав в спірному житловому приміщенні. Крім того, відповідач не є власником або співвласником цього житлового приміщення, тому заперечення відповідача про те, що його не можуть виселити без надання іншого житлового приміщення на увагу не заслуговують.

Так само суд не приймає до уваги заперечення відповідача, які стосуються права на забезпечення житловим приміщенням, оскільки до моменту виникнення спору відповідач ні в якій спосіб не намагався користуватися житловим приміщенням, що, на думку суду, свідчить про те, що він втратив інтерес до цього житлового приміщення.

З врахуванням викладеного суд дійшов до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню як обґрунтовані та підтверджені належними і допустимими доказами.

Згідно ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» - зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі рішення суду про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

На підставі наведеного, суд приходить до висновку, що реєстрацією відповідача в належному позивачу на праві власності квартири порушуються законні права та інтереси позивача, тому зібрані у справі докази та їх належна оцінка вказують на наявність підстав для задоволення позову.

Судовий збір, який був сплачений позивачкою за позовні вимоги про визначення місця проживання дитини підлягає стягненню з відповідача на користь позивачки, відповідно до ст. 141 ЦПК України .

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. ст.ст. 12, 13, 19, 81, 141, 259, 263-265, -

Ухвалив:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - задовольнити.

Визнати, ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 особою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме будинком, розташованим за адресою: АДРЕСА_1 , що є підставою для його зняття з реєстраційного обліку за вказаною адресою.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 на користь ОСОБА_9 , РНОКПП: НОМЕР_2 витрати по сплаті судового збору у розмірі 768 ( сімсот шістдесят вісім) грн. 40 коп.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Дніпровського апеляційного суду або через Синельниківський міськрайонний суд Дніпропетровської області безпосередньо шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками перегляду.

Повний текст рішення виготовлений до 11.02.2021 року.

Суддя: Г. В. Бондаренко