КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 вересня 2021 року м. Київ

Унікальний номер справи № 379/1481/19

Апеляційне провадження № 22-ц/824/11243/2021

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого - Левенця Б.Б.,

суддів - Ратнікової В.М., Борисової О.В.,

при секретарі - Гаврюшенко К.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Таращанського районного суду Київської області від 19 травня 2021 року, ухвалене під головуванням судді Зінкіна В.І., по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користування земельною ділянкою, -

в с т а н о в и в :

У листопаді 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду із зазначеним позовом на обґрунтування якого зазначила, що вона є власником домоволодіння по АДРЕСА_1 . Належна відповідачці земельна ділянка межує із земельною ділянкою позивачки, земельні ділянки садиб позивачки та відповідачки належать до земель житлової та громадської забудови.

Спільна межа між садибами АДРЕСА_1 та АДРЕСА_1 визначена огорожею із металевих стовпчиків та металевої сітки. Частина металевих стовпчиків огорожі похилились в бік садиби № 11, що належить позивачці, тобто межа стала невиразною та значно ускладнює обслуговування господарської будівлі літньої кухні та підхід до житлового будинку на садибі. Саме це стало причиною наміру позивачки встановити на межі бетонну огорожу, перешкоджає їй встановити бетонну огорожу на межі між їхніми садибами у зв`язку з облаштуванням відповідачкою тимчасових споруд на спільній межі між садибами. Так, на садибі № 13а, яка належить відповідачці, біля спільної межі між садибами АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 а відповідачкою встановлено тимчасові споруди господарського призначення, в яких утримується домашня птиця. Відстань від тимчасових споруд господарського призначення на садибі по АДРЕСА_2 до житлового будинку АДРЕСА_1 становить близько 6,8 м, а від частини, де утримується домашня птиця - близько 10,2 м. Верхівки господарських споруд на території двору відповідачки нависають над земельною ділянкою, якою позивачка користується, і під час випадіння осадків або під час танення снігу, опади стікають на земельну ділянку, якою користується позивачка, що в свою чергу призводить до значних незручностей в користуванні земельною ділянкою взагалі. На усні вимоги виправити вказані порушення відповідачка не реагує, виконання рекомендацій Таращанської міської ради, викладені в акті від 05 вересня 2019 року ігнорує.

Зазначала, що вказані обставини свідчать про порушення відповідачкою вимог пункту 3.17 Б.2.4-1-94 «Планування та забудова міських та сільських поселень».

Зважаючи на вищезазначене та посилаючись на положення ст.ст. 103, 106, 130, 152 ЗК України, ст. 376 ЦК України, просила зобов`язати відповідачку усунути перешкоди в користуванні земельною ділянкою за адресою: АДРЕСА_1 шляхом знесення по АДРЕСА_2 самочинно збудованих тимчасових споруд господарського призначення, в яких утримується домашня птиця; стягнути з відповідачки на користь позивачки судові витрати у сумі 768,40 грн. судового збору та витрати на правову допомогу в сумі 4500,00 грн. (ас. 1-27).

Відповідачка позов не визнала та просила відмовити у позові у повному обсязі. Пояснила, що домашня птиця знаходилась у двох метрах від межі, а до будинку позивачки не менше 5 метрів, зараз птиці взагалі нема, та й було лише 5 кур. Акт міської ради складався без відповідачки, під час складання акту у двір ніхто не заходив. Відповідачка не заперечує проти бетонної огорожі на межі, від сітки до тимчасової споруди 2 метра, а сітка знаходиться рівно на межі, тому, вважала, що порушень земельного законодавства з її боку немає. У відзиві на позовну заяву зазначала, що позовні вимоги є неконкретизованими, так як не зазначено вид, площу, конкретне місце розташування спірних споруд. Також до позовної заяви не додано належних доказів того, що відповідачкою в межах належної їй садиби зведено саме самочинно збудовані споруди, які є саме тимчасовими. Також, відповідачка заперечувала щодо заявленого розміру судових витрат, зокрема на правничу допомогу (а.с. 79-80).

Рішенням Таращанського районного суду Київської області від 19 травня 2021 року у задоволенні вказаного позову відмовлено (а.с. 143-147).

Не погодившись з рішенням суду, позивачка звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій просила оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. На обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначила, що рішення суду є необґрунтованим та незаконним, оскільки суд не звернув уваги на зазначені позивачкою факти порушення відповідачкою п. 3.25 ДБН 360-92 «Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень» та те, що зазначена позивачкою господарська споруда відповідачки збудована без дотримання необхідних відстаней і без погодження з власниками суміжних земельних ділянок. Крім того районний суд не взяв до уваги зазначені позивачкою доводи та письмові докази по справі. внаслідок чого дійшов хибного висновку про відмову в задоволенні позову (а.с. 152-154).

Особи, які беруть участь у справі до суду не прибули, причини неявки не повідомили, проте, були сповіщені належним чином, про що у справі наявні докази. Позивач ОСОБА_1 була сповіщена повідомленням її представника - адвоката Кривошеєва М.Ю. на зазначену ним адресу електронної пошти із забезпеченням технічної фіксації такого повідомлення. Відповідачка ОСОБА_2 була сповіщена особисто телефонограмою та повідомленням представника - адвоката Ткаченко С.О. на зазначену адресу електронної пошти (а.с. 169-171).

Виходячи з положень ст. 13 ЦПК України кожна сторона розпоряджається своїми правами на власний розсуд, у т.ч. правом визначити свою участь в тому чи іншому судовому засіданні.

Поряд з цим, Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) неодноразово наголошував, що національні суди мають організовувати судові провадження таким чином, щоб забезпечити їх ефективність та відсутність затримок (див. рішення ЄСПЛ від 02.12.2010 у справі "Шульга проти України", № 16652/04). При цьому запобігати неналежній і такій, що затягує справу, поведінці сторін у цивільному процесі - завдання саме державних органів (див. рішення ЄСПЛ від 20.01.2011 у справі "Мусієнко проти України", № 26976/06).

Зважаючи на вищезазначене та положення ч. 11 ст. 128, ч. 5 ст. 130, ч. 2 ст. 372 ЦПК України, суд визнав повідомлення належним, а неявку такою, що не перешкоджає апеляційному розглядові справи.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду, судова колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню за таких підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, позивачка зареєстрована і проживає у житловому будинку по АДРЕСА_1 , який їй належить на праві приватної власності на підставі Договору купівлі-продажу, посвідченого нотаріусом Таращанської державної нотаріальної контори 02 червня 1967 року за реєстровим № 783, витягу про державну реєстрацію прав № 30359773 від 20 червня 2011 року (а.с.8-10).

Відповідачці ОСОБА_2 належить суміжна садиба по АДРЕСА_2

Спільна межа між садибами сторін визначена огорожею із металевих стовпчиків і сітки.

05 вересня 2019 року представниками Таращанської міської ради був складений Акт в якому викладені рекомендації дотримання правил добросусідстваз приводу виниклого між сторонами спору (а.с. 20).

Рішенням Таращанської міської ради від 22 жовтня 2019 року № 904-59-VII позивачці надано дозвіл на розробку технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) для безоплатної передачі у власність для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (а.с.13).

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Згідно з ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до пунктів «г» та «е» частини першої статті 91 ЗК України власники земельних ділянок зобов`язані не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів та дотримуватися правил добросусідства та обмежень, пов`язаних з встановленням земельних сервітутів та охоронних зон. Землекористувачі зобов`язані не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів та дотримуватися правил добросусідства та обмежень, пов`язаних з встановленням земельних сервітутів та охоронних зон.

За загальними правилами добросусідства, закріпленими законом у статтях 103-109 ЗК України, додержання правил добросусідства є обов`язком для власників та землекористувачів земельних ділянок, які мають обирати такі способи використання земельних ділянок відповідно до їх цільового призначення, при яких власникам та землекористувачам сусідніх земельних ділянок завдасться щонайменше незручностей.

За змістом ч. 1 ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до статті 152 ЗК України держава забезпечує громадянам та фізичним особам рівні умови захисту права власності на землю.

Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його права на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів.

Разом з тим, суд зобов`язаний установити: чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси позивача; у чому полягає таке порушення прав; якими доказами воно підтверджується. Залежно від установленого суд повинен вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Позивачка ОСОБА_1 просила зобов`язати відповідачку ОСОБА_2 усунути перешкоди у користуванні земельною ділянкою, яка належить їй на праві власності, шляхом знесення частини самочинно збудованих тимчасових споруд господарського призначення з посиланням на складений представниками Таращанської міської ради Акт від 05 вересня 2019 року.

Проте, складений представниками Таращанської міської ради Акт від 05 вересня 2019 року та викладені в ньому рекомендації дотримання правил добросусідства, не може вважатись належним доказом порушення відповідачкою будівельних норм і правил та (або) норм земельного законодавства, оскільки не містить визначення переліку і обсягу (площі) самочинно збудованих господарських споруд, їх схематичного розташування, меж належних сторонам земельних ділянок та висновків із зазначенням порушення відповідачкою норм законодавства. При цьому у справі відсутні докази, що особи, які склали вищевказаний Акт мають відповідну кваліфікацію проводити і складати будівельно-технічний, землевпорядний висновок (а.с. 20).

Відповідно до ч. 3 ст. 102 ЦПК України висновок експерта може бути підготовлений на замовлення учасника справи або на підставі ухвали суду про призначення експертизи.

Згідно з ч. 1 ст. 110 ЦПК України висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні.

Позивачкою та її представниками до суду не надано об`єктивних доказів (експертного будівельно-технічного, землевпорядного висновку) вчинення відповідачкою самочинного будівництва господарських споруд із зазначенням порушення будівельних (землевпорядних) норм і правил за яких суд мав би підстави дійти висновку про наявність порушеного права позивачки, не уточнено позивачкою в районному суді і які саме господарські споруди вона просить знести за рішенням суду.

Позивачка ОСОБА_1 та її представники - адвокат Кривошеєв М.Ю., адвокат Клапчук Ф.П. брали участь у розгляді справи в районному суді, проте таких доказів (експертного будівельно-технічного та(або) землевпорядного висновку) до суду не надавали, клопотань про призначення судової експертизи не заявляли, а в подальшому представник позивачки - адвокат Клапчук Ф.П. подавав клопотання про розгляд справи за відсутності позивачки та її представника (а.с. 24, 52, 59-60, 67-68, 71, 82-83, 102-104, 113-117, 122, 132, 140).

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.ч. 5, 6 ст. 81 цього Кодексу).

Відповідно до ч. 7 ст. 81 ЦПК України, суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, а обставин і доказів, які б свідчили про необхідність витребування таких доказів (коли суд має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів), судом не встановлено.

Урахувавши наведені норми матеріального і процесуального права та обставини справи, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав задоволення заявленого позову.

За таких обставин, виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом першої інстанції письмових доказів суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що висновки суду про відмову у задоволення позову відповідають обставинам справи та положенням матеріального закону.

Інші доводи апеляційної скарги, у т.ч. посилання на невірну оцінку районним судом показань допитаних ним свідків, не дають підстав вважати, що судом порушені норми матеріального та процесуального права.

При цьому, таке судове рішення не перешкоджає позивачці вимагати усунення порушення її права із наведенням відповідних правових підстав позову і належних доказів на підтвердження факту таких порушень.

З огляду на положення ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Керуючись ст. 367, ст. 374, ст. 375, ст.ст. 381-384 ЦПК України, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Таращанського районного суду Київської області від 19 травня 2021 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили негайно з моменту прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Дата складання повного судового рішення - 03 вересня 2021 року.

Судді Київського апеляційного суду: Б.Б. Левенець

В.М. Ратнікова

О.В. Борисова