Рішення

Іменем України

09 лютого 2021 року місто Чернігів

Справа №751/8503/20

Провадження №2/751/132/21

Н о в о з а в о д с ь к и й р а й о н н и й с у д м і с т а Ч е р н і г о в а

в складі: головуючого - судді Маслюк Н. В.

секретаря судового засідання Дасюк Н. В.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1

відповідач Комунальне підприємство «Чернігівводоканал» Чернігівської міської ради

представник позивача ОСОБА_2

представник відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду м. Чернігова у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Комунального підприємства «Чернігівводоканал» Чернігівської міської ради про захист прав споживачів, визнання недійсним договору відповідального зберігання

Встановив:

І. Стислий виклад позиції позивача

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Комунального підприємства «Чернігівводоканал» Чернігівської міської ради про визнання недійсним договір відповідального зберігання №1640 від 23.07.2018 року.

Заявлені вимоги обґрунтовує тим, що 23 липня 2018 року між ним та КП «Чернігівводоканал» укладено договір відповідального зберігання № 1640 та складено акт приймання-передачі майна до договору, згідно якого КП «Чернігівводоканал» передав, а він прийняв на відповідальне зберігання вузол обліку гарячої води, заводський номер 0329807. Вважає вказаний договір недійсним з тих підстав, що відповідач ввів його в оману, не надавши інформацію про те, що згідно ст. 3 Закону України «Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання» вузол обліку гарячої води належить йому на праві власності незалежно від того хто сплатив його вартість.

ІІ. Заяви (клопотання) учасників справи та інші процесуальні дії у справі

Новозаводський районний суд м. Чернігова ухвалою від 11 грудня 2020 року відкрив провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін.

У запропонований строк представником відповідача подано відзив на позовну заяву, відповідно до якого просив відмовити у задоволенні позову (а.с.16-21). Зазначив, що програма встановлення засобів обліку гарячого та холодного водопостачання мешканцям міста Чернігова на 2017-2020 роки ґрунтується на створенні в місті Чернігові системи цільової допомоги, раціонального використання водних ресурсів та постійному аналізі матеріального забезпечення громадян м. Чернігова, яким відповідно до законодавства України призначено субсидію. Програма орієнтована на мешканців міста Чернігова, які отримують субсидії на сплату вартості отриманих комунальних послуг. 12.09.2017 позивачем було подано до КП «Чернігівводоканал» заяву на встановлення засобів обліку гарячої та холодної води. Отже, вказане свідчить про вільне волевиявлення позивача на вчинення правочину. Підписання акту приймання-передачі майна до договору відповідального зберігання є свідченням реального настання правових наслідків, що були обумовлені договором відповідального зберігання №1640. Отже, обставини зазначені вище, виключають можливість вважати договір відповідального зберігання таким, що не відповідає загальним вимогам, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зазначеними у статті 203 Цивільного кодексу України. Крім того, зазначила, що позивачем помилково зроблено посилання на норми ч.4 ст.3 Закону України «Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання», оскільки дані норми стосуються саме комерційного обліку, а не розподільного.

У судовому засіданні представник позивача позов підтримав, просив його задовольнити, посилався на обставини зазначені в позовній заяві. Також, просив врахувати, що в позовній заяві невірно посилався на ч.4 ст.3 Закону України «Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання». Зазначив, що ч.1 п.6 ст.1 «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» визначає спільне майно багатоквартирного будинку, до якого віднесено механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення. Згідно ч. 2 ст. 4 цього ж Закону співвласниками спільного майна багатоквартирного будинку є власники квартир. Частини 2-4 ст. 6 Закону України «Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання» передбачають, що обслуговування та заміна вузлів розподільного обліку/приладів - розподілювачів теплової енергії здійснюються за рахунок власників таких вузлів обліку, якщо інше не встановлено законом або договором. Також вказав, що жодним нормативним актом не передбачено виникнення права власності у виконавців відповідної комунальної послуги на внутрішньобудинкові системи, які законодавством віднесені до виключного права власності співвласників спільного майна багатоквартирного будинку, навіть якщо фінансування заміни внутрішньо будинкових систем здійснено на пільгових умовах, за рахунок органів місцевого самоврядування.

У судовому засіданні представник відповідача позовні вимоги не визнав, просив відмовити у його задоволенні відповідно до відзиву.

ІІІ. Фактичні обставини, встановлені судом та зміст спірних правовідносин

ОСОБА_1 на підставі договору дарування від 10.05.2007 є власником квартири АДРЕСА_1 , що підтверджується витягом про реєстрацію права власності від 11.05.2007 року (а.с.2).

Рішенням Чернігівської міської ради від 28.02.2017 року № 16/VII-8 була затверджена Програма встановлення засобів обліку гарячого та холодного водопостачання мешканцям міста Чернігова на 2017-2020 роки (а.с.46-60).

12.09.2017 ОСОБА_1 звернувся до КП «Чернігівводоканал» із заявою про встановлення засобів обліку гарячої та холодної води у квартирі АДРЕСА_1 відповідно до Програми встановлення засобів обліку гарячого та холодного водопостачання мешканцям міста Чернігова на 2017-2020 роки. При цьому вказав, що з умовами Програми ознайомлений (а.с.24).

Згідно повідомлення КП «Чернігівводоканал» від 14.08.2020 вузли обліку холодного та гарячого водопостачання встановлені за адресою: АДРЕСА_2 , 23.07.2018 були змонтовані ТОВ «Факел К» (а.с.3).

23.07.2018 між Комунальним підприємством «Чернігівводоканал» Чернігівської міської ради та ОСОБА_1 укладено договір №1640 відповідального зберігання майна, за умовами якого поклажожавець передбачає, а зберігач приймає на відповідальне зберігання майно, що визначено у акті приймання-передачі (а.с.4зв).

Згідно акту приймання-передачі Комунальне підприємство «Чернігівводоканал» Чернігівської міської ради передало ОСОБА_1 на відповідальне зберігання майно вузол обліку гарячої води - заводський номер 0329807 та вузол обліку холодної води заводський номер 070856 (а.с.4).

ІV. Норми права, які застосував суд та оцінка аргументів сторін

Відповідно до частини першої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

За змістом частин другої-п`ятої статті 203 ЦК України особа, яка вчиняє правочин,повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Положеннями ч.ч.1, 2, 3 ст.215 ЦК України встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою та п`ятою та шостою статті 203 ЦК України.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин).У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках,встановлених ЦК України, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

У п.7 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 №9 суд звертає увагу, що угода може бути визнана недійсною лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом. Отже, в кожній справі про визнання угоди недійсною суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання угоди недійсною і настання певних юридичних наслідків.

Згідно з вимогами ч.1 ст. 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

У статті 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначені умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Отже, свобода договору означає право громадян або юридичних осіб вступати чи утримуватися від вступу у будь-які договірні відносини. Свобода договору проявляється також у можливості наданій сторонам визначити умови такого договору.

Статтею 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Згідно з частиною другою статті 640 ЦК України, якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Згідно частини 1 статті 936 ЦК України за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов`язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності.

Відповідно до частини 1 статті 937 ЦК України, договір зберігання укладається у письмовій формі у випадках, встановлених статтею 208 ЦК України.

Договір зберігання, за яким зберігач зобов`язується прийняти річ на зберігання в майбутньому, має бути укладений у письмовій формі, незалежно від вартості речі, яка буде передана на зберігання.

Письмова форма договору вважається дотриманою, якщо прийняття речі на зберігання посвідчене розпискою, квитанцією або іншим документом, підписаним зберігачем.

Згідно статті 938 ЦК України, зберігач зобов`язаний зберігати річ протягом строку, встановленого у договорі зберігання.

Якщо строк зберігання у договорі зберігання не встановлений і не може бути визначений виходячи з його умов, зберігач зобов`язаний зберігати річ до пред`явлення поклажодавцем вимоги про її повернення.

Відповідно до частини 4 статті 946 ЦК України, установчим документом юридичної особи або договором може бути передбачено безоплатне зберігання речі.

Законом України «Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання» визначає засади забезпечення комерційного, у тому числі розподільного, обліку послуг з постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання та забезпечення відповідною обліковою інформацією споживачів таких послуг.

Відповідно до ч.1 ст.1 Закону України «Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання»: вузол розподільного обліку - вузол обліку, що забезпечує індивідуальний облік споживання відповідної комунальної послуги в будівлях, де налічуються два та більше споживачів; розподільний облік комунальних послуг - визначення за допомогою вузла розподільного обліку (приладу розподілювача теплової енергії) та/або за встановленими правилами (методиками) у передбачених цим Законом випадках кількісних показників отриманої споживачем комунальної послуги, на підставі яких здійснюється розподіл показань вузла комерційного обліку між споживачами в будівлях, де налічуються два та більше споживачів.

Згідно до ст. ст. 81, 83 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків,встановлених цим Кодексом. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду.

Прилади обліку, які було встановлено в рамках Програми у приміщенні Панченка А.І. є розподільними та забезпечують індивідуальний облік споживання відповідної комунальної послуги у квартирі ОСОБА_1 .

Доводи позивача стосовно того, що відповідач ввів його в оману, не надавши інформацію про те, що вузол обліку гарячої води належить йому на праві власності незалежно від того хто сплатив його вартість не заслуговують на увагу, оскільки відповідно до умов Програми встановлення засобів обліку гарячого та холодного водопостачання мешканцям міста Чернігова на 2017-2020 роки, з якими позивач ознайомився, прилади обліку гарячої та холодної води є комунальною власністю та передаються абоненту на відповідальне зберігання за договором, що укладається з виконавцем Програми - КП «Чернігівводоканал».

Отже, позивачем та його представником не доведено наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких позивача введено в оману, і сам факт обману. Спірний договір відповідає вимогам, зазначеним у ст.203 ЦК України, при укладенні спірного договору позивач був ознайомлений з його умовами, ніяких застережень щодо його умов у сторін не виникло, будь-яких заяв з боку позивача щодо змісту оспорюваного договору не надходило.

За вказаних обставин, суд дійшов висновку про відсутність підстав для визнання договору відповідального зберігання недійсним, а тому у задоволенні позову слід відмовити.

V. Розподіл судових витрат.

Відповідно до ч. 1 ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Порядок розподілу судових витрат між сторонами визначений ст. 141 ЦПК України.

Позивачем понесені та документально підтверджені витрати на правничу допомогу у розмірі 5 000 грн (а.с.36-37).

В силу положень ст.141 ЦПК України в зв`язку з відмовою у задоволенні позову судові витрати, понесені позивачем, не підлягають стягненню з відповідача.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 12, 13, 81, 141, 263, 264-265, 268 ЦПК України, ст.ст. 203,-204, 215, 230, 638, 640, 936-938, 946 ЦК України, суд

Вирішив:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Комунального підприємства «Чернігівводоканал» Чернігівської міської ради про захист прав споживачів, визнання недійсним договору відповідального зберігання відмовити повністю.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга до Чернігівського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення. Учасник справи, якому рішення суду не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення суду складено 14.02.2021.

Позивач - ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_1 )

Відповідач - Комунальне підприємство «Чернігівводоканал» Чернігівської міської ради (місцезнаходження: вул. Жабинського, буд.15, м. Чернігів, 14017, )

Суддя Н. В. Маслюк