КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 грудня 2021 року місто Київ

справа №756/15377/20

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді: Борисової О.В.

суддів: Ратнікової В.М., Левенця Б.Б.

за участю секретаря судового засідання - Савлук І.М.

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на рішення Оболонського районного суду міста Києва від 14 травня 2021 року, ухвалене під головуванням судді Майбоженко А.М., повний текст рішення складено 10 червня 2021 року, у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , треті особи: ОСОБА_4 , Опалюк Сергій Валерійович про визнання довіреності недійсною,-

В С Т А Н О В И В:

В листопаді 2020 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідача, в якому просив визнати недійсною довіреність ОСОБА_3 , що посвідчена 20 серпня 2019 року другим секретарем з консульських питань Посольства України в Королівстві Бельгія Бодровою О.Ю.,зареєстрована в реєстрі за №570/842.

В обґрунтування вимог посилався на те, що в провадженні Дніпровського районного суду міста Києва знаходиться справа за позовом ОСОБА_3 до ньогопро стягнення боргу, а в провадженні Оболонського районного суду міста Києва перебуває справа за його позовом до ОСОБА_3 , Адвокатського бюро «Герасько і партнери» та Адвокатськогооб`єднання «Максимальний захист» про визнання договорів про надання правової допомоги недійсними.

Вказував, що на час подання позовної заяви ОСОБА_3 у судах представляє Опалюк С.В. на підставі довіреності від 20 серпня 2019 року, посвідченої другим секретарем з консульських питань Посольства України в Королівстві Бельгія Бодровою О.Ю. та зареєстрована в реєстрі за №570/842. Довіреність видана на ім'я ОСОБА_4 та Опалюка С.В .

Зазначав, що у судових засіданнях по вищевказаних справах Опалюк С.В. підтверджував свою особу посвідченням адвоката.

Зауважував, що Опалюк С.В. є адвокатом згідно свідоцтва №5485, виданого Радою адвокатів Донецької області 24 квітня 2019 року та здійснює адвокатську діяльність в Адвокатському об`єднанні «Максимальний захист» та є одним з його засновників.

Зауважував, що Опалюк С.В. є адвокатом згідно свідоцтва №5485, виданого Радою адвокатів Донецької області 24 квітня 2019 року та здійснює адвокатську діяльність в Адвокатському об`єднанні «Максимальний захист», а тому вважає, що у довіреності на його ім`я мало бути зазначено, що він адвокат та його членство в Адвокатському об`єднанні «Максимальний захист».

Посилався на те, що ОСОБА_4 є керівником Адвокатського об`єднання «Максимальний захист» та раніше був його засновником. Згідно рішення КДКА Київської області від 24жовтня 2018 року його право на зайняття адвокатською діяльністю було припинено.

Вказував, що надання правової допомоги адвокатом без укладення договору в письмовій формі, зокрема лише на підставі довіреності, не допускається.

Вважає, що довіреність суперечить п.3.5.3. Положення про порядок учинення нотаріальних дій в дипломатичних представництвах та консульських установках України, а також положенням ст.ст.1, 26, 27 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність».

Зазначав, що видана довіреність впливає на його права та законні інтереси, оскільки представники за вказаною довіреністю беруть участь у справах проти нього, а представник ОСОБА_3 - Опалюк С.В. на підставі оскаржуваної довіреності бере участь у судових засіданнях та подає процесуальні документи.

Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 14 травня 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції, позивач ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування норм матеріального і порушення норм процесуального права, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити його позовні вимоги.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги посилався на те, що суд першої інстанції проігнорував те, що позов про визнання недійсною довіреності поданий ним як заінтересованою особою, оскільки на підставі цієї довіреності як у цьому, та і у інших судових процесах приймає участь представник відповідача - Опалюк С.В .

Вказував, що ОСОБА_3 до суду не з`являється, її дійсне волевиявлення невідоме, а представництво від імені особи, яка відсутня у суді, у справі про визнання договорів недійсними/нікчемними спотворюють як сам інститут представництва, так і вводять суд та всіх учасників справи в оману.

Зазначав, що він має власний інтерес вимагати визнання недійсною довіреності з метою забезпечення можливості здійснювати належний захист власних прав та інтересів.

Посилався на те, що право на захист ОСОБА_3 від оскарження довіреності не порушується, оскільки вона має всі права і можливості у встановленому законом порядку як самостійно представляти свої інтереси в суді, так і через представників, уклавши договір про надання правової допомоги з урахуванням вимог чинного законодавства для укладання такого роду договорів.

Вказував, що суд першої інстанції протиправно відмовив у позові виходячи з того, що він, начебто, допустив зловживання процесуальними правами.

Зазначав, що судом першої інстанції повністю проігноровано, що оскаржувана довіреність суперечить нормам законодавства.

13 серпня 2021 року на адресу Київського апеляційного суду від представника відповідача ОСОБА_3 - Опалюка С.В. надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якій останній просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення без змін. Вказував на те, що оскаржувана довіреність є чинною, її зміст не суперечить вимогам цивільного законодавства України. Зазначав, що із оскаржуваної довіреності вбачається, що вона була видана відповідачем задля можливості представництва її інтересів з метою захистити свої права, які були порушені позивачем.

28 серпня 2021 року від позивача до суду апеляційної інстанції надійшла відповідь на відзив.

Представник відповідача, він же третя особа Опалюк С.В. проти доводів апеляційної скарги заперечував, просив рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Позивач, його представник та третя особа ОСОБА_4 у судове засідання апеляційного суду не з`явились, про день, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином. Від позивача надійшло клопотання, в якому останній просив відкласти розгляд справи, у зв`язку з тим, що на даний час у нього триває процес відновлення після хвороби коронавірусом SARS-CoV-2 (COVID-19), у зв`язку з цим, він продовжує перебувати на лікарняному, на підтвердження чого надав листок непрацездатності №1589575-1. Вказував, що на сьогодні курс лікування становить 3 тижні та він бажає взяти участь у судовому розгляді особисто та надати колегії суддів свої усні пояснення. Зазначав, що у всіх попередніх судових засіданнях у даній справі він приймав участь тільки особисто. При цьому, зауважив, що у нього немає представників, які уповноважені на участь у даній справі в судових засіданнях.

Колегія суддів відхиляє вказане клопотання, виходячи з наступного.

Статтею 372 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач 04 жовтня 2021 року, 16 листопада 2021 року, 30 листопада 2021 року надсилав до Київського апеляційного суду клопотання про відкладення розгляду справи, у зв`язку з його хворобою.

У зв`язку з клопотаннями позивача ОСОБА_2 розгляд справи неодноразово відкладався, а саме: 05 жовтня 2021 року, 30 листопада 2021 року, та колегія суддів визнавала неявку позивача в судові засідання поважною.

У судовій повістці про розгляд справи на 07 грудня 2021 року о 12.30 год., яка була надіслана позивачу, останньому було роз`яснено, що чинним законодавством передбачена можливість участі сторони в судовому засіданні в режимі відеоконференції, про що має бути заявлене клопотання відповідно до статті 212 ЦПК України. Однак, ОСОБА_2 вказаним правом не скористався.

При цьому, з матеріалів справи вбачається, що позивач має представника ОСОБА_6 , повноваження якого на представництво інтересів ОСОБА_2 в Київському апеляційному суді підтверджуються ордером серії АІ №1092256 (т1.1 а.с.140).

Відповідно до ч.1 ст.64 ЦПК України представник, який має повноваження на ведення справи в суді, здійснює від імені особи, яку він представляє, її процесуальні права та обов`язки.

Про день, час та місце розгляду справи в суді апеляційної інстанції представник позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_6 також повідомлялися належним чином, однак в судові засідання останній не з'являвся, про причини неявки не повідомляв.

Крім того, згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції з прав людини і основоположних свобод кожен при вирішенні питання щодо прав та обов`язків має право на справедливий і відкритий розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, визначеним законом.

Виходячи з положень ст.13 ЦПК України кожна сторона розпоряджається своїми правами на власний розсуд, у т.ч. правом визначити свою участь в судовому засіданні.

Європейський суд з прав людини неодноразово вказував, що на зацікавлену сторону покладається обов`язок проявляти належну увагу в захисті своїх інтересів та вживати необхідних заходів, щоб ознайомитись із подіями процесу (див. серед іншого «Гуржій проти України», заява № 326/3, 01 квітня 2008 року, «Олександр Шевченко проти України», №8771/02, § 27, 26 квітня 2007 року). Вжиття заходів для прискорення процедури розгляду справ є обов`язком не тільки держави, а й осіб, які беруть участь у справі. Так, в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С. А. проти Іспанії» зазначено, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Поряд з цим, національні суди мають організовувати судові провадження таким чином, щоб забезпечити їх ефективність та відсутність затримок (див. рішення ЄСПЛ від 02.12.2010 у справі «Шульга проти України», № 16652/04). При цьому запобігати неналежній і такій, що затягує справу, поведінці сторін у цивільному процесі - завдання саме державних органів (див. рішення ЄСПЛ від 20 січня 2011 року у справі «Мусієнко проти України», №26976/06).

А відтак, колегія суддів вважає за можливе розглядати справу у відсутність позивача та його представника на підставі ч.2 ст.372 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника відповідача, він же третя особа Опалюк С.В. , з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з відсутності правових підстав для його задоволення.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, 29 серпня 2019 року другим секретарем з консульських питань Посольства України в Королівстві Бельгія Бодровою О.Ю. була посвідчена довіреність за №570/842 від імені ОСОБА_3 на ім`я ОСОБА_4 та Опалюка С.В .

Відповідно до змісту оспорюваної довіреності ОСОБА_3 уповноважила ОСОБА_4 та Опалюка С.В. (кожний з представників має право діяти окремо і незалежно один від одного) представляти її інтереси в будь-яких підприємствах, установах, організаціях, незалежно від форми власності та галузевої приналежності, в усіх органах державної влади, в тому числі в департаментах Державної виконавчої служби, в судових органах, в правоохоронних органах, в канцеляріях судів, в Національному антикорупційному бюро України (НАБУ), Державному бюро розслідувань, з усіх питань, пов`язаних із захистом її законних прав та інтересів, вести її справи в судових органах всіх інстанцій (включаючи апеляційні та касаційні) всіх видів юрисдикції з усіма правами, наданими законом позивачу, відповідачу, третій особі, потерпілому, в тому числі з правом подання та підписання позовної заяви, апеляційної та касаційної скарги, укладення мирової угоди, визнання позову, зміни предмету позову, оскарження рішень суду, правоохоронних органів, прокуратури та інших органів державної влади, а також підприємств та установ усіх форм власності, подачі виконавчого листа до стягнення, сплати судового збору та його отримання в разі повернення, без права отримання присудженого майна та грошей; діяти від її імені в органах виконавчої служби, в тому числі перед приватним виконавцем при здійсненні виконавчого провадження (стягувача чи боржника), з усіма правами, які надані законом сторонам у справі, отримувати виконавчі документи і подавати їх до виконання.

Звертаючись до суду з позовом, позивач ОСОБА_2 як на підставу визнання довіреності недійсною посилався на те, що довіреністьсуперечить п.3.5.3. Положенняпро порядок учинення нотаріальних дій в дипломатичних представництвах та консульських установках України, а також положенням ст.ст.1, 26, 27 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність». Зазначав, що видана довіреність впливає на його права та законні інтереси, оскільки представники за вказаною довіреністю беруть участь у справах проти нього, а представник ОСОБА_3 - Опалюк С.В. на підставі оскаржуваної довіреності бере участь у судових засіданнях та подає процесуальні документи.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно принципу диспозитивності суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст.13 ЦПК України).

Відповідно до ч.1 ст.15 та ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

З системного аналізу вказаних норм вбачається, що на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Згідно з частинами першою та другою статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Положеннями ст.ст.6, 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно із ч.ч.1, 3 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Положеннями ст.215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно з роз'ясненнями, які викладені в абзаці п'ятому п.5 постанови Пленуму Верховного суду України №9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» відповідно до статей 215 та 216 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Отже, виходячи з положень цивільного законодавства, заінтересованою особою, яка наділена правом оспорювати правочин, що укладений без її участі між іншими особами, є та особа права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Представництво характеризується такими ознаками: цивільні права та обов`язки належать одній особі, а здійснюються безпосередньо іншою; представник вчиняє певні юридичні дії (вчинення виключно фактичних (не юридичних) дій представництвом не охоплюється); представник діє не від свого імені, а від імені іншої особи; представник діє виключно в межах наданих йому повноважень; правові наслідки настають не для представника, а для особи, яку він представляє.

Згідно з частинами першою, третьою статті 244 ЦК України представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі.

Отже, довіреність свідчить про наявність між особою, яка її видала, та особою, якій її видано, правовідносин, які є представницькими відносинами.

Юридична сила довіреності не залежить від отримання згоди на її видачу з боку представника. Повноваження виникає незалежно від згоди останнього, а правильно оформлена довіреність дійсна у будь-якому разі, тому що повноваження, яке виникає у представника, не зачіпає його майнових або особистих немайнових прав.

З оспорюваної довіреності вбачається, що вона за своїм змістом є волевиявленням відповідача ОСОБА_3 , за якою довірені особи - ОСОБА_4 та Опалюк С.В. здійснюють представництво її інтересів в державних установах, зокрема судах.

Вказана довіреність не містить жодних положень щодо особи позивача та/або щодо належного йому майна (речей, майнових прав тощо).

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що вчинення довіреними особами - ОСОБА_4 та Опалюком С.В. на підставі довіреності від 29 серпня 2019 року процесуальних дій щодо захисту прав ОСОБА_3 не свідчить про те, що при посвідченні оспорюваної довіреності були порушені права та/або охоронювані законом інтереси позивача ОСОБА_2 .

При цьому, участь представників ОСОБА_3 у судових засіданнях, подання процесуальних документів та представництво інтересів останньої жодним чином не може порушувати прав позивача, оскільки така можливість гарантована ОСОБА_3 діючим законодавством

А відтак, посилання в апеляційній скарзі на те, що ОСОБА_3 до суду не з`являється, її дійсне волевиявлення невідоме, а представництво від імені особи, яка відсутня у суді, у справі про визнання договорів недійсними/нікчемними спотворюють як сам інститут представництва, так і вводять суд та всіх учасників справи в оману, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки згідно з ч.1 ст.64 ЦПК України представник, який має повноваження на ведення справи в суді, може вчиняти від імені особи, яку він представляє, її процесуальні права та обов'язки.

Щодо доводів позивача про те, що оскаржувана довіреністьсуперечить п.3.5.3. Положення про порядок учинення нотаріальних дій в дипломатичних представництвах та консульських установках України, а також положенням ст.ст.1, 26, 27 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність»колегія суддів вважає необхідним зазначити наступне.

Відповідно до п.3.5.3 Положення про порядок учинення нотаріальних дій в дипломатичних представництвах та консульських установках України довіреності (їх дублікати) на право розпорядження майном, у тому числі транспортними засобами, а також довіреності, видані в порядку передоручення, їх скасування або припинення дії, підлягають обов`язковій реєстрації в Єдиному реєстрі доручень, посвідчених у нотаріальному порядку, через Міністерство закордонних справ України відповідно до вимог Положення про Єдиний реєстр доручень, посвідчених у нотаріальному порядку.

Довіреність на вчинення правочину, який відповідно до його змісту може бути вчинений лише особисто довірителем, консулом не посвідчується.

Довіреність на укладання договору дарування, у якій не встановлено імені обдаровуваного, є нікчемною.

У тексті довіреності мають бути зазначені місце і дата її складання (підписання), прізвища, імена, по батькові (повне найменування юридичної особи), місце проживання (місцезнаходження юридичної особи) представника й особи, яку представляють, а в необхідних випадках і посаду, яку вони займають. У довіреностях на ім`я адвокатів зазначаються їх статус та членство в адвокатському об`єднанні (якщо адвокат є членом адвокатського об`єднання).

Виходячи з п.3.5.3 вказаного Положення вимоги щодо вказівки зазначати у довіреностях ім'я адвокатів їх статус та членство в адвокатському об'єднанні (якщо адвокат є членом адвокатського об'єднання) поширюються на довіреності, які видаються на право розпорядження майном, у тому числі транспортними засобами, а також довіреності, видані в порядку передоручення, їх скасування або припинення дії.

Як вбачається з довіреності №570/842 від 29 серпня 2019 року, яка посвідчена другим секретарем з консульських питань Посольства України в Королівстві Бельгія Бодровою О.Ю. вона не містить вказівок щодо розпорядження майном, у тому числі транспортними засобами.

Частиною 1 статті 26 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.

Документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги, можуть бути:

1) договір про надання правової допомоги;

2) довіреність;

3) ордер;

4) доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.27 вказаного Закону договір про надання правової допомоги укладається в письмовій формі.

Договір про надання правової допомоги може вчинятися усно у випадках:

1) надання усних і письмових консультацій, роз`яснень із правових питань з подальшим записом про це в журналі та врученням клієнту документа, що підтверджує оплату гонорару (винагороди);

2) якщо клієнт невідкладно потребує надання правової допомоги, а укладення письмового договору за конкретних обставин є неможливим - з подальшим укладенням договору в письмовій формі протягом трьох днів, а якщо для цього існують об`єктивні перешкоди - у найближчий можливий строк.

З матеріалів справи вбачається, що 15 лютого 2019 року між Адвокатським об`єднанням «Максимальний захист», в особі адвоката Мамчика Д.О. та ОСОБА_3 був укладений договір №1502/19 про надання правової допомоги (civil mam).

Частиною 5 статті 15 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» визначено, що стороною договору про надання правової допомоги є адвокатське об`єднання.

Формою здійснення адвокатської діяльності адвоката Опалюка С.В. є Адвокатське об`єднання «Максимальний захист», з яким у ОСОБА_3 укладений договір.

Частиною 3 статті 26 вищевказаного Закону передбачено, що повноваження адвоката як захисника або представника в господарському, цивільному, адміністративному судочинстві, кримінальному провадженні, розгляді справ про адміністративні правопорушення, а також як уповноваженого за дорученням у конституційному судочинстві підтверджуються в порядку, встановленому законом.

Відповідно до ч. 4 статті 62 ЦПК України повноваження адвоката як представника підтверджуються довіреністю або ордером, виданим відповідно до Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність».

При цьому, положення ЦПК України, ЦК України та Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» не встановлюють особливих вимог до довіреності, виданої на підтвердження повноважень адвоката, в тому числі зазначення в довіреності, виданій на ім'я фізичної особи - адвоката, про те, що такий представник є саме адвокатом.

В зазначеному аспекті важливим є, щоб особа, яка здійснює представництво за довіреністю, мала статус адвоката та отримала свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю. Тоді як довіреність визначає лише повноваження адвоката, межі наданих представникові прав та перелік дій, які він може вчиняти для виконання доручення.

Аналогічні правові висновки викладені в постанові Об'єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 12 жовтня 2018 року у справі №908/1101/17.

Отже, довіреність від 29 серпня 2019 року, видана ОСОБА_3 , яка посвідчена другим секретарем з консульських питань Посольства України в Королівстві Бельгія Бодровою О.Ю., зареєстрована в реєстрі за №570/842 на ім`я ОСОБА_4 та Опалюка С.В. не суперечить чинному законодавству.

Крім того, слід зазначити, що перевірити повноваження представника сторони, а також законність документа, наданого на підставі таких повноважень, належить до обов`язку виключно суду, який розглядає справу, в якій така довіреність надана. Вирішення відповідних питань в межах окремого судового процесу законодавством че передбачено.

Дана правова позиція міститься у постанові Верховного Суду у справі 205/1649/16-ц від 26 червня 2019 року.

Доводи апеляційної скарги про те, що: суд першої інстанції проігнорував те, що позов про визнання недійсною довіреності поданий ним як заінтересованою особою, оскільки на підставі цієї довіреності як у цьому, та і у інших судових процесах приймає участь представник відповідача - Опалюк С.В. ; він має власний інтерес вимагати визнання недійсною довіреності з метою забезпечення можливості здійснювати належний захист власних прав та інтересів є безпідставними, так як всі процесуальні дії, які вчинив Опалюк С.В. на підставі довіреності від 29 серпня 2019 року №570/842, були вчиненні виключно в інтересах його довірителя ОСОБА_3 і лише для довірителя, набуваючи, змінюючи чи припиняючи права та обов'язки, а не для позивача.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що суд першої інстанції протиправно відмовив у позові виходячи з того, що позивач, начебто, допустив зловживання процесуальними правами, колегія суддів відхиляє, виходячи з наступного.

Згідно зч.1-3 ст.13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Відповідно до статті 59 Конституції України кожен має право на професійну правничу допомогу. У випадках передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Разом з тим, зазначаючи у рішенні про те, що звертаючись до суду з позовом до відповідача про визнання недійсною довіреності, виданої нею на ім'я своїх представників позивач допустив зловживання своїми цивільними правами, оскільки заявлені ним вимоги у випадку їх задоволення, призвели б до необґрунтованого обмеження права позивача на отримання професійної правничої допомоги, гарантованого Конституцією України, суд першої інстанції лише зауважив, що позивач допустив зловживання цивільним правом, однак відмовив у задоволенні позову не лише з цих підстав.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 не спростовують правильність висновків суду першої інстанцій і не дають підстав вважати, що судом першої інстанції порушено норми процесуального права та/або неправильно застосовано норми матеріального права, які передбачені ст.376 ЦПК України, як підстави для скасування рішення суду.

При цьому апеляційний суд враховує, що, як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain, серія A, № 303-A, §§ 29-30)). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaariv. Finland, № 49684/99, § 2)).

Виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом першої інстанції доказів, колегія суддів вважає, що висновок суду першої інстанції щодо підстав для відмови у задоволенні позовних вимог є законним і обґрунтованим, відповідає обставинам справи та положенням матеріального закону.

На основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, колегія суддів приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст.268, 367, 368, 374, 375, 381-383 ЦПК України, Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Оболонського районного суду міста Києва від 14 травня 2021 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину постанови зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 10 грудня 2021 року.

Головуючий:

Судді: