Справа № 357/2509/19
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 серпня 2021 року Білоцерківський міськрайонний суд Київської області у складі:

головуючого судді - Кошель Б. І. ,

при секретарі - Нізова А. Р.,

при секретарі судового засідання - Нізової А.Р.,

за участі:

позивача - ОСОБА_1 ,

відповідача - ОСОБА_2 ,

представника відповідача - ОСОБА_3 ,

третьої особи - приватного нотаріуса Білоцерківського міського нотаріального округу Київської області Федоряка О.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду № 6 міста Біла Церква за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: приватний нотаріус Білоцерківського міського нотаріального округу Київської області Федоряка Ольга Сергіївна про визнання недійсними договорів дарування,-

В С Т А Н О В И В :

Позивачка ОСОБА_1 звернулась до Білоцерківського міськрайонного суду з цивільним позовом до ОСОБА_2 про визнання договорів недійсними. Позовні вимоги мотивовані тим, що позивачці на праві приватної власності належав житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 та земельна ділянка, площею 0,1037 га., для будівництва і обслуговування житлового будинку і господарських будівель, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Позивачка зазначає, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її чоловік і вона залишилась одна. Смерть чоловіка спровокувала хронічні захворювання, які дали ускладнення на зір, у зв`язку з цим не могла себе обійти в повній мірі - не могла готувати собі їжу, купувати продукти та ліки, прибирати в будинку, оплачувати послуги по утриманню будинку. Взимку 2018 року її стан здоров`я значно погіршився та за станом здоров`я не мала можливості самостійно себе утримувати та вести господарство, є такою, що потребує постійного стороннього догляду. Відповідачка - ОСОБА_2 є дочкою ОСОБА_1 , а тому вона пообіцяла матері допомагати, утримувати та доглядати її, однак з однією умовою, що будинок та земельну ділянку, які належать позивачці дістануться їй. 22 лютого 2018 року між позивачкою та відповідачкою було укладено договір дарування вищевказаного житлового будинку та земельної ділянки, при цьому позивачка вважала, що укладала договір довічного утримання. Однак з моменту укладання договору і по теперішній час, відповідачка до позивачки не приходить, ніякої матеріальної допомоги не надає, веденням господарства не займається. Позивачка стверджує, що при підписанні договору дарування, вона не мала наміру передавати належне їй майно у власність відповідачки, і вважала укладений договір дарування - договором довічного утримання. В порядку ст. 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилялась щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. У зв`язку з тим, що при укладанні 22 лютого 2018 року договорів дарування позивачка не розуміла правових наслідків вчиненого правочину та мала намір передати належне їй майно у власність відповідачці за умови отримання від неї допомоги, що передбачає договір довічного утримання, позивачка вважає, що укладений договір повинен бути визнаний недійсним, як вчинений внаслідок помилки.

На підставі викладеного, позивачка просила визнати недійсним договір дарування житлового будинку з надвірними будівлями розташований за адресою: АДРЕСА_1 укладений 22 лютого 2018 року, посвідчений приватним нотаріусом Білоцерківського міського нотаріального округу Київської області Федорякою О.С., зареєстрований в реєстрі за №476; визнати недійсним договір дарування земельної ділянки площею 0,1000 га розташована за адресою АДРЕСА_1 укладений 22 лютого 2018 року, посвідчений приватним нотаріусом Білоцерківського міського нотаріального округу Київської області Федорякою О.С., зареєстрований в реєстрі за №477.

Заочним рішенням Білоцерківського міськрайонного суду від 14 серпня 2019 року по справі за вищезазначеним позовом, позовні вимоги ОСОБА_1 були задоволені в повному обсязі та ухвалено визнати недійсним договір дарування житлового будинку з надвірними будівлями, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , від 22.02.2018 року, посвідчений приватним нотаріусом Білоцерківського міського нотаріального округу Київської області Федорякою О.С., зареєстрований в реєстрі №476, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ; визнати недійсним договір дарування земельної ділянки площею 0,1000 га., для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер :06:025:0127, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , від 22.02.2018 року, посвідчений приватним нотаріусом Білоцерківського міського нотаріального округу Київської області Федорякою О.С., зареєстрований в реєстрі №477, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ; стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у сумі 768 грн. 40 коп.

Ухвалою суду від 25.09.2020 року заочне рішення від 14.08.2019 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсними договорів дарування, скасовано і призначено справу до розгляду в порядку загального позовного провадження.

Ухвалою суду від 08 грудня 2020 року залучено приватного нотаріуса Білоцерківського міського нотаріального округу Київської області Федоряку Ольгу Сергіївну до участі у даній справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору.

Ухвалою суду від 15 лютого 2021 року підготовче провадження у вказаній справі закрито та призначено справу до судового розгляду по суті.

В судовому засіданні позивачка та її представник позовні вимоги підтримали та надали пояснення аналогічні викладеним у позовній заяві.

Відповідачка та її представник в судовому засіданні проти задоволення позову заперечували та пояснили, що позивач бажала укласти саме договори дарування будинку та земельної ділянки. Обставини, викладені у позові, не відповідають дійсності, оскільки сторони відвідували нотаріуса, останній неодноразово роз`яснював позивачці наслідки укладення саме договору дарування. Враховуючи викладене, просили відмовити у задоволенні позову повністю.

Третя особа приватний нотаріус нотаріус Білоцерківського міського нотаріального округу Київської області Федоряка Ольга Сергіївна в судовому засіданні пояснила, що договір дарування житлового будинку та договір дарування земельної ділянки посвідчені нею відповідно до вимог чинного законодавства. Позивачці неодноразово роз`яснювалися наслідки укладання договорів дарування. Сторони по договору були ознайомлені з вимогами пунктів договорів дарування, добровільно підписали договори, погоджуючи при цьому всі умови договорів. Позивачка двічі прочитала договір дарування і лише потім підписала його. Також зазначила, що через 2-3 місяці, точної дати не пам`ятає, після укладення договорів дарування, позивачка знову звернулась до нотаріуса, повідомивши про те, що вона передумала, скаржилась, що даремно уклала саме договори дарування і просила їх скасувати.

Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, тобто обов`язок доказування покладений на сторони.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши в сукупності надані суду докази, пояснення сторін та їх представників, третьої особи, покази свідків, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог, виходячи з наступного.

Стаття 41 Конституції України передбачає, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Право приватної власності є непорушним.

Згідно з ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Положення статті 204 ЦК України визначають, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно із ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

У відповідності до статті 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю (ч.1 ст.216 ЦК України).

Згідно ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Згідно ч. 1 ст. 718 ЦК України дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі.

Згідно ч. 2 ст. 719 ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Так, судом встановлено, що ОСОБА_1 на підставі договору дарування від 20.10.1994 року, посвідченого старшим державним нотаріусом Білоцерківської нотаріальної контори Моцною Д.І., належав будинок АДРЕСА_1 . Крім того, відповідно до державного акту на право власності на земельну ділянку серії IV-КВ №046212, виданого 07.10.1999 року Білоцерківською міською радою Київської області, ОСОБА_1 належала земельна ділянка площею 0,1037 га, що розташована за адресою АДРЕСА_1 , для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських споруд.

Встановлено, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був укладений договір дарування від 22.02.2018 року, відповідно до якого ОСОБА_1 подарувала, а ОСОБА_2 прийняла в дарунок житловий будинок з надвірними будівлями, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Білоцерківського міського нотаріального округу Київської області Федорякою О.С., зареєстрований в реєстрі №476; договір дарування від 22.02.2018 року, відповідно до якого ОСОБА_1 подарувала, а ОСОБА_2 прийняла в дарунок земельну ділянку площею 0,1000 га., для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер :06:025:0127, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Білоцерківського міського нотаріального округу Київської області Федорякою О.С., зареєстрований в реєстрі №477.

Відповідно до повідомлення Комунального некомерційного підприємства Білоцерківської міської ради «Міський центр первинної мадико-санітарної допомоги №1» від 27.08.2018 року № 127, ОСОБА_1 13.07.2018 року уклала декларацію про вибір лікуючого лікаря та зверталась до лікаря загальної практики сімейного лікаря амбулаторії №2 Центру 13.07.2018 року, 18.07.2018 року, 27.07.2018 року, 03.08.2018 року та 06.08.2018 року. За наявності скарг пацієнта на стан здоров`я та результатами обстежень, встановлено наступні діагнози: «ІХС кардіосклероз атеросклеротичний ГХ ІІ ст., с.ІІ, СН І», «СКХ-кістилівої нирки», «Хронічний пієлоніфріт», «Остеохондроз грудного відділу хребта», «Трофічні виразки нижніх кінцівок»; рекомендоване відповідне лікування /а.с. 19-23/.

Як вбачається з матеріалів справи позивачка зверталась до Білоцерківського ВП ГУНП в Київській області з письмовими заявами від 16.07.2018 та 18.07.2018 року, в якій просила притягнути до відповідальності її доньку ОСОБА_2 , яка мешкає разом із заявницею та створює нестерпні умови для проживання. За результатами перевірки ЖЄО №22595 від 16.07.2018 року та ЖЄО від 18.07.2018 року старшим лейтенантом поліції Мойсеєнко В.М. встановлено, що ОСОБА_1 проживає за адресою АДРЕСА_1 , разом з донькою ОСОБА_2 , її сином та її колишнім чоловіком. Протягом останніх трьох місяців донька ОСОБА_2 не прив`язує собаку, яка знаходиться весь час у дворі та заховала повідок від заявниці, тому ніхто із сусідів чи друзів ОСОБА_1 не можуть зайти до двору. На початку липня 2018 року стан здоров`я заявниці погіршився та вона з останніх сил дійшла до хвіртки та покликала сусідів на допомогу, але сусіди не могли зайти у двір та допомогти останній, оскільки собака не давала змоги це зробити. На прохання заявниці обмежити вигул собаки у дворі ОСОБА_2 не реагує. При опитуванні ОСОБА_2 повідомила, що сварок та конфліктів між нею та ОСОБА_1 останнім часом не виникало, не розуміє чому мама звернулась до правоохоронних органів та повідомила, що повідок для собаки вдома у вільному доступі. Заявниці рекомендовано звернутись до суду для вирішення питання стосовно цивільно-правових відносин /а.с. 30/.

Позивачка звертаючись до суду з даним позовом у позовній заяві посилалась на те, що вона помилилась щодо природи укладених правочинів, натомість у своїх поясненнях в судовому засіданні ствердила, що відповідач ОСОБА_2 скориставшись її похилим віком та тяжким станом здоров`я, умовила позивачку, подарувати їй у власність спірні будинок та земельну ділянку, а тому договори дарування не відповідають її внутрішній волі і були укладені під впливом тяжких обставин, а саме хвороби та похилого віку.

Позивачка вважє, що є всі підстави для визнання договорів дарування недійсними, натомість підстави визнання оспорюваних договір недійсними, на які посилається позивачка у позовній заяві та в її особистих поясненнях, даних у судовому засіданні, є взаємовиключними.

Нормами ст. 203 ЦК України передбачено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені законом.

Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 ЦК України).

За змістом ч. 1 ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Статтею 230 ЦК встановлено, що якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним; обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування; сторона, яка застосувала обман, зобов`язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв`язку з вчиненням цього правочину.

Пунктом 20 Постанови Пленуму ВСУ від 06.11.2009 № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» закріплено, що правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину.

Відповідно до п.19 Постанови, відповідно до статей 229 - 233 ЦК правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобов`язань, які виникли з правочину, і не пов`язане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Згідно вимог ст. ст. 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Належних та допустимих доказів у розумінні положень ст. ст. 77, 78 ЦПК України на підтвердження факту введення позивача в оману відповідачем під час укладення між сторонам договорів дарування, позивачами суду не надано, а відтак позов з цих підстав задоволенню не підлягає.

Що стосується тверджень позивача стосовно того, що позивачка помилилась стосовно вчинених правочинів, то слід зазначити наступне.

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України).

Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно була і має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не може бути підставою для визнання правочину недійсним.

Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку, - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення.

Такими обставинами можуть бути: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірному житлі після укладення договору дарування тощо.

Отже, наявність чи відсутність помилки, тобто неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз`яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірному житлі після укладення договору дарування.

Лише в разі встановлення цих обставин норми частини першої статті 229 та статей 203, 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими.

Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 27 квітня 2016 року у справі № 6-372цс16.

Так, в судовому засіданні позивачка пояснила, що має трьох дітей: доньку ОСОБА_2 , сина ОСОБА_4 та доньку ОСОБА_5 . З 2012 році відповідачка проживає у спірному будинку разом з позивачкою, у зв`язку з чим позивачка домовилась з ОСОБА_2 , що остання отримає житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , а в обмін на вказаний будинок, відповідачка подарує свою квартиру, яка розташована за адресою: АДРЕСА_3 , своєму брату - ОСОБА_4 . Однак, донька отримавши в подарунок спірне домоволодіння, відмовилась подарувати власну квартиру братові, у зв`язку з чим у сторін виникли неприязні стосунки. Водночас зазначила, що домовленостей щодо укладення з відповідачкою договору довічного утримання не було.

Свідок ОСОБА_5 , яка є донькою позивачки та сестрою відповідачки, в судовому засіданні пояснила, що батьки подарували їй та сестрі ОСОБА_2 по квартирі, а брату ОСОБА_4 мав бути подарований спірний будинок. Однак, право власності на будинок оформлено не було. У 2011-2012 році брат, у зв`язку з неможливістю спільно проживати разом з батьками, за спільною домовленістю, переїхав до квартири сестри, яка переїхала до батьків. 24.02.2018 року ОСОБА_1 повідомила, що нарешті сторони нотаріально оформили договори дарування. Також зазначила, що проблем із зором у позивачки не має, лише останній рік вона почала гірше бачити.

Аналогічні пояснення надав свідок ОСОБА_6 .

Свідок ОСОБА_7 в судовому засіданні пояснила, що після укладення спірних договорів дарування між сторонами, відносини між позивачкою та ОСОБА_2 погіршились.

Свідок ОСОБА_4 в судовому засіданні пояснив, що між сторонами була домовленість про обмін житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , який за життя батько обіцяв йому, на квартиру, яка розташована за адресою: АДРЕСА_3 , та належить відповідачці. Пояснив також, що після укладення договорів дарування, ОСОБА_1 змінила свою думку, оскільки вважала несправедливим, що доньці належатиме і житловий будинок і квартира, а сину нічого.

Аналогічні пояснення надала свідок ОСОБА_8 , яка є невісткою позивачки.

Свідок ОСОБА_9 в судовому засіданні пояснила, що позивачка хворіє, має вади зору, у зв`язку з чим, як їй відомо зі слів позивачки, вважала, що укладала у нотаріуса договір довічного утримання.

Також свідок ОСОБА_10 пояснив, що позивачка скаржилась на зір, однак коли не пам`ятає.

Отже, в судовому засіданні не знайшли підтвердження твердження позивачки про те, що вона помилилась щодо правової природи правочину та відсутність її волевиявлення на передачу свого майна.

Зі змісту оспорюваних договорів вбачається, що договори були сторонами прочитані, зміст їх відомий, та підписані, як свідчення про те, що їх умови повністю відповідають волевиявленню сторін договору.

Згідно п.п. 19, 20 оспорюваного договору дарування земельної ділянки та п.п. 3.11, 3.12 оспорюваного договору дарування житлового будинку, сторонами засвідчено особистими підписами те, що підписання цього договору не є наслідком помилки, обману, застосування фізичного або психічного тиску.

Зокрема, у договорі стверджується, що договори не приховують іншого правочину і відповідають дійсним намірам сторін створити для себе юридичні наслідки, не носить характеру фіктивного та удаваного правочину, підтвердили що не позбавлені дієздатності, не перебувають під опікою та піклуванням, не страждають на захворювання, а також засвідчили, що договором визначені всі істотні умови.

Крім того, слід зазначити про те, що сам текст договорів викладено чітко, однозначно, без можливості двоякого розуміння їх змісту. ОСОБА_1 на час посвідчення спірних договорів дарування була дієздатною, власноруч зазначила своє прізвище, ініціали та поставила свій підпис, тим самим засвідчивши, що тексти договорів їй повністю зрозумілі і її воля була направлена саме на укладення договорів дарування житлового будинку та земельних ділянок.

Суд критично ставиться до доводів позивачки про те, що вона не розуміла правових наслідків укладення договору дарування через свою юридичну необізнаність, оскільки як вбачається з її пояснень, вона гарно розуміє умови та наслідки укладення договору дарування, так як неодноразово укладала такі договори.

Крім цього, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Також в позовній заяві та в судовому засіданні позивачка посилалась на те, що взимку 2018 року стан її здоров`я погіршився та вона потребувала операцію на очах, що підтверджується довідкою лікаря-офтальмолога від 20.02.2018 року, а також на те, що вона мала й інші захворювання, у зв`язку з чим вона потребувала стороннього догляду.

Разом з тим, в судовому засіданні позивачкою не доведено, що на момент укладення оспорюваних правочинів, остання мала тяжкі захворювання, які б свідчили про не усвідомлення дарувальником значення своїх дій.

Ктім того, матеріали справи не містять доказів того, що позивачка потребувала стороннього догляду внаслідок похилого віку чи хвороби.

Отже, суд вважає, що відсутні підстави для визнання договору дарування житлового будинку з надвірними будівлями, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , від 22.02.2018 року, посвідчений приватним нотаріусом Білоцерківського міського нотаріального округу Київської області Федорякою О.С., зареєстрований в реєстрі №476, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , та договору дарування земельної ділянки площею 0,1000 га., для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер :06:025:0127, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , від 22.02.2018 року, посвідчений приватним нотаріусом Білоцерківського міського нотаріального округу Київської області Федорякою О.С., зареєстрований в реєстрі №477, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , недійсними, з підстав викладених у позовній заяві, а саме ст.ст. 229 - 233 ЦК України.

З урахуванням викладеного, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, в зв`язку із їх недоведеністю.

Судові витрати у справі, понесені позивачем покладаються на останнього.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 203,215,229,717,744 ЦК України, ст. ст. 2,5,10,12,258,259,263-265,268,280-281 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В :

В задоволенні позову відмовити.

Рішення може бути оскаржене.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга подається до Київського апеляційного суду через Білоцерківський міськрайонний суд Київської області протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 27 серпня 2021 року.

СуддяБ. І. Кошель