Справа № 932/5059/21
Провадження № 4-с/932/68/21
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 листопада 2021 року м. Дніпро

Бабушкінський районний суд м. Дніпропетровська у складі головуючого судді Кондрашова І.А., за участі секретаря судового засідання Мотуз Я.А., скаржника ОСОБА_1 , представника скаржника адвоката Ішханян А.Р., представника стягувача адвоката Галенко І.Є., державного виконавця Абдуллаєвої С.З., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Дніпрі скаргу ОСОБА_1 , заінтересована особа ОСОБА_2 , на дії та рішення державного виконавця Шевченківського відділу державної виконавчої служби у м. Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) Абдуллаєвої Сабіри Зубєіровни,

В С Т А Н О В И В:

Боржник ОСОБА_1 звернувся до суду із скаргою на дії та рішення державного виконавця Шевченківського відділу державної виконавчої служби у м. Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) Абдуллаєвої Сабіри Зубєіровни, заінтересована особа (стягувач) ОСОБА_2 . В обґрунтування скарги зазначає, що 15 січня 2021 року він отримав поштою постанову державного виконавця Шевченківського відділу державної виконавчої служби у м. Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) про накладання на нього штрафу у розмірі 98 508, 71 грн. Вважає зазначену постанову про накладення штрафу необґрунтованою і незаконною, оскільки він з 2008-го року по сьогоднішній день постійно сплачував аліменти на утримання дітей. Цей факт підтверджується численними квитанціями, які він надав виконавцю та долучив до матеріалів скарги. Тому заборгованості по аліментам немає, а відтак штраф є незаконним, оскільки він обчислюється від суми заборгованості. З цих підстав просить суд визнати неправомірними дії державного виконавця Шевченківського ВДВС у м. Дніпрі Абдуллаєвої С.З. щодо накладення штрафу у розмірі 98 508, 71 грн. та скасувати постанову від 07.06.2020 року про накладення штрафу.

В судовому засіданні ОСОБА_1 підтримав скаргу та пояснив, що сплачував аліменти на утримання дітей. Надав в судовому засіданні до огляду квитанції «Приватбанк» та «Монобанк», які підтверджують перерахування сум аліментів. Просив скаргу задовольнити.

Представник боржника також підтримав скаргу. Вказав, що постанова про накладення штрафу є незаконною, а дії державного виконавця неправомірними. Просить скаргу задовольнити повністю.

Державний виконавець заперечувала проти задоволення скарги. Надала суду відзив на скаргу, в якому пояснила, що у боржника ОСОБА_1 існувала заборгованість по сплаті аліментів, тому вона правомірно та у відповідності до Закону винесла оскаржувану постанову. Квитанції, що надав боржник, нею не були зараховані в якості сум для погашення аліментів, оскільки в них вказаний неналежний платник, неналежний отримувач аліментів та невірне призначення платежу. Тому просить відмовити в задоволенні скарги.

Представник стягувача повідомив, що стягувач ОСОБА_2 не отримувала аліменти від ОСОБА_1 . Всі кошти перераховувались на платіжну картку доньки, проте доступу до цих коштів стягувач не мала. Просить відмовити в задоволенні скарги.

Вислухавши пояснення боржника та його представника, державного виконавця, представника стягувача, перевіривши доводи скарги, дослідивши подані боржником докази, суд приходить до таких висновків.

Основною конституційною засадою цивільного судочинства, серед іншого, є обов`язковість судового рішення (п. 9 ч. 2 ст. 129 Конституції України, п. 7 ч. 3 ст. 2 ЦПК України), що є однією із важливих складових принципу правової визначеності, а також права на справедливий суд, закріпленого, зокрема, у ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Виконання судового рішення є однією із стадій цивільного процесу та врегульоване розділом VI Цивільного процесуального кодексу України.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» - виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

В силу ч. 1 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Так, згідно ч. 2 ст. 18 ЗУ «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом; надавати сторонам виконавчого провадження, їхнім представникам та прокурору як учаснику виконавчого провадження можливість ознайомитися з матеріалами виконавчого провадження; розглядати в установлені законом строки заяви сторін, інших учасників виконавчого провадження та їхні клопотання; заявляти в установленому порядку про самовідвід за наявності обставин, передбачених цим Законом; роз`яснювати сторонам та іншим учасникам виконавчого провадження їхні права та обов`язки.

За змістом ч. 3 ст. 18 ЗУ «Про виконавче провадження» виконавець має право проводити перевірку виконання боржниками рішень, що підлягають виконанню відповідно до цього Закону; проводити перевірку виконання юридичними особами незалежно від форми власності, фізичними особами, фізичними особами - підприємцями рішень стосовно працюючих у них боржників; з метою захисту інтересів стягувача одержувати безоплатно від державних органів, підприємств, установ, організацій незалежно від форми власності, посадових осіб, сторін та інших учасників виконавчого провадження необхідні для проведення виконавчих дій пояснення, довідки та іншу інформацію, в тому числі конфіденційну; за наявності вмотивованого рішення суду про примусове проникнення до житла чи іншого володіння фізичної особи безперешкодно входити на земельні ділянки, до житлових та інших приміщень боржника - фізичної особи накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в установленому законодавством порядку; накладати арешт на кошти та інші цінності боржника, зокрема на кошти, які перебувають у касах, на рахунках у банках, інших фінансових установах та органах, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів; викликати фізичних осіб, посадових осіб з приводу виконавчих документів, що перебувають у виконавчому провадженні; накладати стягнення у вигляді штрафу на фізичних, юридичних та посадових осіб у випадках, передбачених законом; отримувати від банківських та інших фінансових установ інформацію про наявність рахунків та/або стан рахунків боржника, рух коштів та операції за рахунками боржника, а також інформацію про договори боржника про зберігання цінностей або надання боржнику в майновий найм (оренду) індивідуального банківського сейфа, що охороняється банком; здійснювати інші повноваження, передбачені цим Законом.

Відповідно до норми ч. 1 ст. 26 ЗУ «Про виконавче провадження» виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону, за заявою стягувача про примусове виконання рішення.

Судом встановлено, що рішенням Бабушкінського районного суду міста Дніпропетровська від 12 вересня 2008 року з позивача ОСОБА_1 стягнуто аліменти на користь ОСОБА_2 на утримання двох неповнолітніх дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 у розмірі 1/3 усіх видів заробітку (доходів) щомісячно, але не менш ніж 30 % прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку.

Також, згідно рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 22 травня 2014 року виключено відомості про ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродженця м. Дніпропетровськ, як батька дитини ОСОБА_3 , що народилася ІНФОРМАЦІЯ_4 з актового запису № 1032, вчиненого Бабушкінським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції у Дніпропетровській області 04 грудня 2001 року; зобов`язано Бабушкінський відділ державної реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції у Дніпропетровській області запис про батька: ОСОБА_1 , виключити з актового запису № 1032 від 4 грудня 2001 року про народження ОСОБА_3 .

Як видно з постанови державного виконавця Шевченківського відділу державної виконавчої служби у м. Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) від 07.04.2020 року, на боржника ОСОБА_1 накладено на штраф у розмірі 98 508, 71 грн.

З наданого державним виконавцем розрахунку заборгованості убачається, що станом на 01.04.2020 року за боржником рахувалась заборгованість по аліментам у розмірі 197 127, 91 грн.

Частиною 14 статті 71 Закону України «Про виконавче провадження» унормовано, що за наявності заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за три роки, виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу у розмірі 50 відсотків суми заборгованості зі сплати аліментів.

Установивши, що боржник ОСОБА_1 має заборгованість зі сплати аліментів щонайменше ніж за 3 роки, державний виконавець винесла постанову про накладення на боржника штрафу в розмірі 50% від існуючої заборгованості. Перевіряючи постанову на предмет її законності та вмотивованості, суд вважає її цілком правомірною, оскільки дійсно на той час у боржника існувала заборгованість по аліментам, що не спростовано в судовому засіданні. Приписи ч. 14 ст. 71 ЗУ «Про виконавче провадження» покладають на виконавця обов`язок накладати на боржника штрафи в залежності від строку заборгованості. Так, за наявності заборгованості, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за 1 рік, державний виконавець повинен накласти на боржника штраф у розмірі 20%, а якщо розмір платежів перевищує 2 роки, то розмір штрафу становить 30 відсотків.

Отже, постанова про накладання штрафу є законною і обґрунтованою, тому підстав для її скасування суд не вбачає.

Щодо посилань боржника та його представника на те, що заборгованість по аліментам була повністю погашеною, що підтверджується відповідними квитанціями, суд відзначає наступне.

Як встановлено ч. 1 ст. 15 ЗУ «Про виконавче провадження», сторонами виконавчого провадження є стягувач і боржник. Стягувачем є фізична або юридична особа чи держава, на користь чи в інтересах яких видано виконавчий документ.

Виконавчий лист № 2-3791 від 30.09.2008 року виданий на користь ОСОБА_2 , і саме вона є стягувачем у виконавчому провадженні № 27207057.

Як вбачається з наданих боржником квитанцій, грошові кошти перераховувались на користь ОСОБА_3 . При цьому в деяких квитанціях платником вказані ОСОБА_5 , ОСОБА_1 , а призначення платежу зазначено як «поповнення карткового рахунку».

Суд вважає, що отримувачем аліментів, тобто стягувачем у аліментних відносинах, може бути лише мати, в даному випадку ОСОБА_2 , оскільки вона є позивачем у спорі щодо стягнення аліментів, в її інтересах видавався виконавчий лист. Отримуючи аліментні платежі стягувач має право самостійно визначати напрямки їх використання, розподіляти їх на потреби сім`ї та дітей, оскільки діти є малолітніми (неповнолітніми), і самостійно не можуть раціонально використовувати ці кошти. Частину коштів мати може використовувати на себе, і це не буде вважатись незаконним, оскільки мати повинна піклуватись й про своє здоров`я та життя, оскільки вона виховує дітей.

Той факт, що боржник ОСОБА_1 переводив грошові кошти лише своїй дитині ОСОБА_3 не може переконати суд, що це є належною сплатою аліментів, оскільки не можливо визначити як напрямки використання цих коштів так і проконтролювати, чи надавались ці кошти стягувачу та іншій дитині, та чи взагалі використовувались в інтересах сім`ї. При цьому представник стягувача в судовому засіданні повідомив, що стягувач взагалі не отримувала цих коштів.

Отже, боржник повинен був сплачувати аліменти на користь саме стягувача, вірно зазначати призначення платежу, а саме: сплата аліментів за виконавчим листом № 2-3791 від 30.09.2008, отримувач ОСОБА_3 . Сплати платежів на користь дитини, не може вважатись належним виконанням свого обов`язку зі сплати аліментів. Хоча в судовому засіданні боржник вказував, що ці кошти передавались стягувачу, однак такі факти судом не встановлено.

Таким чином, суд вважає квитанції, що надані боржником, неналежним доказом сплати аліментів, тому не бере їх до уваги.

Подібні висновки викладені в Постанові Харківського апеляційного суду від 13.02.2020, справа №643/10843/19, де не взято до уваги квитанції, оскільки в них відсутня вказівка на аліменти; в Постанові Харківського апеляційного суду від 29.04.2020, справа №636/3435/19, де не визнано за аліментні платежі ряд квитанцій, які не містили інформацію про сплату саме коштів на утримання дитини, а лише зазначали: "платник " або "переказ особистих коштів"; в Постанові Херсонського апеляційного суду від 26.09.2019 року, справа № 663/2715/16-ц, де не взято до уваги платежі в рахунок заборгованості з аліментів, оскільки надані платником квитанції не містять інформації про здійснення цих платежів в рахунок заборгованості.

Відповідно до частини другої статті 3 Конституції України головним обов`язком держави є утвердження та забезпечення прав і свобод людини; забезпечення прав і свобод, крім усього іншого, потребує, зокрема, законодавчого закріплення механізмів (процедур), які створюють реальні можливості для здійснення кожним громадянином прав і свобод (Рішення Конституційного Суду України від 24 грудня 2004 року № 22-рп/2004).

Вимога «якості закону» у розумінні пункту 1 статті 5 Конвенції означає, що закон має бути достатньо доступним, чітко сформульованим і передбачуваним у своєму застосуванні для убезпечення від будь-якого ризику свавілля.

Предметом розгляду даної скарги є лише визнання протиправними дій державного виконавця та скасування постанови про накладання штрафу. Проте в судовому засіданні з`ясовано, що боржник також не погоджується із розміром заборгованості, яка обчислена державним виконавцем. Це питання не є предметом розгляду даної скарги, хоча й розмір заборгованості вливає на суму штрафу, проте боржник фактично оспорює бездіяльність виконавця щодо не прийняття платіжних доручень про сплату аліментів в якості оплати заборгованості по аліментам.

Також, чинне законодавство з питань оплати аліментів є достатньо зрозумілим і чітким, щоб розуміти те, що аліменти сплачуються на користь стягувача, а в призначенні платежу необхідно вказувати, що кошти призначаються саме як «сплата аліментів».

Беручи до уваги вищевикладені обставини, суд вважає, що в задоволенні скарги ОСОБА_1 належить відмовити.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 258 - 261, 353, 447, 449, 450 Цивільного процесуального кодексу України, суд,

УХВАЛИВ:

В задоволенні скарги ОСОБА_1 на дії та рішення державного виконавця Шевченківського відділу державної виконавчої служби у м. Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) Абдуллаєвої Сабіри Зубєіровни, заінтересована особа ОСОБА_2 , відмовити.

Ухвала може бути оскаржена до Дніпровського апеляційного суду протягом 15 днів із дня її проголошення.

Суддя Ігор КОНДРАШОВ