ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/6481/21 Справа № 204/7586/18 Суддя у 1-й інстанції - Черкез Д. Л. Суддя у 2-й інстанції - Петешенкова М. Ю.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 вересня 2021 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді Петешенкової М.Ю.,

суддів Городничої В.С., Лаченкової О.В.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження у м. Дніпрі цивільну справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 20 квітня 2021 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Державної установи «Дніпровська установа виконання покарань №4», Державної казначейської служби України, треті особи: Міністерство юстиції України, Південно-Східне міжрегіональне управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції про відшкодування моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И Л А:

У жовтні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вищезазначеним позовом, посилаючись на те, що з 20 лютого 2015 року до 14 червня 2016 року він утримувався у ДУ виконання покарань (№4), у якій були неналежні умови тримання. Зазначає, що загальна площа камери у якій він тримався під вартою разом з іншою особою становила 7 кв.м., включаючи площу, яку займали меблі та інше устаткування. Матраци у зв`язку з їх пошкодженням, використовувати за призначенням не було можливим, а ліжко виготовлено з залізних «струн», що у свою чергу призводило до фізичного болю при тривалому знаходженні на них та заважало сну останнього. У камері майже не було доступу денного світла та свіжого повітря, електричне освітлення було тьмяним, примусова вентиляція відсутня. На вікнах були ґрати, що ще більше перешкоджало доступу природного освітлення. Повітря було вологе, а вентиляція камери недостатньою. Один зі співкамерників постійно палив, через що позивач був змушений бути пасивним курцем. Камери знаходились в антисанітарних умовах, без необхідних санітарних зручностей. Гаряча вода була відсутня, предмети першої необхідності, особистої гігієни та постільна білизна не видавались. Ковдри видавались у пошкодженому та забрудненому стані. Харчування було погане та одноманітне. Неодноразові усні скарги на вищевказане порушення умов утримання, висловлювання прокурору по нагляду за додержанням законності в місцях попереднього ув`язнення при прокурорських обходах та керівництва установи були залишені без уваги і не призвели до покращення умов тримання. У зв`язку з чим змушений звернутися до суду і просити стягнути завдану йому моральну шкоду у розмірі 120 000 грн.

Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 20 квітня 2021 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з Державної казначейської служби України (ЄДРПОУ - 37567646, місцезнаходження: 01601, м. Київ, вул. Бастіонна, буд. 6) за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання з єдиного казначейського рахунка на користь ОСОБА_1 (РНОКПП - НОМЕР_1 , який проживає за адресою: АДРЕСА_1 ) в рахунок відшкодування моральної шкоди 5 000,00 грн.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішення суду мотивовано тим, що внаслідок неналежних умов тримання під вартою у період з травня по жовтень 2015 року позивачу завдано моральну шкоду у розмірі 5 000 грн. Щодо неналежного тримання у інший період, матеріали справи не містять належних та допустимих доказів.

Не погодившись з таким судовим рішенням, ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити.

В обґрунтування скарги він зазначає, що погоджується з доводами суду першої інстанції, щодо спричинення моральної шкоди через неналежні умови тримання у ДУ «Дніпровська установа виконання покарань (№4)», але не погоджується з визначеним судом розміром моральної шкоди.

Відзиви на апеляційну скаргу до суду не надходив.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду без змін, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що у період з 20 лютого 2015 року по 14 червня 2016 року ОСОБА_1 утримувався під вартою в ДУ «Дніпровська установа виконання покарань (№4)», що підтверджується довідкою № 3/15-104-18/0-111 від 14 червня 2018 року, виданою ДУ «Дніпровська установа виконання покарань (№4)» (т. 1, а.с. 11).

Згідно довідки щодо умов тримання під вартою ОСОБА_1 у ДУ «Дніпровська установа виконання покарань (№4)», позивач утримувався у наступних камерах: № 632 маломісна камера, загальною площею 7,6 кв.м., розрахована на 2 особи, в період з 20 лютого 2015 року по 17 березня 2015 року; № 617 маломісна камера, загальною площею 7,7 кв.м., розрахована на 2 особи, в період з 17 березня 2015 року по 14 червня 2016 року.

Обґрунтовуючи позов наявністю душевних та фізичних страждань, ОСОБА_1 зазначив, що умови тримання в установі суперечили правовим нормам законодавства та Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Осіб, взятих під варту, розміщують у маломісних або загальних камерах з додержанням вимог ізоляції, що закріплено у статті 8 Закону України «Про попереднє ув`язнення».

Відповідно до частини 2 статті 11 Закону України «Про попереднє ув`язнення» визначено, що норма площі в камері для однієї взятої під варту особи не може бути менше 2,5 квадратного метра.

Проте, визначена частиною 2 статті 11 Закону України «Про попереднє ув`язнення» норма площі в камері для однієї взятої під варту особи є меншою, ніж мінімальний стандарт, рекомендований для України Європейським комітетом з питань запобігання катуванням чи нелюдському або такому, що принижує гідність, поводженню чи покаранню, що вже неодноразово констатувалось у рішеннях Європейського суду з прав людини, в тому числі у рішеннях «Давидов та інші проти України», «Іглін проти України», «Мельник проти України», та становить проблему системного характеру, яка сама по собі порушує питання за статтею 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 посилався на те, що внаслідок умов тримання, які суперечили правовим нормам законодавства та Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, йому було завдано моральну шкоду.

У статті 9 Конституції України закріплено, що чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

За змістом частини 4 статті 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

У разі невідповідності правового акта міжнародному договору, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, суд застосовує міжнародний договір України (ч. 8 ст. 10 ЦПК України).

Так, відповідно до статті 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, на яку посилається позивач у своєму позові, нікого не може бути піддано катуванню або нелюдському чи такому, що принижує гідність, поводженню або покаранню.

24 січня 1997 року Україна ратифікувала Європейську конвенцію про запобігання катуванням чи нелюдському або такому, що принижує гідність, поводженню чи покаранню, яка набрала чинності в Україні 01 вересня 1997 року. Вказаною конвенцією передбачено створення Європейського комітету з питань запобігання катуванням чи нелюдському або такому, що принижує гідність, поводженню чи покаранню (далі Комітет). Комітет, шляхом здійснення інспекцій, перевіряє поводження з позбавленими волі особами з метою посилення, у разі необхідності, захисту таких осіб від катувань чи нелюдського або такого, що принижує їхню гідність, поводження чи покарання.

Зазначений Комітет надав Україні рекомендаційні норми, згідно з якими на одного ув`язненого в камері, призначеній для кількох ув`язнених, чи в приміщенні гуртожитку має припадати не менше 4 кв.м. площі.

Зазначене також знайшло своє відображення у численних рішеннях Європейського суду з прав людини, зокрема у рішеннях у справах «Невмержицький проти України», «Мельник проти України», «Яковенко проти України», «Двойних проти України», «Іглін проти України», «Давидов та інші проти України», «Горбатенко проти України».

У вказаних рішеннях Європейський суд з прав людини дійшов висновку, що оскільки заявники утримувалися в СІЗО в камерах, де на них припадало площі менше, ніж рекомендовано Україні Комітетом, у зв`язку з браком особистого простору було визнано умови тримання заявників під вартою нелюдськими і такими, що принижують гідність. Отже, мало місце порушення статті 3 Конвенції.

При цьому статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року № 3477-IV встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод і протоколів до неї та практику Суду як джерело права.

Відповідно до ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає зокрема у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Згідно ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Аналогічне положення закріплене також у статтях 1173, 1174 ЦК України, які закріплюють, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, а також їх посадовими чи службовими особами при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів чи посадових осіб.

Статтею 6 Закону України «Про Державну кримінально-виконавчу службу України» визначено, що Державна кримінально-виконавча служба України відповідно до закону здійснює правозастосовні та правоохоронні функції і складається з центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері виконання кримінальних покарань, його територіальних органів управління, кримінально-виконавчої інспекції, установ виконання покарань, слідчих ізоляторів, воєнізованих формувань, навчальних закладів, закладів охорони здоров`я, підприємств установ виконання покарань, інших підприємств, установ і організацій, створених для забезпечення виконання завдань Державної кримінально-виконавчої служби України.

ДУ «Дніпровська установа виконання покарань (№ 4) є складовою Державної кримінально-виконавчої служби України, на яку покладено завдання щодо здійснення державної політики у сфері виконання кримінальних покарань (стаття 1 Закону України «Про Державну кримінально-виконавчу службу України»), отже є установою, яка шляхом виконання відповідних повноважень здійснює правозастосовні та правоохоронні функції держави Україна. У своїй діяльності державна установа виконання покарань керується, зокрема, кримінально-виконавчим законодавством України, завданням якого, крім іншого, є визначення правового статусу засуджених, гарантій захисту їхніх прав і законних інтересів.

Держава Україна гарантує дотримання прав громадян та інших осіб (іноземців, осіб без громадянства), у тому числі і під час відбування покарання. В разі встановлення порушення таких прав саме за рахунок держави відшкодовується завдана шкода.

Такі висновки узгоджуються також з висновками, викладеними у постановах Верховного Суду від 22 квітня 2020 року по справі № 204/4295/18, від 17 червня 2020 року по справі № 204/7119/18 та від 10 лютого 2021 року по справі № 204/5396/18.

Частиною 2 статті 23 ЦК України передбачено, що моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

З урахуванням зазначених норм закону, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що відповідачем було порушено права ОСОБА_2 , внаслідок неналежних умов тримання у ДУ «Дніпровська установа виконання покарань (№4)», тому останній має право на відшкодування моральної шкоди за період з травня по жовтень 2015 року у розмірі 5 000 грн.

Отже, доводи апеляційної скарги щодо необґрунтованості розміру моральної шкоди є безпідставними, оскільки визначаючи розмір моральної школи, суд першої інстанції керувався тим, що позивач утримувався в умовах ДУ «Дніпровська установа виконання покарань (№4)», що призвели до приниження гідності позивача протягом тривалого часу, тому право позивача може бути відновлено шляхом компенсації, розмір якої визначено за критеріями, що мають істотне значення та належать до характеру порушень, обставин справи з урахуванням критерію справедливості відшкодування.

Відтак, підстави для збільшення розміру відшкодування моральної шкоди, визначеного судом першої інстанції, відсутні.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, на законність оскаржуваного судового рішення не впливають.

Таким чином, переглядаючи справу, відповідно до вимог 367 ЦПК України в межах доводів та вимог апеляційної скарги, за наявними у справі доказами, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення.

Згідно ст. 141 ЦПК України, судові витрати, у зв`язку з переглядом судового рішення, розподілу не підлягають.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 20 квітня 2021 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: М.Ю. Петешенкова

Судді: В.С. Городнича

О.В. Лаченкова