Єдиний унікальний номер 222/514/20
Номер провадження 22-ц/804/665/21
ПОСТАНОВА

І м е н е м У к р а ї н и

10 лютого 2021 року Донецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої Биліни Т.І.,

суддів Лопатіної М.Ю., Принцевської В.П.,

за участю секретаря Сидельнікової А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Володарського районного суду Донецької області від 14 грудня 2020 року у складі суду Подліпенець Є.О., у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Тополинської сільської ради Нікольського району Донецької області про визнання права власності на земельну ділянку в порядку спадкування, -

в с т а н о в и в :

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

10 квітня 2020 року позивачка ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Тополинської сільської ради Нікольського району Донецької області про визнання права власності на земельну ділянку в порядку спадкування.

Позовна заява мотивована тим, що за життя ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , розпорядилася спадковим майном, та призначила її - свою доньку спадкоємцем всього належного їй майна на праві приватної власності. Державним нотаріусом Володарської нотаріальної контори за її заявою заведена спадкова справа № 93, та 04.06.1997 року видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом № 1455. Спадкове майно складається з жилого будинку, розташованого на земельній ділянці, грошових внесків з відсотками та компенсаційними виплатами. Крім вказаного до складу спадкового майна входить земельна ділянка, загальною площею 4,45 га, розташована на території Тополинської сільської ради в с. Первомайське Нікольського (Володарського) району Донецької області, цільове призначення для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, належна померлій згідно державного акту на право приватної власності на землю серії ІІ-ДН № 161711 виданого 28.08.2001 року на підставі рішення Тополинської сільської Ради народних депутатів № ІІІ-ХІХ № 141 від 23.06.2001 року. У видачі свідоцтва про право на спадщину на земельну ділянку постановою державного нотаріуса Нікольської держнотконтори Ушкало М.К. їй відмолено, оскільки правовстановлюючий документ на земельну ділянку видано після смерті спадкодавця.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Володарського районного суду Донецької області від 14 грудня 2020 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що державний акт на право приватної власності на землю серії ІІ-ДН № 161711 був виданий 28.08.2001 року на ім`я ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 на підставі рішення Тополинської сільської Ради народних депутатів від 23.06.2001 року №ІІІ-ХІХ № 141, тобто майже через п`ять років після смерті останньої. Тобто, ОСОБА_2 за життя не набула права власності на земельну ділянку площею 4,45 га, розташовану на території Тополинської сільської ради, а отже вона не належала спадкодавцю на час відкриття спадщини, тому успадкована спадкоємцем не може бути, оскільки не входила до спадкової маси. Суд дійшов висновку, що права позивачки судовому захисту в такий спосіб не підлягають.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та доводи

Не погодившись з даним рішенням, позивачка ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу та посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просила рішення скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги.

Апеляційна скарга мотивована тим, що в позовній заяві зазначалося, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті включаючи спірну земельну ділянку. Судом першої інстанції не прийнято до уваги правову позицію, висловлену в Постанові Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року №7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», якою визначено, що член колективного сільськогосподарського підприємства, включений до списку, що додається до державного акту на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акту і в разі його смерті успадкування права на земельний пай здійснюється за нормами ЦК України, у тому числі й у випадку, коли з різних причин ця особа не отримала сертифікат на право на земельну частку (пай). Померла ОСОБА_2 була включена до списку громадян, що додається до державного акту на право колективної власності на землю, набула права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акту. Судом першої інстанції не дослідженні обставини, що нотаріус у постанові про відмову у вчиненні нотаріальної дії прямо посилається на неможливість оформлення спадкових справ в нотаріальному порядку, оскільки державний акт серія ІІ-ДН №161711 від 28.08.2001 року виданий вже після смерті спадкодавця. Право померлої ніким не скасовано, не змінено, не оспорено.

Доводи і заперечення інших учасників справи

Представник позивачки ОСОБА_1 - ОСОБА_3 в суді апеляційної інстанції доводи апеляційної скарги підтримала, просила їх задовольнити.

В судове засідання апеляційної інстанції не з`явилися позивачка ОСОБА_1 та представник відповідача Тополинської сільської ради Нікольського району Донецької області, про дату, час і місце розгляду справи повідомлені належним чином.

Зважаючи на положення ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція апеляційного суду

Заслухавши суддю-доповідача, представника позивача - ОСОБА_3 , дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи скарги, апеляційний суд вважає, що скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були дослідженні в судовому засіданні.

Вказаним вимогам оскаржуване рішення відповідає в повній мірі, обставини судом першої інстанції встановлено повно, висновки зроблено у відповідності до вимог законів, які регулюють спірні відносини.

Відповідно ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Фактичні обставини справи, встановлені судом першої інстанції

Згідно свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , виданого повторно 04.01.1989 року, народилася ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 , її матір`ю зазначена ОСОБА_2 , про що зроблено запис за № 2142.

Відповідно до свідоцтва про укладення шлюбу серії НОМЕР_2 , виданого повторно 14.11.1989 року, ОСОБА_4 09.08.1963 року уклала шлюб з ОСОБА_5 та після укладення шлюбу їй присвоєно прізвище « ОСОБА_4 », про що зроблено запис за № 15.

Згідно свідоцтва про смерть серії НОМЕР_3 виданого 23.11.1996 року ОСОБА_2 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 у віці 83 років в с. Степне Волноваського району Донецької області, про що зроблено запис за № 9.

Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 04.06.1997 року, посвідченого державним нотаріусом Володарської державної нотаріальної контори Пірго В. та зареєстрованого в реєстрі за № 1455, спадкоємцем майна ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , на підставі заповіту посвідченого Тополинською сільською Радою народних депутатів 25.05.1989 року, р. № 32, є її донька ОСОБА_1 . Спадкове майно складається з: жилого будинку, розташованого на земельній ділянці Тополинської сільської Ради народних депутатів в с. Первомайське Володарського району, та грошових внесків з відсотками та компенсаційними виплатами.

Згідно копії сертифікату на право на земельну частку (пай) серії ДН № 0047787 ОСОБА_2 на підставі розпорядження Володарської райдержадміністрації від 05.08.1996 року № 273 належить право на земельну частку (пай) із земель, які перебувають у колективній власності КСП ім Шевченка, розміром 7,9 в умовних кадастрових гектарах.

Згідно копії державного акту на право приватної власності на землю серії ІІ-ДН № 161711 виданого 28.08.2001 року на ім`я ОСОБА_2 , останній на підставі рішення Тополинської сільської Ради народних депутатів від 23.06.2001 року № ІІІ-ХІХ № 141 передано у приватну власність земельну ділянку площею 4,45 га, що розташована на території Тополинської сільської ради, цільове призначення для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

Постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 03.03.2020 року, виданою державним нотаріусом Нікольської нотаріальної контори Ушкало М.К., ОСОБА_1 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після гр. ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , на земельну ділянку площею 4,45 га, розташованої на території Тополинської сільської ради Нікольського району Донецької області, оскільки правовстановлюючий документ на земельну ділянку виданий після смерті спадкодавця.

Відповідно до довідки Відділу у Нікольському районі ГУ Держгеокадастру у Донецькій області від 21.02.2020 року № 97-5-0.30-126/167-20 станом на 01.01.2016 року ОСОБА_2 значиться власницею земельної ділянки площею 4,4500 га, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

Спадщина після смерті матері позивачки відкрилася ІНФОРМАЦІЯ_1 , а право власності на спірну земельну ділянку померла набула згідно державного акту 28.08.2001 року.

Мотиви, з яких виходить суд апеляційної інстанції, та застосовані норми права

Відповідно до частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до частини першої статті 22 ЗК Української РСР 1990 року (в редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин) (далі - ЗК Української РСР 1990 року) право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право.

Згідно зі статтею 23 ЗК Української РСР 1990 року право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів. Державний акт на право колективної власності на землю видається колективному сільськогосподарському підприємству, сільськогосподарському кооперативу, сільськогосподарському акціонерному товариству із зазначенням розмірів земель, що перебувають у власності підприємства, кооперативу, товариства і у колективній власності громадян. До державного акту додається список цих громадян. Форми державних актів затверджуються Верховною Радою України.

Відповідно до пункту 2 Указу Президента України від 08 серпня 1995 року № 720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» право на земельну частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства, в тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишаються членами зазначеного підприємства, кооперативу, товариства, відповідно до списку, що додається до державного акту на право колективної власності на землю.

Видача громадянам сертифікатів на право на земельну частку (пай) єдиного в Україні зразка та їх реєстрація провадяться відповідною районною державною адміністрацією. Після видачі громадянинові державного акту на право приватної власності на земельну ділянку сертифікат на право на земельну частку (пай) повертається до районної державної адміністрації.

У відповідності до положень п.1.1, п.1.2 Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право власності на землю і право постійного користування землею, договорів на право тимчасового користування землею (в тому числі на умовах оренди), затвердженої наказом Державного комітету

України по земельних ресурсах 15.04.1993 N 28, право власності на землю і право постійного користування землею посвідчується державними актами: на право колективної власності на землю; на право приватної власності на землю, на право постійного користування землею, форми яких затверджені Верховною Радою України. Державні акти, що посвідчують право власності на землю або право постійного користування землею, яка перебуває у державній власності, видаються на підставі рішень Верховної Ради України, Верховної Ради Республіки Крим, місцевих Рад народних

депутатів.

Відповідно до пункту 1.4. Інструкції про порядок складання, видачі та зберігання державних актів на право приватної власності на землю, затвердженої наказом Державного Комітету України по земельних ресурсах від 04 травня 1999 року № 43 державний акт на право власності на землю видається на підставі рішення, зокрема, селищної ради.

Проте з матеріалів справи вбачається, що позивачка в якості підтвердження факту набуття її матір`ю права власності на вказану земельну ділянку надала державний акт про право приватної власності на землю серія ІІ-ДН №161711, який видано 28 серпня 2001 року на підставі рішення Тополинської сільської Ради народних депутатів №ІІІ-ХІХ №141 від 23.06.2001 року, тобто майже через п`ять років після смерті спадкодавця.

Встановлена судом першої інстанції обставина стала підставою для відмови в задоволенні позову.

Вказаний висновок в повній мірі узгоджується з позицією Верховного Суду висловлений в постанові від 18 червня 2020 року у справі № 685/1373/17 зазначає, що позивач має довести, що право власності на земельну ділянку, яке він просить визнати за ним у порядку спадкування за законом після смерті матері, його мати набула за життя.

З наведеного вбачається, що спадкодавець та спадкоємець не мали в своєму розпорядженні державного акту на право власності на землю і права постійного користування землею передбаченого Постановою ВРУ № 2201-XII від 13.03.1992 року.

ЗК України у редакції, чинній на момент смерті матері позивача, визначав, що набуття права власності на земельну ділянку та перехід права власності на земельну ділянку в порядку спадкування має місце за наявності наступних юридичних фактів у їх сукупності: ухвалення рішення компетентного органу про передачу у власність земельної ділянки спадкодавцю чи укладення спадкодавцем правочинів щодо набуття права власності на земельні ділянки; виготовлення технічної документації на земельні ділянки; визначення меж земельної ділянки в натурі; погодження меж земельної ділянки із власниками чи користувачами суміжних земельних ділянок; державна реєстрація права власності на земельну ділянку. Якщо зазначені вимоги спадкодавцем не дотримано - право власності на конкретні земельні ділянки не виникає та відповідно до статті 1216 ЦК України не переходить до спадкоємців у порядку спадкування, за винятком встановлених випадків, на які поширюється дія пункту 1 розділу Х «Перехідні положення» ЗК України.

Якщо за життя спадкодавець не набув права власності на земельну ділянку, то спадкоємець також не набуває права власності у порядку спадкування. До спадкоємця переходять лише визначені майнові права, які належали спадкодавцеві на час відкриття спадщини. Для набуття права власності у встановленому законодавством порядку спадкоємець повинен здійснити дії, необхідні для набуття права власності на визначене нерухоме майно, зокрема, на земельну ділянку.

Наведене свідчить, що якщо спадкодавець не набув право власності на земельну ділянку згідно зі статтею 125 ЗК України, однак розпочав процедуру приватизації земельної ділянки відповідно до чинного законодавства України, але органами місцевого самоврядування відмовлено спадкоємцям у завершенні процедури приватизації, то спадкоємці мають право звернутися до суду із позовами про визнання відповідного права у порядку спадкування - права на завершення приватизації.

Саме такий правовий висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі № 350/67/15-ц (провадження № 14-652цс18).

Відповідно до пункту «г» частини третьої статті 152 ЗК України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування.

Суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси (частина перша статті 21 ЦК України).

З огляду на вказане позивач обрала неналежний спосіб захисту, на її думку, порушеного права щодо визнання за нею права власності на земельну ділянку, яка згідно сертифікату на земельну частку (пай) серії ДН № 0047787 була виділена ОСОБА_2 та їй належало право на земельну частку (пай) на підставі розпорядження Володарської райдержадміністрації від 05.08.1996 року № 273, яка перебуває у колективній власності КСП ім Шевченка, розміром 7,9 в умовних кадастрових гектарах.

Враховуючи, що спадкодавець розпочала процедуру приватизації виділеної їй земельної ділянки, проте вона залишилася незавершеною, позивач має право на звернення до суду із позовом про визнання відповідного права у порядку спадкування - права на завершення приватизації.

З огляду на вказане доводи апеляційної скарги є неспроможними.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

Згідно зі статями 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За вказаних обставин доводи позивача про незаконність судового рішення є необґрунтованими. Нових доказів, які б давали підстави для скасування рішення суду першої інстанції, позивачем не надано.

Інші наведені в апеляційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд. та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINAv. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСІІЛ, від 18 липня 2006 року).

Враховуючи наведене, рішення суду першої інстанції постановлено згідно вимог чинного законодавства та не може бути скасовано з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

У відповідності до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Повний текст постанови виготовлено 15 лютого 2021 року.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 376,381, 382 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Володарського районного суду Донецької області від 14 грудня 2020 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених ст.389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту.

Касаційна скарга подається безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий: Т.І. Биліна

Судді: М.Ю. Лопатіна

В.П. Принцевська