Справа № 464/3034/20 Головуючий у 1 інстанції: Горбань О.Ю.
Провадження № 22-ц/811/2883/20 Доповідач в 2-й інстанції: Мельничук О. Я.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 січня 2021 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Мельничук О.Я.,

суддів: Ванівського О.М., Крайник Н.П.

при секретарі Ждан К.О.

з участю відповідачки ОСОБА_1 , представника відповідачки ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Сихівського районного суду міста Львова від 03 вересня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа: приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Шапіро Ірина В`ячеславівна про визнання договору дарування недійсним,-

В С Т А Н О В И В :

Позивачка звернулася до суду з позовною заявою до відповідача про визнання недійсним договору дарування 2/3 частини квартири АДРЕСА_1 , укладеного 26 лютого 2020 року і посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Шапіро І.В., зареєстрованого в реєстрі за №240.

Обґрунтовує позовні вимоги тим, що 26.02.2020 вона підписала оспорюваний договір під тиском зі сторони відповідачки та її свекрухи, які всіляко протягом тривалого часу настирливо переконували її укласти договір дарування на користь відповідачки. Оскільки такі тривалі переконання негативно впливали на стан її здоров`я, тому вона вирішила позбутись тиску і подарувати частину квартири. Перший нотаріус Шургут Н.С. роз`яснила сторонам, що така угода буде незаконною і відмовилась її посвідчувати. Однак відповідачка продовжувала наполягати на укладенні договору дарування, при цьому заявила, що знайде такого нотаріуса, яка посвідчить такий договір.

26.02.2020 вона з відповідачкою прийшли до нотаріуса Шапіро І.В. , яка надала їй текст договору. Вона прочитала лише половину надрукованого тексту і підписала такий. Зазначає, що подарувала власне житло під тиском фактично сторонній особі, тоді як вона ніколи не мала бажання позбутись єдиного житла при житті, тим більше у віці 93,5 років. Вона пропонувала відповідачці розірвати даний договір, на що остання відмовилась, тому змушена звернутись за захистом своїх прав в суд. Вважає, що незаконність договору дарування заключається в тому, що нотаріус всупереч змісту ст.717 ЦК України вказала, що обдарована зобов`язується не проявляти до дарувальника вимог щодо виселення та виписки з відчуженої квартири. Після укладення договору дарування вона продовжує проживати у квартирі, оплачує комунальні послуги, передача квартири фактично не відбулась, що підтверджує небажання її дарувати свою квартиру. Просить визнати договір дарування недійсним і анулювати державну реєстрацію.

Рішенням Сихівського районного суду міста Львова від 03 вересня 2020 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа: приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Шапіро Ірина В`ячеславівна про визнання договору дарування недійсним - відмовлено.

Рішення суду в апеляційному порядку оскаржила ОСОБА_3 . Вважає рішення суду незаконним та необгрунтованим. Звертає увагу, що оспорюваний нею договір був підписаний нею перебуваючи у важкому стані через перебіг багатьох хворіб. Зазначає, що відповідачка при укладенні договору фактично скористалася її станом у віці 93 роки. В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати рішення Сихівського районного суду міста Львова від 03 вересня 2020 року і ухвалити нове рішення, яким задоволити її позов.

20 січня 2021 року від Приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Шапіро Ірини В`ячеславівни надійшов відзив на апеляційну скаргу. Вважає апеляційну скаргу безпідставною Звертає увагу, що на позивачці ніким не чинився тиск при підписанні оскаржуваного договору, усі необхідні документи для підписання спірного договору позивачка подала особисто. Зазначає, що укладення договору дарування 2/3 часток квартири відбувся з дотриманням нотаріальних норм, з наданням дарувальником особисто повного пакету документів та її бажанням на вчинення зазначеного правочину.

25 січня 2021 року від ОСОБА_1 надійшов відзив на апеляційну скаргу. Зазначає, що доводи апеляційної скарги є безпідставними, оскільки покликання скаржником на поганий стан здоров`я не є підставою для визнання правочину недійсним. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Сихівського районного суду міста Львова від 03 вересня 2020 року залишити без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення відповідачки та її представника на спростування доводів апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_3 до задоволення не підлягає із наступних підстав.

Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в Постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції таким вимогам відповідає.

Судом встановлено, що позивачка ОСОБА_3 народилась ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрована у квартирі АДРЕСА_1 .

Відповідачка ОСОБА_1 народилась ІНФОРМАЦІЯ_2 , проживає АДРЕСА_2 , є співвласником 1/3 частини квартири АДРЕСА_1 .

З витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 13.04.2010 вбачається, що квартира АДРЕСА_1 належала на праві приватної спільної часткової власності - позивачці ОСОБА_3 - 2/3 частки, відповідачці ОСОБА_1 - 1/3. (а.с.12).

З висновку про вартість об`єкта оцінки до звіту №24022020/2 вбачається, що замовником є позивач, власниками квартири є позивач ОСОБА_3 та ОСОБА_1 . Об`єкт оцінки квартира АДРЕСА_1 , дата оцінки 24.02.2020. (а.с.8)

З договору дарування від 26.02.2020 вбачається, що ОСОБА_3 подарувала, а ОСОБА_1 прийняла в дар 2/3 частки квартири АДРЕСА_1 . (а.с.5)

Відповідно до ч.10 Договору сторони свідчать, що вони не визнані судом недієздатними чи обмежено дієздатними та не страждають на захворювання, що перешкоджають усвідомленню суті договору, зміст договору точно відповідає їх дійсним намірам та у них відсутні обставини, які примусили б їх укласти цей договір на невигідних умовах, волевиявлення сторін є вільним та усвідомленим. У випадку невиконання або неналежного виконання сторонами умов цього договору всі спори і суперечки вирішуються до вимог чинного законодавства України.

З витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №201901990 від 26.02.2020 вбачається, що 2/3 частини квартири АДРЕСА_1 належить ОСОБА_1 на праві приватної власності на підставі договору дарування квартири АДРЕСА_3 , посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Шапіро І.В. (а.с.6)

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_3 , суд виходив з тих обставин, щопозивачкою не надано суду належних, допустимих та достатніх доказів, які в своїй сукупності дали б змогу дійти висновку про недійсність договору дарування 2/3 частини квартири, укладеного 26 лютого 2020 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 .

З такими висновками колегія суддів погоджується з наступних обставин.

Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені, зокрема, ч.ч. 3, 5 ст.203 ЦК України, згідно з якими волевиявлення учасника правочину має бути вільним та відповідати його внутрішній волі, а правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (ч.1 ст. 229 ЦК України).

Положеннями статей 229-233 ЦК України передбачено, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно була і має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не може бути підставою для визнання правочину недійсним.

Згідно з ст. 717 Цивільного кодексу України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Статтею 203 Цивільного кодексу України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом та має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

За умовами договору дарування житла до обдарованого переходить право власності на житло, дарувальник фактично втрачає право на володіння, користування та розпорядження ним, право на проживання, а в обдарованого не має обов`язку надавати відчужене на його користь житло для проживання дарувальнику.

Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України, договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Враховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, дійсно було і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.

Колегія суддів вважає, що при підписані оскаржуваного договору дарування сторонами було дотримано усіх істотних обставин справи. Договір дарування з сторони позивачки підписано нею без будь-яких застережень, а отже підписавши такий договір сторони погодилися з усіма умовами такого договору.

Матеріалами справи підтверджується, що умови договору дарування погоджені сторонами та затверджені їх підписами, посвідчено нотаріусом і зареєстровано в реєстрі.

На переконання суду, позивачка при підписанні договору мала можливість ознайомитися з його умовами та не погодитись чи відмовитись від укладання договору ще в присутності нотаріуса, проте оспорюваний договір був підписаний позивачкою, відповідачкою в присутності нотаріуса. Позивачка, незважаючи на свій вік, є освідченою особою, жодних сумнівів стосовно її сприйняття реальних обставин у суду не виникає, зі слів позивачки не потребує стороннього догляду і матеріальної допомоги, оскільки отримує достойну пенсію в розмірі близько 10 000 грн., перед укладенням договору самостійно замовила оцінку квартири, попередньо склала в користь відповідачки заповіт, сама прибула до нотаріуса, прочитала договір, що не спростовано в судовому засіданні, тим самим, при підписанні договору дарування позивачка діяла свідомо. Судом береться до уваги існування усної домовленості про те, що позивачка після укладення договору дарування буде продовжувати проживати у спірній квартирі, а обдарована не буде турбувати позивачку, в тому числі виписувати, знімати з реєстрації, виселяти.

Покликання позивачки на підтвердження позову на те, що вона діяла під тиском не береться судом до уваги.

Згідно з роз`ясненнями, які містяться у пункті 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Частинами 1, 2 статті 12 ЦПК України встановлено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Згідно з положень ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Згідно ч.1 ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно ч.2 ст.78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Статтею 79 ЦПК України передбачено, що достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Згідно норм ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно ч.6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Посилання позивачки про те, що в силу свого похилого віку та тиску зі сторони відповідачки вона уклала оспорюваний договір, є безпідставними та такими що не знайшли свого підтвердження ні в суді першої інстанції, ні в суді апеляційної інстанції.

При посвідчені договору дарування нотаріусом роз`яснено характер правочину, який укладався, що засвідчено підписом ОСОБА_3 , протилежного останньою не доведено.

Також позивачкою не доведено, що в момент підписання оскаржуваного договору вона діяла під примусом.

Згідно норм ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

З урахуванням вищенаведеного, колегія суддів вважає, що розглядаючи спір районний суд повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_3 жодним чином висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому, апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення Сихівського районного суду міста Львова від 03 вересня 2020 року залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381, 382, 384 ЦПК України, суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - залишити без задоволення.

Рішення Сихівського районного суду міста Львова від 03 вересня 2020 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 05 лютого 2021 року.

Головуючий: О.Я. Мельничук

Судді: О.М. Ванівський

Н.П. Крайник