Провадження № 4-с/742/7/21
Єдиний унікальний № 742/819/20
УХВАЛА

11 лютого 2021 року Прилуцький міськрайонний суд Чернігівської області в складі головуючого судді Бездідька В.М., при секретарі Голушко А.С., за участю представника заявника ОСОБА_1 , представника ДВС Кравченко Т.І., стягувача ОСОБА_2 , її представника ОСОБА_3 , розглянувши у відкритому судовому засіданні скаргу представника скаржника Марковича А.Ю., що діє в інтересах ОСОБА_4 , на бездіяльність головного державного виконавця Прилуцького міськрайонного відділу ДВС Північно-Східного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м.Суми) Кравченко Т.І.,-

встановив:

ОСОБА_4 звернувся до суду зі скаргою, в якій просив визнати неправомірною бездіяльність головного державного виконавця Прилуцькому міськрайонного відділу Державної виконавчої служби Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Кравченко Т.І. щодо не зняття арешту з його майна, накладеного постановою про арешт майна боржника від 12 червня 2020 року у виконавчому провадженні ВП № 62095334 та зобов`язати головного державного виконавця зняти арешт з усього майна боржника, накладеного постановою про арешт майна боржника від 12 червня 2020 року у виконавчому провадженні ВП № 62095334, та вчинити всі необхідні дії у порядку, визначеному ч.5 ст. 13 Закону України «Про виконавче провадження».

В судовому засіданні представник заявника скаргу підтримав та наполягав на її задоволенні.

Державний виконавець заперечувала в задоволенні скарги мотивуючи безпідставністю заявлених вимог в частині визнання її дій неправомірними, оскільки арешт було накладено з метою забезпечення виконання судового рішення.

Стягувач та її представник також категорично заперечували щодо задоволення скарги, піддаючи сумніву факт офіційного працевлаштування ОСОБА_4 та отримання ним доходу за місцем роботи. Разом з тим, стягувач підтвердила постійну та добровільну сплату боржником аліментів як до відкриття виконавчого провадження, так і під час його виконання державним виконавцем. Мотивами звернення до суду з вимогою отримання судового наказу та в подальшому до ДВС пояснила лише бажанням гарантувати на майбутнє не порушення її прав на отримання аліментів.

Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються вимоги заявника, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи, приходить до наступного висновку.

Відповідно до ст. 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

За ч.3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

В судовому засіданні встановлено, що судовим наказом Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 13.04.2020 року стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання дочки - ОСОБА_5 в розмірі 1/4 частини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, до досягнення дитиною повноліття.

В рамках виконавчого провадження №62095334 з примусового виконання судового наказу №2/742/136/20 від 05.05.2020 року про стягнення на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання неповнолітньої дитини в розмірі 1/4 частини заробітку, 12.06.2020 року державним виконавцем Кравченко Т.І. винесено постанову про арешт всього рухомого та нерухомого майна боржника.

З матеріалів справи вбачається, що ані постанова про відкриття виконавчого провадження, ані постанова про арешт майна боржника всупереч вимогам ст.28 Закону України «Про виконавче провадження» на адресу ОСОБА_4 головним державним виконавцем Кравченко Т.І. не надсилалися. Вказану обставину було визнано і безпосередньо державним виконавцем.

З пояснень ОСОБА_2 встановлено, що боржник вже більше двох років добровільно та самостійно сплачує аліменти, тим самим підтвердивши існування між ними попередньої домовленості щодо їх розміру та узгодженого порядку сплати. Подання заяви до суду про видачу судового наказу про стягнення аліментів та звернення до ДВС про його примусове виконання мотивувала бажанням гарантувати в майбутньому не порушення прав їх доньки.

Окрім того, судом безспірно встановлено, що в період відкритого виконавчого провадження, а також нарахування державним виконавцем боргу, ОСОБА_4 продовжував добровільно сплачувати стягувачеві аліменти.

В судовому засіданні також встановлено, що після належного інформування боржника про наявність виконавчого провадження, останнім 10.08.2020 року на адресу головного державного виконавця Кравченко Т.І. було подано заяву і квитанцію про сплату наявного боргу згідно судового наказу № 2/742/136/20 від 05.05.2020 року. Тобто, фактично боржником у вказаний період (з моменту відкриття ВП до моменту його належного інформування про нього) було сплачено аліменти в подвійному розмірі, що не заперечується сторонами по справі.

Отже, станом на 11.08.2020 року у ОСОБА_4 не тільки було поточної заборгованості зі сплати аліментів згідно судового наказу № 2/742/136/20 від 05.05.2020 року в рамках виконавчого провадження, а фактично була їх переплата. Вказана обставина сторонами по справі визнається.

Рішенням ВС/КГС №916/1605/15-г ВІД 07.05.2018 року сформовано правовий висновок про те, що «у разі з`ясування факту неодержання боржником копії постанови про відкриття виконавчого провадження державний виконавець не вправі вчиняти виконавчі дії».

Тобто, перед тим як застосовувати засоби і способи примусу, державний виконавець повинен був би пересвідчитися чи отримав боржник копію постанови про відкриття виконавчого провадження, яка має бути направлена на зазначену у виконавчому документі адресу боржника та встановити факт отримання боржником копії цієї постанови. У разі ж з`ясування факту неодержання боржником копії постанови про відкриття виконавчого провадження державний виконавець не вправі вчиняти виконавчі дії.

Досліджуючи виникнення заборгованості в ОСОБА_4 , суд звертає увагу на порушення державним виконавцем вимог ст.28 ЗУ «Про виконавче провадження» в частині не надіслання рекомендованим листом постанови про відкриття виконавчого провадження та простою кореспонденцією постанови про накладення арешту, що в свою чергу й зумовило необізнаність боржника про вчинення виконавчих дій.

Відповідно до п.7 ч.4 ст.59 ЗУ «Про виконавче провадження» підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна боржника або його частини є погашення заборгованості зі сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника.

Зокрема, рішення про стягнення аліментів може бути забезпечено в іншій спосіб, окрім накладення арешту на майно боржника, а саме встановлення обмежень, визначених ч.9 ст.71 ЗУ «Про виконавче провадження».

Тобто, підставою для зняття арешту з майна боржника згідно п.7 ч.4 ст.59 Закону України «Про виконавче провадження» є одночасне настання двох юридичних фактів: погашення заборгованості та можливість забезпечення виконання судового рішення в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника.

Згідно розрахунків державного виконавця, та його пояснень в судовому засіданні, що узгоджується і з позицією стягувача за виконавчим провадженням №62095334 заборгованість в силу тривалої, системної та добровільної сплати ОСОБА_4 грошових коштів відсутня.

Окрім того, з 03.12.2020 року ОСОБА_4 офіційно працевлаштований в ТОВ «Сільпо-Фуд» за професією укладальник-пакувальник та згідно довідки від 24.01.2021 року отримує доходи, що в свою чергу вказує на можливість виконання рішення суду про стягнення аліментів з ОСОБА_4 в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_4 було надано державному виконавцю довідку про його працевлаштування та офіційне отримання доходів. Відповідно до ч.5 ст. 13 Закону України "Про виконавче провадження", постанова про зняття арешту виноситься виконавцем не пізніше наступного робочого дня після надходження до нього документів, що підтверджують наявність підстав, передбачених частиною четвертою статті 59 цього Закону, та надсилається в той самий день органу (установі), якому була надіслана для виконання постанова про накладення арешту на майно боржника.

Пунктом 19 Розділу III Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України 02 квітня 2012 року N512/5, передбачено, що у день встановлення факту відсутності заборгованості за виконавчим документом про стягнення періодичних платежів виконавець зобов`язаний винести постанову про скасування заходів примусового виконання.

З огляду на відсутність заборгованості зі сплати аліментів в рамках виконавчого провадження та можливість забезпечення виконання судового рішення в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника, прийняті державним виконавцем заходи у вигляді арешту майна боржника втратили свою актуальність та є такими, що порушують право власності заявника на вільне розпоряджання своїм майном.

Згідно ст. 1 Протоколу 1 кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

В даному випадку, накладення арешту на майно є очевидним фактом втручання в право боржника на розпоряджання ним. Відповідне втручання (у вигляді контролю за користуванням майном) повинне виконувати певні критерії: воно повинне відповідати принципу законності; переслідувати законну мету; за допомогою засобів, які є достатньо пропорційними меті, яку намагаються реалізувати.

Принцип законності є першою і найважливішою вимогою статті 1 Протоколу № 1. Існування правової основи у національному законодавстві саме по собі не є достатнім для дотримання принципу законності. Правова основа повинна мати певну якість, тобто вона повинна бути сумісною з верховенством права і повинна забезпечувати гарантії від свавілля. Принцип законності також передбачає, що застосовні положення національного законодавства повинні бути достатньо доступними, точними та передбачуваними у своєму застосуванні.

Дійсно, приписи статей 56,71 Закону України "Про виконавче провадження" передбачають можливість накладення арешту на майно та звернення на нього стягнення. Однак застосуванню вказаних заходів можливе за умови суворого дотримання процедури відкриття виконавчого провадження (в частині поінформування боржника) та наявності достатніх підстав вважати, що така особа ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на неї відповідним судовим рішенням.

За фактичних обставин справи боржник не був поінформований ані про наявність судового рішення, ані про відкриття виконавчого провадження. Разом з тим, тривалий час добровільно сплачував аліменти на умовах, які були погоджені з стягувачем.

Відповідно до системи захисту, встановленої Конвенцією, національні суди повинні першочергово оцінити принцип законності щодо втручання у мирне користування (володіння) майном. Цілком очевидно, що за фактичних обставин справи принцип законності був відверто проігнорований державним виконавцем.

Питання про те, чи було досягнуто справедливого балансу, набуває актуальності лише після того, як буде встановлено, що це втручання відповідає суспільному інтересу та вимогам законності і не є безпідставним.

Незважаючи на очевидні порушення процедурних гарантій при накладенні державним виконавцем арешту вважаю за необхідне також проаналізувати на предмет пропорційності встановленого способу та ступеню обмеження в співставленні із ступенем важливості суспільних інтересів для забезпечення яких було накладено арешт. ЄСПЛ неодноразово вказував про відсутність вичерпного переліку факторів, які мають бути враховані національними судами при розгляді справ, оскільки вони залежать від численних факторів.

В конкретному випадку важливими факторами є відсутність підстав вважати, що боржник ухиляється від виконання покладених на нього зобов`язань судовим рішенням (обставина не заперечується сторонами провадження), добровільне виконання аліментних зобов`язань боржником (тривалість, системність), офіційне працевлаштування (отримання доходів) та наявність на законодавчому рівні інших обмежень, які б сприяли забезпеченню виконанню судових рішень однак в менш інтрузивний спосіб.

Аргументи державного виконавця про те, що стягнення аліментів передбачає довгостроковий період виконання, і має на меті забезпечення виконання рішення суду в майбутньому, до повноліття дитини, а тому виконання необхідно забезпечувати способами, визначеними Законом України "Про виконавче провадження", в тому числі, і накладенням арешту на майно боржника, не ґрунтуються на вимогах закону. Крім того, в матеріалах справи відсутні належні і допустимі докази, які хоча б припускали ухилення боржника від сплати аліментів.

Твердження представника стягувача про начебто фальсифікацію довідки про працевлаштування ОСОБА_4 жодним доказом не підтверджено і жодних клопотань з даного приводу на перевірку вказаної обставини, незважаючи на тривалість розгляду справи, заявлено не було. Згідно ч.6 ст.81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Враховуючи вище викладене вважаю, що в бездіяльність державного виконавця в частині відмови в скасуванні накладеного арешту з майна ОСОБА_4 , накладеного постановою про арешт майна боржника від 12.06.2020 року у виконавчому провадженні ВП № 62095334 є неправомірною.

Абсолютно не релевантним є посилання представника стягувача на ст.3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка набула чинності для України 27 вересня 1991 року, де зазначено, що у всіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Безумовно, що інтереси дитини є пріоритетними, однак якнайкраще забезпечення інтересів дитини не дозволяє виправдовувати відверті порушення державним виконавцем вимог чинного законодавства. Окрім того, стягувачем не заперечувалось про належне виконання ОСОБА_4 своїх зобов`язань щодо участі в утриманні дитини, в т.ч. і до відкриття виконавчого провадження.

Згідно з ч.ч.1,5,6 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Об`єктивно, що в конкретній ситуації ані на момент відкриття виконавчого провадження, ані на момент винесення постанови про накладення арешту в державного виконавця не було доказів, які б достеменно підтверджували наміри ухилення боржника від сплати аліментів..

ухвалив:

Скаргу представника скаржника ОСОБА_1 , що діє в інтересах ОСОБА_4 , на бездіяльність головного державного виконавця Прилуцького міськрайонного відділу ДВС Північно-Східного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м.Суми) Кравченко Т.І. задовольнити.

Визнати неправомірною бездіяльність головного державного виконавця Прилуцькому міськрайонного відділу Державної виконавчої служби Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Кравченко Т.І. щодо не зняття арешту з майна ОСОБА_4 , накладеного постановою про арешт майна боржника від 12.06.2020 року у виконавчому провадженні ВП № 62095334.

Зобов`язати головного державного виконавця Прилуцькому міськрайонного відділу Державної виконавчої служби Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Кравченко Т.І. зняти арешт з усього майна ОСОБА_4 накладеного постановою про арешт майна боржника від 12.06.2020 року у виконавчому провадженні ВП № 62095334 та вчинити всі необхідні дії у порядку, визначеному частиною п`ятою статті 13 Закону України «Про виконавче провадження».

Апеляційна скарга на ухвалу суду може бути подана до Чернігівського апеляційного суду через Прилуцький міськрайонний суд протягом п`ятнадцяти днів з моменту проголошення.

Суддя В.М. Бездідько