КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

справа № 757/35059/15-ц

провадження № 22-ц/824/661/2021

04 лютого 2021 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача Кирилюк Г. М.,

суддів: Рейнарт І. М., Семенюк Т. А.

при секретарі Гайворонському В. М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Лабутіна Юлія Юріївна про визнання договору недійсним, витребування майна, визнання права власності, за апеляційними скаргами представника ОСОБА_1 - адвоката Літинського Олександра Павловича, представника ОСОБА_2 - адвоката Піддубної Ольги Володимирівни, представника ОСОБА_3 - адвоката Проціва Ярослава Ярославовича на рішення Печерського районного суду м. Києва від 27 вересня 2019 року в складі судді Батрин О. В.,

встановив:

22.09.2015 ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_5 звернулася до суду з позовом, в якому просила: визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири від 02 вересня 2015 року, укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Лабутіною Ю. Ю.; витребувати у ОСОБА_3 трикімнатну квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ; визнати вказану квартиру та квартиру АДРЕСА_2 об`єктом спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_6 ; в порядку поділу майна подружжя визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину трикімнатної квартири АДРЕСА_2 .

Посилалась на ті підстави, що ОСОБА_1 , громадянка Російської Федерації, перебувала з ОСОБА_6 , громадянином Швеції, у зареєстрованому шлюбі з 22 липня 2006 року по 29 липня 2015 року.

За час перебування в шлюбі ними, як подружжям, було набуто наступне майно: трикімнатна квартира АДРЕСА_3 та трикімнатна квартира АДРЕСА_4 , які було зареєстровано за їх домовленістю на ім`я відповідача.

В подальшому квартиру АДРЕСА_3 було продано, а за отримані кошти придбано квартиру АДРЕСА_2 .

14 вересня 2015 року позивачка випадково дізналася, що квартиру АДРЕСА_4 , яку було придбано під час шлюбу та яка була спільною сумісною власністю подружжя, без отримання її згоди ОСОБА_6 продав ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу від 2 вересня 2015 року.

Посилаючись на вказані обставини, положення 57, 60, 65, 70, 71 СК України, ст. 215, 216, 321, 369, 388 ЦК України позивачка просила позов задовольнити.

08.06.2016 ОСОБА_1 подала заяву про збільшення розміру позовних вимог, в якій вже зазначала, що трикімнатну квартиру АДРЕСА_3 , трикімнатну квартиру АДРЕСА_4 , трикімнатну квартиру АДРЕСА_2 було придбано під час шлюбу з відповідачем виключно за її кошти.

Зазначила, що 22 серпня 2006 року був здійснений переказ належних їй коштів в сумі 550 000 доларів США безпосередньо на рахунок ОСОБА_6 у Швеції з метою придбання для неї нерухомості.

Зокрема, з банківської виписки та платіжного доручення Union National Bank вбачається списання грошових коштів з рахунку належної їй компанії АL Soor General Trading F.Z.E. на банківський рахунок ОСОБА_6 № НОМЕР_1 в банку DANKE BANK AS, що знаходиться в Швеції.

28.11.2006 та 28.12.2006 саме ці кошти були перераховані з рахунку відповідача ОСОБА_6 в Швеції на його рахунок в Україні № НОМЕР_2 в ПАТ "ПУМБ", що знаходиться в Києві, в сумі 350 000 доларів США.

Так як квартири по АДРЕСА_5 були фактично інвестицією в будівництво на короткий проміжок часу з метою перепродажу після завершення будівництва та заробітку, позивач не надала значення, на чиє саме ім`я вони будуть придбані.

Зазначила, що про придбання квартиру АДРЕСА_2 у спільну часткову власність з ОСОБА_6 їй стало відомо лише після розірвання шлюбу, після дослівного перекладу договору. До того часу вона вважала, що чоловік лише надавав згоду на придбання квартири у її власність.

З огляду на вказані обставини, просила суд: визнати недійсним договір купівлі - продажу квартири від 02.09.2015, укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_3 ; витребувати у ОСОБА_3 трикімнатну квартиру загальною площею 113,2 кв. м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та визнати за ОСОБА_1 право власності на вказану квартиру; визнати частково недійсним в частині покупця договір купівлі - продажу квартири, укладений 12.06.2008 між ОСОБА_7 та ОСОБА_6 і ОСОБА_1 , визнавши покупцем за вказаним договором ОСОБА_1 ; визнати за ОСОБА_1 право власності на трикімнатну квартиру АДРЕСА_6 .

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 27 вересня 2019 року позов задоволено частково.

Визнано недійсним договір купівлі - продажу трикімнатної квартири АДРЕСА_4 , від 02 вересня 2015 року, укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Лабутіною Ю. Ю., зареєстрований в реєстрі за № 3009-3010.

У порядку поділу між ОСОБА_1 та ОСОБА_6 майна, що є спільною сумісною власністю, визнано за ОСОБА_1 : право власності на 1/2 частки трикімнатної квартири АДРЕСА_7 та на 1/2 частки трикімнатної квартири АДРЕСА_6 .

За ОСОБА_6 визнано право власності на 1/2 частки трикімнатної квартири АДРЕСА_7 .

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання розподілу судових витрат.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - адвокат Літинський О. П. просить скасувати рішення Печерського районного суду м. Києва від 27 вересня 2020 року та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Свої доводи мотивує тим, що квартира АДРЕСА_4 та квартира АДРЕСА_2 не можуть вважатися об`єктами спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю ОСОБА_1 , адже це майно було придбано хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти ОСОБА_1 .

Суд першої інстанції неповно та неправильно встановив обставини, які мають значення для справи внаслідок неправильного дослідження та оцінки наданих суду доказів, а також не повно дослідив джерело походження коштів, які використовувались для придбання спірного нерухомого майна, та внесок кожного з подружжя у придбання цього майна, що призвело до ухвалення необґрунтованого та незаконного рішення.

Зазначив, що на момент укладення відповідних договорів у відповідача ОСОБА_6 не було достатньої суми особистих коштів на придбання спірного майна. Джерелом грошових коштів, за рахунок яких проводилась оплата відповідної вартості спірного нерухомого майна, є виключно особисті кошти позивача.

В матеріалах справи містяться відповідні банківські документи, відповідні виписки з рахунків компанії АL Soor General Trading F.Z.E., які надані Union National Bank та які є належними та допустимими доказами, що підтверджують факт перерахування 550 000 доларів США саме на банківський рахунок відповідача.

Окрім цього, в матеріалах справи також містяться відповідні банківські документи, що стосуються банківських рахунків ОСОБА_6 , з яких вбачається отримання ним саме цієї суми грошових коштів, яка була перерахована з рахунку компанії АL Soor General Trading F.Z.E., а також подальше використання саме цих коштів для купівлі спірного нерухомого майна в Україні.

Цільове призначення коштів у платіжному дорученні - для придбання власності у Швеції, жодним чином не обмежує отримувача коштів розпорядитися ними по іншому та не спростовує доводи позивача про отримання відповідачем вказаних грошових коштів саме для придбання спірного нерухомого майна в Україні.

Відповідачем ОСОБА_6 не надано жодного банківського або первинного документу, який вказує на наявність у нього особистих коштів в розмірі, достатньому для придбання спірного нерухомого майна в Україні.

Належних доказів щодо джерела походження 3 961 962,27 шведських крон на його рахунку IBAN НОМЕР_3 у SEB банку, які були зараховані через три дні після їх перерахування з рахунку компанії АL Soor General Trading F.Z.E., що належала позивачу, суду надано не було. Лист компанії Olson Consulting від 07.04.2017 не є належним доказом на підтвердження вказаної обставини. Жодного банківського документу перерахування цією компанією грошових коштів на рахунок відповідача суду не надано.

Також зазначив, що на підтвердження факту придбання квартири АДРЕСА_2 за особисті кошти ОСОБА_1 , до апеляційної скарги додається копія розписки від 12 червня 2008 року, за якою ОСОБА_1 , на підставі усного договору позики, отримала від громадянина України ОСОБА_8 грошові кошти в розмірі 150 000 доларів США. Вказані кошти були використані позивачкою для оплати вартості цієї квартири при укладенні 12 червня 2008 року договору купівлі-продажу з ОСОБА_7 . В подальшому, на підставі договору купівлі-продажу, укладеного 26 червня 2008 року, була продана квартира, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_8 . Грошові кошти від продажу квартири ОСОБА_1 використала для повернення боргу ОСОБА_8 . Вказана розписка не була надана суду першої інстанції, оскільки ОСОБА_1 забула про її існування.

Не погоджується з висновком суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог про витребування квартири АДРЕСА_4 у ОСОБА_3 .

Зазначив, що в останній редакції позовних вимог відсутні позовні вимоги про поділ майна подружжя, про які суд зазначає в своєму рішенні. В матеріалах справи не міститься жодної позовної вимоги про застосування наслідків недійсності правочину. Позивачем заявлялась виключно вимога про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири від 02.09.2015, укладеного між ОСОБА_6 та ОСОБА_3 , а також про витребування у ОСОБА_3 квартири, стосовно якої укладався цей договір. Окрім цього, в резолютивній частині рішення жодних наслідків недійсності правочину судом першої інстанції застосовано не було.

Суд першої інстанції не звернув уваги на те, що позов про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири від 02.09.2015, укладеного між ОСОБА_6 та ОСОБА_3 , пред`явлено особою, яка не була стороною договору і вважає себе власником майна. У такому разі це майно не може бути передано власнику в порядку застосування загальних наслідків, передбачених ст. 216 ЦК України. Відчужене за договором майно може бути повернуто за позовом власника про витребування майна на підставі статей 387, 388 ЦК України. Такий спосіб захисту був обраний позивачем виходячи з того, що наслідком визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним може бути відновлення стану, який існував до моменту укладення цього договору, тобто відновлення запису в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, відповідно до якого власником цього майна буде ОСОБА_6 , що не захистить порушене право власності позивача. Фактичне володіння цією квартирою здійснює ОСОБА_3 , а тому реституція не забезпечує позивачу можливості повноцінно володіти, користуватися та розпоряджатися належною їй квартирою, не надає можливості внесення запису про право власності ОСОБА_1 до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

В апеляційній скарзі представник відповідача ОСОБА_6 - адвокат Піддубна О. В. просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог про визнання недійсним договору купівлі-продажу трикімнатної квартири загальною площею 113, 2 м.кв., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 від 02 вересня 2015 року, укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_3 , скасувати та відмовити позивачу у задоволенні цієї позовної вимоги.

Також просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог про визнання за ОСОБА_1 та за ОСОБА_6 права власності на Ѕ частки за кожним трикімнатної квартири АДРЕСА_7 , та відмовити позивачу у задоволенні даної позовної вимоги.

Рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог про визнання за ОСОБА_1 права власності Ѕ частки трикімнатної квартири АДРЕСА_6 , просить доповнити наступною фразою : визнати за ОСОБА_6 право власності на Ѕ частку в трикімнатній квартирі АДРЕСА_6 .

Вважає, що рішення суду першої інстанції є незаконним через неповноту встановлення обставин, які мають значення для справи, внаслідок неправильної оцінки деяких доказів, невідповідність висновків обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права в частині визнання договору купівлі-продажу квартири по АДРЕСА_5 недійсним та визнання права власності на неї за позивачем та відповідачем

ОСОБА_9 , в договорі купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 покупцями зазначені як позивач, так і відповідач, у рівних частках кожний. При укладенні договору покупці визначили частки кожного, а тому джерело придбання нерухомості не має значення.

Разом з тим, суд неповно встановив обставини щодо придбання квартири АДРЕСА_4 , не дослідив джерело походження коштів на її придбання.

До наданих позивачем доказів суд повинен був поставитись більш критично, адже суд фактично встановив той факт, що позивач надала підроблені докази, проте надав цьому факту надто м`яку оцінку.

Зазначила, що відповідно до змісту позовної заяви від 22.09.2015, все спірне майно було придбано за спільні кошти. В позовній заяві про збільшення позовних вимог від 10.12.2015 позивач вже зазначає, що квартири АДРЕСА_9 та АДРЕСА_3 були придбані за кошти, отримані нею до укладення шлюбу з відповідачем, але оформлені на чоловіка через те, що саме він займався укладенням відповідних договорів про участь у фонді фінансування будівництва. Просила визнати право власності на квартиру по АДРЕСА_5 особисто за нею, а на квартиру по АДРЕСА_10 - все ще на Ѕ її частину. У заяві про збільшення позовних вимог від 08.06.2016 позивач стверджує, що все набуте під час шлюбу майно було придбано виключно за її особисті кошти. При цьому посилалася на переказ коштів 22.08.2006 на рахунок відповідача, який був відкритий лише 22.11.2006. Заяв на перерахування коштів на інші рахунки на ім`я ОСОБА_6 позивач не надала.

Також зазначила, що за п`ять місяців подружнього життя ( з 22.07.2006 по 25.12.2006) сторони ще не нажили спільних коштів для придбання квартир. Ні позивач, ні відповідач на це не посилались. Кожна сторона стверджувала лише те, що квартира була придбана за її особисті кошти, а тому у суду не було підстав визнавати це майно спільною сумісною власністю подружжя. Враховуючи, що відповідач довів належними письмовими доказами своє власне фінансування квартир, а позивач ні, тому спірну квартиру слід визнати особистою приватною власністю відповідача. На придбання спірної кварти позивач своєї згоди не надавала. Матеріалами справи підтверджено не лише той факт, що відповідач мав кошти, але і те, що саме за ці кошти і були придбані дві квартири по АДРЕСА_5 .

Щодо неправильного застосування норм матеріального права в частині визнання договору купівлі-продажу квартири по АДРЕСА_5 недійсним та визнання на неї права власності за позивачем та відповідачем зазначив, що у випадку недоведеності того, що спірна квартира була придбана за особисті кошти відповідача, суд міг лише стягнути половину вартості квартири, за яку відбулося відчуження майна, з ОСОБА_6 на користь позивача. Визнавши договір купівлі-продажу спірної квартири недійсним, суд порушив не лише право відповідача, але і право ОСОБА_3 , який є добросовісним набувачем цього майна.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_3 - адвокат Проців Я. Я. просить рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог про визнання недійсним договору купівлі-продажу трикімнатної квартири АДРЕСА_4 , від 02 вересня 2015 року, укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Лабутіною Ю. Ю., зареєстрований в реєстрі за № 3009-3010, та визнання за ОСОБА_1 , ОСОБА_6 права власності на Ѕ частину вказаної квартири за кожним скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким в задоволенні вказаних позовних вимог відмовити в повному обсязі.

Свої доводи мотивує тим, що під час укладання договору купівлі-продажу квартири ОСОБА_6 не повідомив ні ОСОБА_3 , ні нотаріусу про те, що зазначена квартира була придбана в шлюбі та є об`єктом спільної сумісної власності, та що відчуження цієї квартири порушить права третіх осіб. При посвідченні договору ОСОБА_6 надав свій закордонний паспорт, в якому були відсутні будь-які відмітки щодо того, що він був раніше одружений.

Вважає, що суд помилково застосував до спірних правовідносин постанову Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі №372/504/17 та не застосував п. 25 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 02 липня 2014 року №5 «Про судовому практику у справах про захист права власності та інших речових прав», п. 30 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя». Зазначене свідчить про грубе порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

У відзиві на апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_3 представник ОСОБА_6 - адвокат Невмержицька І. М. просить апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, проти задоволення апеляційної скарги ОСОБА_3 не заперечує.

Вважає, що доводи позивача про набуття нею спірного майно за особисті кошти не підтверджуються належними та допустимими доказами. В свою чергу відповідач підтвердив наявність у нього особистих коштів для придбання спірного майна. Суд першої інстанції неповно дослідив джерела придбання майна, дійшов передчасних висновків про те, що спірна квартира за адресою: АДРЕСА_1 , є спільним майном сторін, а не майном відповідача, а також помилково не застосував норми права, які захищають добросовісного набувача.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_6 представник ОСОБА_1 - адвокат Літинський О. П. просить залишити її без задоволення. Зазначив, що позивач, діючи в рамках процесуального законодавства, користувалася своїм правом змінювати розмір позовних вимог та надавати відповідні пояснення, які стосуються обставин справи. Доводи відповідача про підроблення позивачем документів щодо здійснення переказу на його рахунок є безпідставними.

Вважає, що судом першої інстанції цілком обґрунтовано та законно застосовано правову позицію, яка міститься в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року (справа №372/504/17).

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_3 , представник ОСОБА_1 - адвокат Літинський О. П. просить залишити її без задоволення.

Зазначив, що п. 30 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» застосовується виключноу випадку вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя, тоді як у вказаній справі позивачем такі вимоги не заявлялись.

Вважає, що правова позиція Великої Палати Верховного Суду, викладена в постанові від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17, стосується будь-яких форм розпорядження нерухомим майном за відсутності згоди одного із співвласників, а тому повинна застосовуватися до спірних правовідносин. Добросовісність набуття спірної квартири ОСОБА_3 не має жодного значення при розгляді судом позовної вимоги про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири від 02 вересня 2015 року, а тому не повинно враховуватися судом.

Вказана позиція узгоджується з правовими висновками Верховного Суду, які викладені у постанові від 11 лютого 2019 року у справі № 308/2205/16-ц, а також у постанові від 30 січня 2019 року у справі № 522/17826/16-ц.

Також посилається на правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/50417, від 07 жовтня 2015 року у справі № 6-1622цс15, від 27 січня 2016 року у справі №6-1912цс15 та від 30 березня 2016 року у справі № 6-533цс16.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 , її представник - адвокат Літинський О.П., відповідач ОСОБА_6 та його представник - адвокат Невмержицька І. М., представник відповідача ОСОБА_3 - адвокат Мальована В. А. подані ними апеляційні скарги підтримали та просили їх задовольнити.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явились, про день, час та місце розгляду справи повідомлені судом належним чином.

Переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_6 підлягає частковому задоволенню, а в задоволенні решти апеляційних скарг необхідно відмовити з огляду на таке.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_6 перебували у зареєстрованому шлюбі з 22 липня 2006 року по 29 липня 2015 року.

25.12.2006 між ОСОБА_6 (довіритель) та Комунальним унітарним підприємством "Фінансова компанія "Житло-інвест" Головного управління житлового забезпечення виконавчого органу Київради ( Київської міської державної адміністрації) укладено договір №КНТР-012787/кв про участь у фонді фінансування будівництва (а.с.74-79 т.2).

За умовами вказаного договору довіритель передає фінансовій компанії в управління грошові кошти з метою отримання у власність об`єкта інвестування - квартири АДРЕСА_11 .

Згідно додаткової угоди від 18.10.2007 до цього договору, загальна вартість квартири АДРЕСА_4 становить 800 455,30 грн (а.с.41 т.2).

Згідно довідки ККУП "ФК "Житло-інвест" від 25.10.2007 №012787, ОСОБА_6 згідно з договором №КНТР-012787/кв від 25.12.2006 сплачена повна вартість квартири АДРЕСА_4 в сумі 800 455,30 грн (а.с. 132 т.2).

На підставі наказу Головного управління житлового забезпечення від 29.10.2007 №1925-С/КІ ОСОБА_6 30.10.2007 видано свідоцтво про право приватної власності на квартиру АДРЕСА_4 (а.с.32 т.1).

02.09.2015 між ОСОБА_6 (продавець) та ОСОБА_3 (покупець) укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_4 (а.с. 36, 37 т.1).

Крім цього, 26.01.2007 між ОСОБА_6 (довіритель) та Комунальним унітарним підприємством "Фінансова компанія "Житло-інвест" Головного управління житлового забезпечення виконавчого органу Київради ( Київської міської державної адміністрації) укладено договір №КНТР-000060/кв про участь у фонді фінансування будівництва (а.с.68-73 т.2).

За умовами вказаного договору довіритель передає фінансовій компанії в управління грошові кошти з метою отримання у власність об`єкта інвестування - квартири АДРЕСА_12 .

Відповідно до платіжного доручення №61 від 29.01.2007 ОСОБА_6 здійснено оплату за квартиру АДРЕСА_12 , в сумі 799 617 грн, одержувач - ККУП "ФК "Житло-інвест", банк платника: Ф-я Першого Українського Міжнародного банку м. Києва, що становить 100% загальної поточної вартості проектної площі (а.с. 131 т.2).

26.06.2008 між ОСОБА_6 (продавець) та ОСОБА_10 (покупець) укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_3 . За домовленістю сторін продаж квартири вчинено за ціну 726 000 грн, що за курсом НБУ становило 150 000 доларів США (а.с.111 -112 т.2).

Судом також встановлено, що 12.06.2008 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_6 , ОСОБА_1 укладено договір купівлі-продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Тетерською О. Ю., за умовами якого ОСОБА_7 продав, а ОСОБА_6 та ОСОБА_1 купили в рівних частках кожний квартиру АДРЕСА_2 (а.с. 33 -34 т.1).

Продаж зазначеної квартири за домовленістю сторін вчинено за 1 455 960 грн, що за курсом НБУ станом на 12.06.2008 становить 300 000 доларів США, які продавець одержав від покупців під час підписання цього договору ( п. 3 договору).

Ухвалюючи рішення про задоволення позову в частині визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_4 та визнання за ОСОБА_1 , ОСОБА_6 права власності на 1/2 частку вказаної квартири за кожним в порядку поділу майна подружжя, відмовляючи у задоволенні позову в частині визнання недійсним договору купівлі-продажу в частині покупця та визнання права власності на квартиру АДРЕСА_2 за ОСОБА_1 , суд першої інстанції, виходячи з предмету та підстав заявлених позовних вимог, наданих суду доказів в їх сукупності, дійшов висновку, що ОСОБА_1 не довела факт набуття нею вказаної квартири у власність під час шлюбу за рахунок особистих коштів, що належали їй до шлюбу з відповідачем ОСОБА_6 , а тому правові підстави для визнання за нею права власності на вказані об`єкти нерухомого майна відсутні.

З огляду на те, що презумпція набуття вказаної квартири під час перебування у шлюбі у спільну сумісну власність сторонами спростована не була, у відповідності до ст. 60 СК України суд першої інстанції дійшов висновку, що набуте під час шлюбу майно підлягає поділу між сторонами в рівних частках.

Враховуючи те, що після розірвання шлюбу ОСОБА_6 було укладено договір про відчуження вказаного нерухомого майна без згоди бувшої дружини ОСОБА_1 , суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог щодо визнання такого договору недійсним. При цьому суд зазначив, що закон не пов`язує наявність чи відсутність згоди усіх співвласників на укладення договору ні з добросовісністю того з подружжя який уклав договір щодо спільного майна, ні третьої особи, ні контрагента за таким договором і не ставить питання оскарження договору в залежність від добросовісності сторін договору, що відповідає правовій позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеній в постанові від 21 листопада 2018 року (справа №372/504/17).

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, за виключенням визнання за ОСОБА_1 права власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_2 , з огляду на таке.

Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Саме про таке застосування норм статей 57, 60 СК України зазначено у постановах Верховного Суду України від 01 липня 2015 року у справі № 6-612цс15, від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2641цс15.

Належність майна до об`єктів права спільної сумісної власності визначено статтею 61 СК України, згідно з частиною третьою якої якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Норма частини 3 статті 61 СК України кореспондує частині 4 статті 65 СК України, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

За таких обставин за нормами сімейного законодавства умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані з сім`єю інтереси одного з подружжя.

Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 5, ч. 6 ст. 81 цього Кодексу, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до положень ст.80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Як вбачається з матеріалів справи та не заперечується сторонами, грошові кошти на придбання квартири по АДРЕСА_1 було сплачено ОСОБА_6 25.10.2007 згідно з договором №КНТР-012787/кв від 25.12.2006 в сумі 800 455,30 грн.

Грошові кошти на придбання квартири по АДРЕСА_13 було сплачено ОСОБА_6 відповідно до платіжного доручення №61 від 29.01.2007 в сумі 799 617 грн.

Відповідно до умов укладеного договору від 12.06.2008, покупцями квартири по АДРЕСА_14 , в рівних частках, зазначено ОСОБА_6 та ОСОБА_1 .

Суд першої інстанції дав належну правову оцінку доводам позивача в тій частині, що квартиру по АДРЕСА_10 придбано 12.06.2008 за рахунок коштів, отриманих від продажу 26.06.2008 квартири АДРЕСА_3 .

Судом апеляційної інстанції не може бути взято до уваги доводи позивача, викладені в її апеляційній скарзі, в тій частині, що квартиру по АДРЕСА_10 було придбано за рахунок коштів, отриманих в позику від ОСОБА_8 , оскільки вказана обставина не була предметом розгляду суду першої інстанції.

Суду першої інстанції також не надавалась копія розписки від 12 червня 2008 року, за якою ОСОБА_1 , на підставі усного договору позики, отримала від громадянина України ОСОБА_8 грошові кошти в розмірі 150 000 доларів США.

Відповідно до ч.6 ст.367 ЦПК України в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Відповідно до ч. 3 ст. 367 цього Кодексу докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Та обставина, що про існування вказаного доказу ОСОБА_1 просто забула, не є винятковим випадком, про який йде мова у ч. 3 ст. 367 ЦПК України.

На підтвердження обставин набуття спірного майна у власність за рахунок особистих коштів позивачем ОСОБА_1 суду першої інстанції була надана заява від 22.08.2006 на грошовий переказ з рахунку № НОМЕР_4 компанії АL Soor General Trading F.Z.E. на рахунок ОСОБА_11 в Danske Bank : НОМЕР_1 в сумі 550 000 доларів США; підтвердження компанії АL Soor General Trading F.Z.E. про перерахування вказаних коштів (а.с.80 -83 т.2).

На спростування вказаних доводів відповідачем ОСОБА_6 до матеріалів справи надано відповідь на своє звернення до Danske Bank від 23.09.2016, відповідно до якої клієнтській рахунок НОМЕР_1 в цьому банку був відкритий 22.11.2006 та на який не було внесено жодних депозитів АL Soor General Trading F.Z.E. та жодної оплати суми 550 000 доларів США не було здійснено (а.с.10, 11 т.3).

Відповідно до клопотання представника позивача від 27.01.2017, з метою підтвердження об`єктивної істини у справі, позивачем було направлено запит безпосередньо до банку - відправника грошових коштів в сумі 550 000 доларів США - Union National Bank. Останній зазначив, що з архіву банку позивачу було надано копії документів, а саме: запит на переказ грошових коштів в сумі 550 000 доларів США від 22.08.2006 з рахунку № НОМЕР_4 компанії АL Soor General Trading FZE на рахунок ОСОБА_6 в SEB банк, Швеція, номер рахунку: ІВAN НОМЕР_3 . Причина переказу: купівля власності у Швеції. Також надано Авізо клієнта від 22.08.2006 про зарахування коштів на рахунок ОСОБА_12 ІВAN НОМЕР_3 в SEB банк, Швеція (а.с. 57, 58 т.3).

Разом з тим, матеріали справи не містять доказів того, що рахунок: ІВAN НОМЕР_3 в SEB банк належав відповідачу ОСОБА_6 , а останній проти цього заперечував.

Відповідно до відповіді консультанта по роботі з клієнтами від 13.03.2017, банк SEB не зберігає інформацію більш ніж 10-річної давності, надати виписку щодо операцій за рахунком за 2006 рік і раніше не може ( а.с. 207 т.3).

Відповідь аналогічного змісту було надано SEB банком на запит суду 22.01.2018 (а.с. 233 т.2).

Відповідно до наданої відповідачем ОСОБА_6 виписки з рахунку НОМЕР_5 в SEB банк, Швеція, 25.08.2006 на вказаний рахунок надійшли грошові кошти в сумі 3 961 962,27 шведських крон; 11.09.2006 з вказаного рахунку здійснено грошовий переказ в сумі 3 440 000 шведських крон (а.с.164 т.3).

Відповідно до виписки з рахунку ОСОБА_13 від 04.04.2016, 12.09.2006 на рахунок ІВAN НОМЕР_6 було зараховано кошти в сумі 3 440 000 шведських крон (а.с. 206 т.2).

Відповідно до виписки Bohus Banken від 29.10.2015, з рахунку ОСОБА_6 НОМЕР_7 здійснено 28.11.2006 переказ 150 000 доларів США на рахунок ОСОБА_6 в Першому Українському Міжнародному банку (а.с. 128 т.2).

Відповідно до виписки Bohus Banken від 29.10.2015, з рахунку ОСОБА_6 НОМЕР_7 здійснено 28.12.2006 переказ 200 000 доларів США на рахунок ОСОБА_6 в Першому Українському Міжнародному банку (а.с. 125 т.2).

Вказані докази в їх сукупності не є достатніми для висновку, що джерелом придбаного під час шлюбу спірного нерухомого майна були особисті кошти ОСОБА_1 , перераховані компанією АL Soor General Trading FZE на рахунок ОСОБА_14 .

Вказані докази також не є належними на підтвердження тієї обставини, що метою перерахування вказаних коштів на рахунок ОСОБА_6 було набуття майна ОСОБА_1 в особисту приватну власність, а не в інтересах їх сім`ї.

Крім цього, належних доказів, що саме вказані грошові кошти були витрачені на придбання спірного нерухомого майна матеріали справи також не містять.

При цьому відповідач ОСОБА_6 не надав суду належних та достатніх доказів того, що спірне нерухоме майно було придбано за рахунок його особистих коштів.

Лист керуючого директора компанії Olson Consulting від 07.04.2017 про те, що ОСОБА_6 з 2004 по 2006 рік був їх клієнтом, інвестиційний рахунок, відкритий на компанію «Беар Стеарнс Інк. Нью-Йорк», було закрито у 2006 році, а грошові кошти в сумі 3 961 962, 27 шведських крон було переказано на рахунок пана Канані у шведському банку SEB, перевірочний НОМЕР_8, дата розрахунку 08-25, за відсутності відповідних фінансових документів на підтвердження вказаної обставини не може слугувати належним та достатнім доказом по справі.

Оскільки презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя позивачем не спростовано, матеріали справи не містять належних доказів того, що спірне майно придбане за її особисті кошти, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову в позові про визнання особистою власністю спірного нерухомого майна та визнання частково недійсним договору купівлі-продажу квартири від 12.06.2008 в частині покупця.

З огляду на те, що квартиру АДРЕСА_4 , яку було набуто відповідачем ОСОБА_6 за час шлюбу з позивачем, було відчужено без отримання згоди останньої, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що договір купівлі-продажу від 02 вересня 2015 року, укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_3 , підлягає визнанню недійсним.

За вимогами частин першої, другої статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.

Згідно з частиною третьою статті 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

У статті 68 СК України закріплено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК України.

Відповідно до частини четвертої статті 369 ЦК України правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень.

Відсутність згоди одного із співвласників - колишнього подружжя - на розпорядження нерухомим майном є підставою визнання правочину, укладеного іншим співвласником щодо розпорядження спільним майном, недійсним.

Доводи апеляційних скарг відповідачів щодо помилкового застосування в даній справі висновків Верховного Суду, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року (справа №372/504/17), є необґрунтованими.

Ухвалене по справі рішення не суперечать вказаним висновкам в частині правильності застосування норм матеріального права, а також відповідають висновкам Верховного Суду, викладеним в постанові від 12 березня 2020 року (справа №654/3733/18).

Разом з тим, колегія суддів не може погодитись з рішенням суду першої інстанції в частині визнання за ОСОБА_1 права власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_2 .

Як вбачається зі змісту договору купівлі-продажу вказаної квартири від 12 червня 2008 року, останню було придбано ОСОБА_1 та ОСОБА_6 у спільну часткову власність, в рівних частках кожний.

З огляду на те, що вказана квартира не є об`єктом спільної сумісної власності вказаних сторін, правові підстави для її поділу та визнання за ОСОБА_1 права власності на Ѕ її частку відсутні.

Відповідно до ч. 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

З огляду на допущене судом першої інстанції порушення норм матеріального права під час вирішення спору у вказаній частині, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про часткове задоволення апеляційної скарги ОСОБА_6 , скасування ухваленого по справі рішення в частині визнання за ОСОБА_1 права власності на 1/2 частки квартири АДРЕСА_2 та відмови у задоволенні позову в частині визнання за ОСОБА_1 права власності на вказану квартиру.

В решті рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, а тому підлягає залишенню без змін.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги представника ОСОБА_1 в тій частині, що судом першої інстанції вирішено спір про поділ майна, який відповідно до останньої редакції позовних вимог таким вже не був.

Відповідно до положень ч.2 ст. 31 ЦПК України в редакції, що діяла на час звернення до суду, до початку розгляду судом справи по суті позивач має право шляхом подання письмової заяви змінити предмет або підставу позову.

При цьому, під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення.

Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.

Відтак зміна предмета позову означає зміну вимоги, з якою позивач звернувся до відповідача, а зміна підстав позову - це зміна обставин, на яких ґрунтується вимога позивача.

Одночасна зміна і предмета, і підстав позову не допускається.

Як вбачається з матеріалів справи, подавши до суду позовну заяву про поділ спільного сумісного майна подружжя, позивач від вказаних вимог не відмовлялась, а подання заяви про збільшення розміру позовних вимог не може вважатися зміною підстав позову.

Суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову в частині витребування у ОСОБА_3 квартири АДРЕСА_4 .

З огляду на визнання права власності на вказану квартиру в порядку поділу майна подружжя за ОСОБА_1 та ОСОБА_6 , судом захищено правове становище позивача, від якого залежить подальша можливість законної реалізації нею своїх прав.

Застосування до спірних правовідносин сторін положень ст. 388 ЦПК України не відповідає змісту порушеного права та характеру спірних правопорушення.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку, що аргументи апеляційних скарг не спростовують правильності висновків суду першої інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 10 лютого 2010 року у справі «Серявін та інші проти України» (Seryavin and others v. Ukraine, № 4909/04, § 58).

Керуючись ст. 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Літинського Олександра Павловича залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 - адвоката Проціва Ярослава Ярославовича залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Піддубної Ольги Володимирівни задовольнити частково.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 27 вересня 2019 року в частині визнання за ОСОБА_1 права власності на 1/2 частки трикімнатної квартири АДРЕСА_2 , скасувати.

Постановити в цій частині нове судове рішення про відмову в задоволенні позову про визнання за ОСОБА_1 права власності на трикімнатну квартиру АДРЕСА_6 .

В решті рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 08 лютого 2021 року.

Суддя-доповідач Г. М. Кирилюк

Судді: І. М. Рейнарт

Т. А. Семенюк