Справа № 186/92/21
Провадження номер № 2/0186/131/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 грудня 2021 року м. Першотравенськ

Першотравенський міський суд Дніпропетровської області в складі:

головуючого судді Кривошеї С.С.

секретар - Кравченко А.Г.

за участю:

позивача ОСОБА_1

представника відповідача адвоката Корсуновського П.Ю. (який приймає участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції)

розглянувши у відкритому судовому засіданні в дистанційному провадженні в режимі відеоконференції в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна колишнього подружжя

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до Першотравенського міського суду з позовною заявою до ОСОБА_2 , третя особа Кредитна спілка «Самара» про поділ майна колишнього подружжя.

З урахуванням змінених позовних вимог прохав суд визнати спільною сумісною власністю колишнього подружжя грошові кошти в сумі 200000,00 грн., що перебували на депозитних рахунках, відкритих на ім`я ОСОБА_2 , згідно договорів про внесення внеску (вкладу) члена кредитної спілки «Самара» на депозитний рахунок: ДД №46-1/20 від 11 лютого 2020 року на суму 50000,00 грн.; ДД №48-1/20 від 12 лютого 2020 року на суму 50000,00 грн.; №139-1/20 від 09 липня 2020 року на суму 50000,00 грн.; №140-1/20 від 10 липня 2020 року на суму 50000,00 грн., а також отримані проценти по цим договорам в сумі 483,70 грн., а всього 200483,70 грн., стягнути з ОСОБА_2 на його користь кошти в розмірі 1/2 частини від суми знятих депозитів та нарахованих по ним відсотках, що складає 100241,85 грн. та стягнути на його користь судові витрати по справі.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 06 серпня 2012 року він уклав шлюб з ОСОБА_3 , що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 , яке видане виконкомом Дмитрівської сільської ради Петропавлівського району Дніпропетровської області, актовий запис №21. Від шлюбу вони мають малолітню дитину сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

З відповідачем вони проживали разом приблизно до листопада 2020 року, оскільки у жовтні він дізнався про її зраду з іншим чоловіком та подав до суду позов про розірвання шлюбу.

Рішенням Першотравенського міського суду Дніпропетровської області №166/1399/20 від 30 листопада 2020 року шлюб між ними було розірвано. Рішення набрало законної сили 31 грудня 2020 року.

За час перебування у шлюбі ними було придбано квартиру АДРЕСА_1 , та автомобіль марки «Nissane» моделі «JUKE» р/н НОМЕР_2 . Щодо цього майна ними було добровільно досягнуто згоди з поділу: йому квартиру, відповідачу автомобіль, що було посвідчено нотаріально 20 січня 2021 року. Проте, як йому стало відомо пізніше, відповідач на протязі 2020 року внесла на депозит спільні сімейні кошти у розмірі 200 000 гривень (з процентною ставкою 20% річних), що підтверджується договорами про внесення внеску (вкладу) члена кредитної спілки на депозитний рахунок «Строковий» з процентною ставкою 20% річних по кожному з них, укладеними між відповідачем та третьою особою Кредитною спілкою «Самара»: ДД №46-1/20 від 11 лютого 2020 року на суму 50 000 гривень; ДД №48-1/20 від 12 лютого 2020 року на суму 50 000 гривень; №139-1/20 від 09 липня 2020 року на суму 50 000 гривень; №140-1/20 від 10 липня 2020 року на суму 50 000 гривень.

Таким чином, він вважає, що вищезазначені грошові кошти є їх спільною сумісною власністю разом з процентами, а тому Ѕ частина повинна належати йому.

Як йому стало відомо, відповідач зазначені вище депозитні рахунки закрила та у період не проживання з ним з 01 по 04 грудня 2020 року, отримала від Кредитної спілки «Самара» 200000,00 грн. вкладеного депозиту та проценти на загальну суму 483,70 грн., тобто привласнила собі спільні сімейні кошти, що підтверджується видатковими касовими ордерами.

У ході судового розгляду ОСОБА_1 підтримав заявлені позовні вимоги та прохав їх задовольнити. Крім того позивач зазначив, що він повністю довіряв своїй колишній дружині ОСОБА_2 , та за її проханням віддавав їй свої гроші для «розумного вкладення», а також здійснив у лютому 2020 року позику в розмірі 200000 гривень (під 10% річних) у ОСОБА_5 , строком на один рік, які також передав ОСОБА_2 та які на теперішній час не повернув позикодавцю у повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_2 та її представник адвокат Корсуновський П.Ю. заявлені вимоги не визнали та адвокатом було надано відзив на позовну заяву в якому він зазначив, що після розірвання шлюбу позивач та відповідач вирішили нотаріально поділити спільне майно подружжя уклавши 20 січня 2021 року договір про поділ спільного сумісного майна, набутого за час шлюбу. Договір було укладено за ініціативою та фактично на вимогу позивача, оскільки позивач до моменту підписання договору ховав у невідомому місці транспортний засіб відповідача та не пускав відповідача до квартири.

Не зважаючи на те, що квартира та автомобіль придбані переважно за кошти відповідача, так як позивач протягом шлюбу часто виїздив за кордон начебто на заробітки, але повертався без грошей, а відповідач в цей час працювала на різних роботах та вела свій бізнес, будучи фізичною особою-підприємцем, відповідач погодилась на запропонований варіант поділу майна позивачем.

Відповідач усвідомлювала, що у разі судових процесів щодо поділу майна втратить значний час та сили, а умови зберігання транспортного засобу який утримував позивач їй були не відомі, але від спеціалістів дізналась, що простій автомобіля в несприятливих умовах може привести до виходу із ладу основних агрегатів, а також вплинути на лакофарбовий шар. Щодо квартири до якої її також не впускав позивач за умови, що відповідач переїхала до м. Дніпро, їй все одно б довелось таку квартиру продавати.

Отже, у зв`язку з вищевказаними обставинами відповідачем 20 січня 2021 року було укладено відповідний договір.

З преамбули до цього договору вбачається, що у зв`язку із розірванням шлюбу між сторонами (свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_1 , видане виконкомом Дмитрівської сільської ради Петропавлівського району Дніпропетровської області 06 серпня 2012 року, актовий запис № 21; рішення Першотравенського міського суду по справі № 186/1399/20 від 30.11.2020 року, що набрало законної сили 31.12.2020 року), за взаємною згодою сторони проводять поділ спільного сумісного майна, набутого за час шлюбу.

З п.1 Договору вбачається, що зазначеним майном є квартира, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 70,0 кв.м., житловою площею 42,7 кв.м. та транспортний засіб марки NISSAN, моделі JUKE, тип загальний легковий - загальний хетчбек - В, номер шасі (кузова рами) НОМЕР_3 , об`єм двигуна 1598, колір білий, рік випуску 2012, дата першої реєстрації 11.04.2012 року, дата реєстрації 16.02.2019 року, реєстраційний номер НОМЕР_4 .

Отже, сторони 20 січня 2021 року визначили перелік майна, яке вважали спільною сумісною власністю подружжя та здійснили відповідний розподіл майна та підтвердили відсутність претензій один до одного та підписали відповідні акти приймання-передачі майна, чим закінчили поділ майна набутого за час шлюбу.

Втім, вже 21 січня 2021 року, тобто вже наступного дня після підписання договору про поділ майна подружжя позивач звернувся до суду з позовом про поділ майна колишнього подружжя в якому зазначив наступне:

«За час перебування у шлюбі нами було придбано квартиру АДРЕСА_1 та автомобіль марки «Nissane» моделі «JUKE» д/н НОМЕР_4 . Щодо цього майна нами було добровільно досягнуто згоди з поділу: мені квартиру, відповідачу - автомобіль, що було посвідчено нотаріально 20 січня 2021 року. Проте, як мені стало потім відомо. Відповідач на протязі 2020 року внесла на депозит спільні сімейні кошти у розмірі 200 000 гривень (з процентною ставкою 20% річних), її заробітну платню я ніколи не бачив (стверджувала, що витрачає на власні потреби та потреби сім`ї), також надав їй кошти зі свого доходу (заробітної плати та підробітку).

Ця обставина підтверджується договорами про внесення внеску (вкладу) члена кредитної спілки на депозитний рахунок «Строковий» з процентною ставкою 20% річних по кожному з них, укладеними між Відповідачем та Третьою особою: ДД №46-1/20 від 11 лютого 2020 року на суму 50 000 гривень; ДД 48-1/20 від 12 лютого 2020 року на суму 50 000 гривень; №139-1/20 від 09 липня 2020 року на суму 50 000 гривень; №160-1/20 від 10 липня 2020року на суму 50 000 гривень.»

Позовна заяву було подано до суду 21 січня 2021 року, не пізніше ніж о 9 годині ранку, що підтверджується звітом авторозподілу судової справи. Отже, 20 січня 2021 року позивач підписав договір про поділ спільного майна, набутого за час шлюбу. В цей же день позивач встиг дізнатися про наявність депозитних договорів, підготувати та підписати відповідний позов та вже зранку наступного дня подати його до суду.

Такий наданий позивачем опис подій є очевидно нереалістичним, що свідчить про те, що позивач заздалегідь знав про вказані депозитні договори, розділив майно подружжя, а потім вирішив спробувати стягнути ще додаткові кошти за рахунок особистих грошових коштів відповідача, які вона поклала на відповідні депозитні рахунки.

Подання даного позову є зловживанням позивачем своїми правами, оскільки позивач розділивши майно з відповідачем, вже наступного дня подав позов щодо нібито невідомого йому майна. Фактично є використанням своїх прав на шкоду відповідачу та з метою ввести суд в оману. За таких обставин позовні вимоги не підлягають задоволенню у зв`язку з тим, що власність подружжя вже була поділена, а позивач вчинив відповідні дії зловживаючи своїми процесуальними правами.

Грошові кошти, які були внесені на депозитні рахунки є особистою власністю відповідача і не підлягають поділу. Відповідач прагнула мати хоча б невеликі заощадження на випадок подальшого погіршення сімейних відносин з позивачем. Для цього 08 лютого 2020 року уклала із ОСОБА_6 договір позики грошових коштів та позичила у ОСОБА_6 200 000 грн.

Позикодавець при укладенні цього договору передав позичальнику, а позичальник прийняв від позикодавця грошові кошти у сумі 200 000 (двісті тисяч) гривень 00 коп. строком повернення до 31 липня 2021 року (п. 1 Договору)

За користування коштами позичальник сплачувала позикодавцю винагороду у розмірі 10% (десяти) відсотків річних (п. 2 Договору).

Позичальник має право достроково повернути позикодавцю одержані у позику грошові кошти таким самим чином та в такій самій формі до встановленого строку у п.1 цього договору, сплативши винагороду передбачену п.2 цього договору за фактичний час користування (п.4 Договору).

При цьому будучи членом Кредитної спілки «Самара», відповідач знала про те, що для членів кредитної спілки існують дуже пільгові умови для депозитних вкладів а саме - 20 % річних, що є вдвічі більшим аніж розмір відсотків, які відповідач мала би сплатити за договором позики.

Отже відповідач планувала позичити відповідні грошові кошти під 10% річних та внести їх до кредитної спілки під 20% річних. Після цього відповідач повернула би депозитні вклади з відсотками та повернула б позику з відсотками. Внаслідок цього відповідач мала б змогу здобути 20 000 грн. особистих коштів (різницю між відсотками за депозитними договорами та договором позики).

Тим не менш, членство відповідача у кредитній спілці було припинено, у зв`язку з чим відповідач звернулася до кредитної спілки щодо дострокового повернення депозитних вкладів та не отримала жодних відсотків. Після цього відповідач була змушена достроково повернути внесену позику та сплатити проценти згідно до умов договору.

Отже, відповідач не отримала жодних грошових коштів за рахунок депозитних вкладів. За таких обставин вбачається, що депозитні вклади було зроблена за рахунок особистих запозичень відповідача, а отже їх не можна вважати спільною сумісною власністю подружжя. Тим більше не підлягають задоволенню грошові вимоги про стягнення з відповідача відсотків за депозитними вкладами, оскільки відповідач такі відсотки не отримувала.

У ході розгляду справи, відповідач ОСОБА_2 та її представник адвокат Корсуновський П.Ю. позовні вимоги не визнали та прохали суд відмовити у їх задоволенні.

У судове засідання 02 грудня 2021 року відповідач не з`явилася, про час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином.

Представник третьої особи Кредитної спілки «Самара» у судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності.

Допитана у судовому засіданні свідок ОСОБА_6 пояснила, що на початку лютого 2020 року до неї звернулась ОСОБА_2 ( її племінниця) з проханням позичити їй грошові кошти в розмірі 200 000,00 грн., у зв`язку з сімейними обставинами. Після чого, вона з ОСОБА_7 уклала договір позики, в якому остання зобов`язалась повернути їй грошові кошти до 31 липня 2021 року, а за користування грошима, ОСОБА_2 зобов`язалась сплати їй 10% річних. Приблизно у грудні 2020 року ОСОБА_7 повернула їй грошові кошти разом з процентами. Договір позики вони укладали в одному екземплярі, який зберігався у неї. Після того, як ОСОБА_7 повернула їй гроші разом з процентами в розмірі 216 667,00 грн., вона віддала ОСОБА_7 оригінал договору. Претензій матеріального характеру до ОСОБА_7 , вона не має.

Допитаний у судовому засіданні свідок ОСОБА_5 пояснив, що з ОСОБА_8 вони знайомі дуже давно, разом займались спортом. 06 лютого 2020 року до нього прийшов ОСОБА_9 та прохав позичити йому 200 000,00 грн. на бізнес дружини або на ремонт квартири, його це не цікавило, оскільки ОСОБА_10 запропонував позичити гроші під 10% річних. Грошові кошти він тримає вдома, а не у банку. Оскільки він добре знає ОСОБА_10 , його маму та його сім`ю, він позичив ОСОБА_10 дані грошові кошти. Грошові кошти він передавав ОСОБА_10 у себе вдома без свідків. Гроші він позичив під розписку, яка укладалась у двох примірниках. Позичені гроші ОСОБА_10 до цього часу у повному обсязі йому не повернув. На його неодноразові прохання повернути гроші, ОСОБА_10 пояснював, що у нього ідуть судові тяжби з колишньою дружиною стосовно набутого за час шлюбу майна, тому він не може повернути позичені кошти.

Суд, вислухавши пояснення сторін, свідків, дослідивши матеріали справи, надані сторонами докази, всебічно та повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються заявлені вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи, встановив такі фактичні обставини та відповідні їм правовідносини.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до статті 60 СК України майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно із частиною першою статті 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Статтею 63 СК України визначено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69 - 72 СК України та статтею 372 ЦК України.

Відповідно до статей 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Згідно із частинами другою, третьою статті 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Зазначений правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18).

Згідно усталеної судової практики вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання.

Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України) відповідно до частин другої, третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Судом встановлено, що з 06 серпня 2012 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували в зареєстрованому шлюбі, який було розірвано згідно рішення Першотравенського міського суду Дніпропетровської області від 30 листопада 2020 року, яке набрало законної сили 31 грудня 2020 року.

Від шлюбу сторони по справі мають малолітню дитину сина ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

20 січня 2021 року між сторонами по справі було укладено договір про поділ спільного сумісного майна, набутого за час шлюбу, згідно якого у власність ОСОБА_1 перейшла квартира, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 та у власність ОСОБА_2 - автомобіль марки NISSAN моделі JUKE, реєстраційний номер НОМЕР_4 . Зазначений договір був посвідчений приватним нотаріусом Першотравенського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Дидюком В.В., та зареєстрований в реєстрі за номером 26.

У період перебування сторін по справі у шлюбі, між ОСОБА_2 та Кредитною спілкою «Самара» були укладені договори про внесення внеску (вкладу) членом кредитної спілки на депозитний рахунок «Строковий» : 11 лютого 2020 року ДД №46-1/20 на суму 50000 гривень; 12 лютого 2020 року ДД №48-1/20 на суму 50000 гривень; 09 липня 2020 року №139-1/20 на суму 50000 гривень; 10 липня 2020 року №140-1/20.

Всі вищезазначені договори укладені на аналогічних умовах на строк 12 місяців та п`ять днів, з виплатою 20 відсотків річних. При достроковому розірванні договору перерахунок процентів здійснюється з початку дії Договору.

24 листопада 2020 року ОСОБА_2 подала заяву голові правління КС «Самара» Гягяєвій А.О. про дострокове розірвання договорів: ДД №46-1/20 від 11.02.2020 р.; ДД №48-1/20 від 12 лютого 2020 року ; №139-1/20 від 09 липня 2020 року ; №140-1/20 від 10 липня 2020 року.

Згідно видаткового касового ордеру №796 від 01 грудня 2020 року ОСОБА_2 кредитною спілкою «Самара» було повернуто суму депозитного рахунку в розмірі 50000 грн., по договору №46-1/20, а також 07 грудня 2020 року остання отримала проценти по даному договору в сумі 161 грн.55 коп. (видатковий касовий ордер №825 від 07.12.2020 р.).

02 грудня 2020 року ОСОБА_2 отримала від КС «Самара» 50000 грн. в рахунок повернення суми депозитного рахунку по договору №139-1/20 від 09 липня 2020 року ( видатковий касовий ордер №815 від 02.12.2020р.), а також 07 грудня 2020 року отримала проценти по даному договору в сумі 79 грн.95 коп. (видатковий касовий ордер №827 від 07.12.2020 р.)..

03 грудня 2020 року ОСОБА_12 отримала від КС «Самара» 50000 грн. згідно договору №48-1/20 від 12.02.2020 р. ( видатковий касовий ордер №819 від 03.12.2020 р.), а також 07 грудня 2020 року отримала проценти по даному договору в сумі 162 грн.10 коп. (видатковий касовий ордер №826 від 07.12.2020 р.).

04 грудня 2020 року ОСОБА_12 отримала від КС «Самара» 50000 грн. згідно договору №140-1/20 від 10.07.2020 р. ( видатковий касовий ордер №821 від 10.07.2020 р.), а також 07 грудня 2020 року отримала проценти по даному договору в сумі 79 грн.95 коп. (видатковий касовий ордер №827 від 07.12.2020 р.).

21 січня 2021 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ майна колишнього подружжя.

У ході розгляду даної цивільної справи відповідач ОСОБА_2 22 лютого 2021 року надала суду відзив у якому зазначила, що 08 лютого 2020 року вона уклала з ОСОБА_6 договір позики грошових коштів, відповідно до якого взяла в борг у останньої для особистих потреб 200000 гривень, які зобов`язалася повернути до 31 липня 2021 року зі сплатою відсотків за користування грошовими коштами у розмірі 10% річних.

На підтвердження зазначених доводів відповідачкою було надано суду договір позики, оригінал якого було оглянуто в судовому засіданні та копія долучена до матеріалів справи.

Відповідно до оригіналу договору позики ОСОБА_2 08 грудня 2020 року повернула ОСОБА_6 суму боргу з відсотками в сумі 216 667 гривень, що також в судовому засіданні підтвердила свідок ОСОБА_6 .

У той же час, позивач ОСОБА_1 звертаючись до суду 21 січня 2021 року з позовною заявою про поділ майна колишнього подружжя,, зазначив, що йому після розірвання шлюбу з відповідачкою ОСОБА_2 стало відомо, що остання на протязі 2020 року внесла на депозит спільні сімейні кошти в розмірі 200000 гривень, які на його думку складалися із заробітної плати ОСОБА_2 та коштів, які він надавав останній як дружині для ведення господарства.

17 березня 2021 року ОСОБА_1 подав до суду письмові пояснення в яких вже стверджував, що крім того, що він довіряв своїй колишній дружині та за її проханням віддавав їй свої гроші для «розумного вкладення», він також у лютому 2020 року здійснив позику 200000 гривень (під 10% річних) у ОСОБА_5 строком на один рік, які також передав ОСОБА_2 .

Допитаний у судовому засіданні 31 травня 2021 року ОСОБА_5 пояснив суду, що надав у лютому 2020 року ОСОБА_1 в позику 200000 гривень зі сплатою 10% щорічно, за користування грошовими коштами. Гроші надав позивачу у себе вдома. Договір позики було оформлено розпискою, яка була складена у двох примірниках. Станом на травень 2020 року грошові кошти йому не повернуто. Також ОСОБА_5 зазначив, що зі слів ОСОБА_1 гроші він позичав чи то для ремонту, чи то для бізнесу дружини.

02 грудня 2021 року судом повторно, за клопотанням позивача ОСОБА_1 , було проведено допит свідка ОСОБА_5 , який вже пояснив суду, та надав для огляду договір позики від 06 лютого 2020 року, укладений між ним та ОСОБА_1 , згідно якого ОСОБА_5 надав у позику ОСОБА_1 200000 гривень на строк один рік під 10% річних, для здійснення вкладів родиною ОСОБА_13 . Додатково ОСОБА_5 пояснив, що він передавав кошти у квартирі ОСОБА_1 на його прохання, та на грудень місяць йому вже повернуто 50000 гривень. Ніяких розписок про отримання грошей він ОСОБА_1 не писав, так як довіряє останньому.

Вирішуючи питання про те чи є спільною сумісною власністю подружжя грошові кошти в сумі 200000 гривень, які були внесені на депозитні рахунки КС «Самара» ОСОБА_2 та відсотки, які були нараховані по даним вкладам суд враховує наступне.

Згідно п. 1 ч. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори.

Частиною першою статті 14 ЦК України передбачено, що цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства.

Відповідно до статті 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно з частиною другою статті 1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору та підтверджує як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Частиною першою статті 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Для врегулювання спорів, які виникають із майнових відносин подружжя, поряд із застосуванням норм ЦК України підлягають застосуванню норми СК України.

Згідно з частиною третьою статті 61 СК України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Норма частини третьої статті 61 СК України кореспондує частині четвертій статті 65 цього Кодексу, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Згідно ч.2 ст. 65 СК України, при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.

Згідно до наданих суду договорів позики ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у лютому 2020 року (коли сторони по справі ще перебували у шлюбі), окремо один від одного отримали у позику по 200000 гривень (зазначені договори на час розгляду справи судом нечинними чи неукладеними визнані не були). Приймаючи до уваги те, що жодна із сторін по справі не була обізнана про позику іншого ( що було підтверджено сторонами під час судового розгляду), суд приходить до висновку, що грошові кошти які були отримані як ОСОБА_2 так і ОСОБА_1 були отримані кожним для особистих цілей, та не були витрачені на потреби сім`ї.

Вказані відповідачем обставини набуття нею грошових коштів, які були внесені останньою на депозитні рахунки КС «Самара», не були спростовані позивачем. Більш того, ОСОБА_1 при зверненні до суду з позовом вказував на те, що про існування грошових коштів у зазначеному розмірі йому взагалі нічого не було відомо, що також ставить під сумнів можливість їх накопичення відповідачем під час шлюбу за рахунок спільних доходів подружжя.

Враховуючи вищевикладене суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 про поділ майна колишнього подружжя задоволенню не підлягають

Оскільки у задоволенні позовних вимог відмовлено, судові витрати слід залишити за позивачем ОСОБА_1 .

Керуючись ст.ст. 10, 11,60, 88, 209, 212, 214-215 ЦПК України, - суд

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна колишнього подружжя відмовити.

Судові витрати по справі залишити за позивачем ОСОБА_9 .

Скасувати заходи забезпечення позову, накладені ухвалою Першотравенського міського суду Дніпропетровської області від 21 січня 2021 року у виді: накладення арешту на депозитні рахунки «Строкові», укладені між ОСОБА_2 та Кредитною спілкою «Самара», а саме: серії ДД №46-1/20 від 11 лютого 2020 року на суму 50000 грн., серії ДД №48-1/20 від 12 лютого 2020 року на суму 50000 грн, №139-1/20 від 09 липня 2020 року на суму 50000 грн., №140-1/20 від 10 липня 2020 року на суму 50000 грн. та заборони Кредитній спілці «Самара» вчиняти, щодо грошових коштів, що знаходяться на зазначених депозитних рахунках дії з їх видачі, повернення та переукладення з ОСОБА_2 депозитних договорів.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Дніпровського апеляційного суду через Першотравенський міський суд Дніпропетровської області, а з дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду.

Повний текст рішення виготовлено 09 грудня 2021 року.

Суддя С.С. Кривошея