ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/817/1200/21 Доповідач - Шевчук Г.М.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 листопада 2021 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

Головуючої - Шевчук Г.М.

Суддів - Гірський Б. О., Костів О. З.,

за участі секретаря - Романська К.М.

та сторін представника позивача - Леха М.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу №607/22865/20 за апеляційною скаргою Тернопільського міськрайонного центру зайнятості на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 14 вересня 2021 року, ухваленого суддею Ромазан В.В., повний текст рішення суду складено 20 вересня 2021 року, у цивільній справі за позовом Тернопільського міськрайонного центру зайнятості до ОСОБА_1 про стягнення виплаченого забезпечення допомоги по безробіттю, -

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2020 року позивач Тернопільський міськрайонний центр зайнятості звернувся в суд з позовом до ОСОБА_1 , у якому просять стягнути з відповідача на користь Тернопільського міськрайонного центру зайнятості 5908,52 грн. незаконно отриманої допомоги по безробіттю, а також 2102,00 грн. сплаченого ними судового збору.

В обґрунтування заявлених вимог позивач вказує на те, що ОСОБА_1 03.10.2013 року звернувся до Тернопільського міськрайонного центру зайнятості за сприянням у працевлаштуванні. 03.10.2013 року йому було надано статус безробітного. Відповідач за періоди перебування на обліку в центрі зайнятості, як безробітний, отримав допомогу по безробіттю за період з 03.10.2013 року по 04.10.2014 року в сумі 5908,52 грн. Проведеною позивачем перевіркою встановлено, що ОСОБА_1 приховав відомості про те, що він був зареєстрований як фізична особа підприємець із 05.02.1997 року по 20.02.2020 року, тобто належав до категорії зайнятого населення та не мав права на отримання матеріальної допомоги по безробіттю. Відтак, просять стягнути із відповідача вказану суму коштів, як незаконно отриману.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 14 вересня 2021 року у задоволенні позову Тернопільського міськрайонного центру зайнятості до ОСОБА_1 про стягнення допомоги по безробіттю, відмовлено у повному обсязі.

В апеляційній скарзі Тернопільський міськрайонний центр зайнятості просить скасувати рішення суду першої інстанції - Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області по справі №607/22865/20 від 14.09.2021 року і ухвалити нове рішення по суті позовних вимог, яким стягнути з ОСОБА_1 на користь Тернопільського міськрайонного центру зайнятості допомогу по безробіттю на суму 5908,52 грн. на розрахунковий рахунок Тернопільського міськрайонного центру зайнятості. Вважає, що Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області при розгляді справи і винесенні рішення неповно з`ясував всі обставини, що мають значення для справи, порушив або неправильно застосував норми матеріального права, не врахував усіх доводів позивача, що призвело до винесення помилкового рішення суду.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги посилається на те, що ОСОБА_1 за сприянням у працевлаштуванні звернувся до Тернопільського міськрайонного центру зайнятості 03.10.2013 року, статус безробітного йому надано з 03.10.2013 року.

Вказує, що в результаті звірки інформації ПФУ з базою даних центру зайнятості виявлено, що відповідач перебував на обліку у центрі зайнятості як безробітний і отримував допомогу по безробіттю та одночасно був зареєстрований як фізична особа - підприємець з 05.02.1997 року по 20.02.2020 року.

Зазначає, що сам факт зайнятості особи (а саме, реєстрація як ФОП) є підставою для зняття особи з обліку як безробітної та припинення виплати допомоги по безробіттю. У зв`язку із реєстрацією відповідача як підприємця, на нього покладено обов`язок повідомити про даний факт центр зайнятості при написанні заяви про надання статусу безробітного. Відповідач умисно, усвідомлюючи факт своєї реєстрації як суб`єкта підприємницької діяльності не повідомив про це центр зайнятості та подав вказану заяву, власноручно її підписавши.

Вважає, що суд першої інстанції неповно з`ясував всі обставини, що мають значення для справи, порушив або неправильно застосував норми матеріального права в рішенні щодо ОСОБА_1 , який, перебуваючи на обліку в центрі зайнятості як безробітний, отримав допомогу по безробіттю за період з 03.10.2013 року по 04.10.2014 року в сумі 5908,52 грн. і одночасно був зареєстрований як фізична особа - підприємець 05.02.1997 року.

У відзиві на апеляційну скаргу представниця відповідача ОСОБА_1 - адвокат Руденко О.А. просить апеляційну скаргу Тернопільського міськрайонного центру зайнятості відхилити, рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 14 вересня 2021 року - залишити без змін. Вважає, що доводи Тернопільського міськрайонного центру зайнятості, викладені в апеляційній скарзі, на увагу не заслуговують.

В обґрунтування доводів відзиву зазначає, що не можна погодитися з твердженням апелянта про те, що наявність у ОСОБА_1 статусу фізичної особи суб`єкта підприємницької діяльності позбавляла його права на отримання допомоги по безробіттю.

Вказує, що судом першої інстанції правильно встановлено, що ОСОБА_1 , будь-яких доходів від підприємницької діяльності не отримував, а тому не може вважатися таким, що безпідставно отримав допомогу по безробіттю.

Апеляційним судом не може братися до уваги постанова Верховного Суду від 16.04.2018 у справі № 755/7689/17, оскільки у постанові Верховного Суду від 24.04.2019 викладено висновок про те, то необхідними умовами для визнання особи безробітною і для виплати відповідної грошової допомоги, є не формальна реєстрація особи суб`єктом підприємницької діяльності, а реальне зайняття підприємницькою діяльністю та отримання доходу (прибутку) від такої діяльності, який необхідний людині для забезпечення її фізичного існування (справа № 757/17820/17).

Вважає, що рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільські області від 14 вересня 2021 року є законним і обґрунтованим. Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції не впливають.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_2 підтримав апеляційну скаргу, посилаючись на викладені у ній доводи, рішення суду просить скасувати.

Інші сторони в судове засідання не з`явивилися, хоча належним чином були повідомлені про час і місце судового засідання.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставин справи в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає.

Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції виходив з відсутності правових підстав для задоволення вимог.

Колегія суддів погоджується з даним висновком суду.

Згідно із ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Судом встановлено, 03 жовтня 2013 року ОСОБА_1 звернувся до Тернопільського міськрайонного центру зайнятості за сприянням у працевлаштуванні.

Наказом позивача за №НТ131008 від 08.10.2013 року ОСОБА_1 надано статус безробітного та відповідно до наказу від 10.10.2015 року №НТ131010 з 10.10.2013 року по 04.10.2014 року, призначено допомогу по безробіттю.

Наказом позивача №НТ141013 від 13.10.2014 року припинено виплату допомоги по безробіттю у зв`язку із закінченням строку виплати відповідно до п.п.12 п.1 ст.31 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» з 05.10.2014 року.

Як вбачається із акту Тернопільського міськрайонного центру зайнятості за №132 про розслідування страхових випадків та обґрунтованості виплат матеріального забезпечення відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» від 09 вересня 2020 року, ОСОБА_1 був зареєстрований як суб`єкт підприємницької діяльності згідно витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань із 05.02.1997 р. по 20.02.2020 р.

Так, згідно витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань встановлено, що 05.02.1997 р. проведено державну реєстрацію фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 , 20.02.2020 р. проведено державну реєстрацію припинення його підприємницької діяльності за власним рішенням.

Згідно довідки №782, виданої 13.10.2020 року Тернопільським міськрайонним центром зайнятості, ОСОБА_1 за період із жовтня 2013 року по жовтень 2014 року виплачено допомогу по безробіттю в сумі 5908, 52 грн.

Директором Тернопільського міськрайонного центру зайнятості 12 жовтня 2020 року видано наказ №114 «Д», яким зобов`язано ОСОБА_1 повернути кошти у сумі 5 908 грн. 52 коп. за період перебування на обліку, як безробітного з 03.10.2013 року по 04.10.2014 року.

Звертаючись до суду з позовом, Тернопільський міськрайонний центр зайнятості просив стягнення виплаченої відповідачу допомоги по безробіттю, як безпідставно отриманої.

Згідно з пунктом 1 статті 1 Закону України «Про зайнятість населення» безробіття - соціально-економічне явище, за якого частина осіб не має змоги реалізувати своє право на працю та отримання заробітної плати (винагороди) як джерела існування.

При цьому призначення вказаної допомоги по безробіттю пов`язується саме із наявністю/відсутністю роботи (праці) в особи як можливості діяти. Необхідними умовами для визнання особи безробітною і для виплати відповідної грошової допомоги, є не формальна реєстрація особи як суб`єкта підприємницької діяльності, фізичної особи - підприємця чи приватного підприємця, а реальне зайняття підприємницькою діяльністю та отримання доходу (прибутку) від такої діяльності, який необхідний людині для забезпечення її фізичного існування.

Отже, немає правових підстав для задоволення позову, з огляду на те, що відповідач на час звернення із заявою про надання статусу безробітного господарської діяльності фактично не здійснював, прибутків від такої діяльності не отримував.

Вищевказане узгоджується із висновком викладеним у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду, прийнятої у справі № 545/163/17 (провадження № 61-33727сво18) від 06 лютого 2019 року.

Одним із видів матеріального забезпечення на випадок безробіття згідно з вимогами ч. 1 ст. 7 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» є допомога по безробіттю.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 45 Закону України «Про зайнятість населення» реєстрація безробітного припиняється у разі зайнятості особи.

Судом першої інстанції встановлено, що на період реєстрації відповідача у Тернопільському міськрайонному центрі зайнятості та виплати допомоги по безробіттю останній був зареєстрований як фізична особа-підприємець.

Відповідно до вимог п. 6 Порядку розслідування страхових випадків та обґрунтованості виплати матеріального забезпечення безробітним, затвердженого наказом Міністерства праці та соціальної політики України, Державної податкової адміністрації України від 13.02.2009 № 60/62, постановою правління Пенсійного фонду України 13.02.2009 № 7-1 зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 12 березня 2009 року за №232/16248, у разі встановлення центром зайнятості відповідно до цього Порядку належності безробітної особи до категорії зайнятих така особа знімається з обліку як безробітна в установленому законодавством порядку та повертає суму незаконно отриманого матеріального забезпечення і вартості наданих соціальних послуг з моменту виникнення обставин, що впливають на умови виплати матеріального забезпечення та надання соціальних послуг. Якщо відомості про доходи є недостовірними з вини особи, центри зайнятості припиняють відповідні виплати, а суми здійснених виплат з дня їх призначення повертаються особою відповідно до пункту 7 цього Порядку, згідно з яким рішення про повернення коштів особою чи роботодавцем оформлюється наказом. Протягом двох робочих днів після прийняття рішення центр зайнятості надсилає особі чи роботодавцю листом повідомлення про необхідність протягом 15 календарних днів з дня отримання повідомлення повернути незаконно виплачені кошти.

Згідно ч. 3 ст. 36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» сума виплаченого забезпечення та вартості наданих соціальних послуг застрахованій особі внаслідок умисного невиконання нею своїх обов`язків та зловживання ними стягується з цієї особи відповідно до законодавства України з моменту виникнення обставин, що впливають на умови виплати їй забезпечення та надання соціальних послуг.

Відповідно до статті 1215 ЦК України передбачено загальне правило, коли набуте особою без достатньої правової підстави майно за рахунок іншої особи не підлягає поверненню.

Так, відповідно до статті 1215 ЦК України не підлягає поверненню безпідставно набуті: 1) заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, але за умови відсутності: а) рахункової помилки зі сторони платника; б) недобросовісності з боку набувача; 2) інше майно, якщо це встановлено законом.

Згідно з частиною першою зазначеної статті не підлягає поверненню заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача.

При цьому правильність здійснених розрахунків, за якими була проведена виплата, а також добросовісність набувача презумуються, і відповідно тягар доказування наявності рахункової помилки та недобросовісності набувача покладається на платника відповідних грошових сум.

Зобов`язання у зв`язку з безпідставним набуттям майна виникають за наявності трьох умов: набуття або зберігання майна; набуття або зберігання майна за рахунок іншої особи; відсутність правових підстав для такого набуття чи зберігання або припинення таких підстав згодом. За наявності певних обставин законодавець вважає недоцільним повертати майно одній особі, навіть якщо інша особа набула таке майно за відсутності правових підстав.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 22 січня 2014 року у справі № 6-151цс13.

Доводи апеляційної скарги, що відповідач при отриманні допомоги по безробіттю за вказаний період свідомо приховав інформацію про те, що він був зареєстрований як фізична особа підприємець з 05.02.1997 року по 20.02.2020 року, як підставу для повернення даного виду допомоги колегія суддів не приймає до уваги як необґрунтовані.

Як вбачається із відомостей з Державного реєстру фізичних осіб платників податків про суми виплачених доходів та утримання податків, наданих Тернопільською державною податковою інспекцією, ОСОБА_1 за період з 1 кварталу 2013 року по 4 квартал 2014 року доходів від підприємницької діяльності не отримував.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що даними із відомостей з Державного реєстру фізичних осіб платників податків про суми виплачених доходів та утримання податків, наданих Тернопільською державною податковою інспекцією, ОСОБА_1 за період з 1 кварталу 2013 року по 4 квартал 2014 року доходів від підприємницької діяльності не отримував, відтак, ними підтверджено факт відсутності доходів у ОСОБА_1 від здійснення підприємницької діяльності.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, як такими, що зроблені з урахуванням вимог законів, що регулюють спірні правовідносини, та відповідають наявним у справі доказам.

Суд першої інстанції вірно зазначив, що сам по собі факт реєстрації відповідача в Державному реєстрі, як суб`єкта підприємницької діяльності при тому, що на час надання йому статусу безробітного жодних доходів від підприємницької діяльності (існування яких могло б вплинути на надання статусу безробітного та призначення в зв`язку з цим допомоги) відповідач не отримував, не може, свідчити про наявність, передбачених ст. 36 Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття" підстав для стягнення виплаченої допомоги.

Відповідно до статті 43 Закону України «Про зайнятість населення» статусу безробітного може набути: особа працездатного віку до призначення пенсії (зокрема на пільгових умовах або за вислугу років), яка через відсутність роботи не має заробітку або інших передбачених законодавством доходів, готова та здатна приступити до роботи.

Статус безробітного надається зазначеним у частині першій цієї статті особам за їх особистою заявою у разі відсутності відповідної роботи з першого дня реєстрації у територіальних органах центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, незалежно від зареєстрованого місця проживання чи місця перебування.

Порядок реєстрації, перереєстрації та ведення обліку громадян, які шукають роботу, і безробітних у територіальних органах центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, визначається Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до частин другої, третьої статті 36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття», яка визначає права, обов`язки та відповідальність застрахованих осіб, такі особи, зареєстровані в установленому порядку як безробітні, зобов`язані своєчасно подавати відомості про обставини, що впливають на умови виплати їм забезпечення та надання соціальних послуг. Сума виплаченого забезпечення та вартості наданих соціальних послуг застрахованій особі внаслідок умисного невиконання нею своїх обов`язків та зловживання ними стягується з цієї особи відповідно до законодавства України з моменту виникнення обставин, що впливають на умови виплати їй забезпечення та надання соціальних послуг.

Відповідно до статті 42 Господарського кодексу України, підприємництво -це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб`єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

ОСОБА_1 був зареєстрований як суб`єкт підприємницької діяльності згідно витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань із 05.02.1997 р. по 20.02.2020 р.

Так, згідно витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань встановлено, що 05.02.1997 р. проведено державну реєстрацію фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 , 20.02.2020 р. проведено державну реєстрацію припинення його підприємницької діяльності за власним рішенням.

Даними із відомостей з Державного реєстру фізичних осіб платників податків про суми виплачених доходів та утримання податків, наданих Тернопільською державною податковою інспекцією, ОСОБА_1 за період з 1 кварталу 2013 року по 4 квартал 2014 року доходів від підприємницької діяльності не отримував, відтак, ними підтверджено факт відсутності доходів у ОСОБА_1 від здійснення підприємницької діяльності.

З урахуванням зазначеного суд дійшов вірного висновку про відмову в позові, оскільки позивачем не доведено у діях відповідача умислу на зловживання своїми обов`язками чи свідомого надання неправдивих відомостей при поданні у жовтні 2013 року до Тернопільського міського центру зайнятості заяви про надання статусу безробітного.

Матеріалами справи підтверджено факт відсутності доходів у ОСОБА_1 за період з 03 жовтня 2013 року по 04 жовтня 2014 року та встановлено, що відповідач у вказаний період не здійснював підприємницької діяльності.

Згідно з пунктом 1 статті 1 Закону України «Про зайнятість населення» безробіття - соціально-економічне явище, за якого частина осіб не має змоги реалізувати своє право на працю та отримання заробітної плати (винагороди) як джерела існування.

При цьому призначення вказаної допомоги по безробіттю пов`язується саме із наявністю/відсутністю роботи (праці) в особи як можливості діяти. Необхідними умовами для визнання особи безробітною і для виплати відповідної грошової допомоги, є не формальна реєстрація особи як суб`єкта підприємницької діяльності, фізичної особи - підприємця чи приватного підприємця, а реальне зайняття підприємницькою діяльністю та отримання доходу (прибутку) від такої діяльності, який необхідний людині для забезпечення її фізичного існування.

Отже, немає правових підстав для задоволення апеляційної скарги, з огляду на те, що ОСОБА_1 на час звернення із заявою про надання статусу безробітного підприємницької діяльності фактично не здійснював, прибутків від такої діяльності не отримував.

Вищевказане узгоджується із висновком викладеним у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду, прийнятої у справі № 545/163/17 (провадження № 61-33727сво18) від 06 лютого 2019 року.

Таким чином, доводи Тернопільського міського центру зайнятості щодо повідомлення ОСОБА_1 недостовірних даних, на підставі яких було прийнято рішення про надання статусу йому безробітного, не заслуговують на увагу, оскільки спростовуються матеріалами справи, що відповідач будь-яких доходів від підприємницької діяльності не отримував, а тому не може вважатися таким, що безпідставно отримав допомогу по безробіттю. Крім того, ця інформація не є конфіденційною і Тернопільський міський центр зайнятості не позбавлений права перевірити її під час прийняття рішення про надання статусу безробітного і призначення допомоги по безробіттю.

Судом першої інстанції не встановлено також обставин рахункової помилки з боку позивача та недобросовісності з боку набувача зазначеного виду допомоги по безробіттю, тобто відповідача, а тому судом підставно відмовлено в задоволенні позовних вимог.

У відповідності до ч. 1 ст. 374 Цивільного процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно вимог ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Беручи до уваги те, що доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження і спростовуються належними та допустимими доказами у справі, колегія суддів приходить до висновку про відсутність передбачених ст. 376 ЦПК України підстав для скасування рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 35 ч.ч. 1, 3; 259 ч.ч. 1, 2, 8; 374 ч. 1 п. 1; 375 ч. 1; 381 ч.ч. 1, 3; 382 ч.ч. 1, 2; 384 ч. 1; Цивільного процесуального кодексу України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Тернопільського міськрайонного центру зайнятості залишити без задоволення.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 14 вересня 2021 року залишити без змін.

Судові витрати покласти на сторони в межах сум, ними понесених.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено до 03 грудня 2021 року.

Головуюча : Г.М. Шевчук

Судді: Б.О. Гірський

О.З. Костів