Справа № 466/5578/21 Головуючий у 1 інстанції: Федорова О.Ф.
Провадження № 22-ц/811/2581/21 Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 грудня 2021 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Копняк С.М.,

суддів:- Бойко С.М., Ніткевича А.В.,

секретар - Жукровська Х.І.,

з участю заявниці ОСОБА_1 , представника заявниці адвоката Федькович Г.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Львівського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 23 червня 2021 року, ухвалене в складі головуючого судді ФедоровоїО.Ф., у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересовані особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про видачу обмежувального припису,

В С Т А Н О В И В:

в червні 2021 року до Шевченківського районного суду м. Львова звернулась ОСОБА_1 із заявою про видачу обмежувального припису в якій просила:

- заборонити ОСОБА_2 та ОСОБА_3 перебувати в місті спільного проживання з постраждалими особами: ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за адресою АДРЕСА_1 ;

- заборонити ОСОБА_2 та ОСОБА_3 наближатися на відстань менше 200 метрів до місця проживання постаждалих осіб: ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за адресою АДРЕСА_1 ;

- заборонити ОСОБА_2 та ОСОБА_3 вести листування, телефонні переговори з постраждалими особами: ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та контактувати з ними через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб.

В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що протягом останніх п`яти років заявник із неповнолітнім сином проживають за адресою: АДРЕСА_1 . Квартира, де вони мешкають, належить на праві власності ОСОБА_3 . Тривалий час ОСОБА_2 та ОСОБА_3 вчиняють щодо них домашнє насильство.Зазначає, що відносно ОСОБА_2 та ОСОБА_3 складено заборонні приписи у справах про адміністративне правопорушення (справа № 466/3905/21, справа № 466/4384/21, справа №466/5374/21). Сім`я перебуває на обліку, як така що перебуває у складних життєвих обставинах у зв`язку із домашнім насильством. Все це насильство з боку кривдників впродовж тривалого часу, призвело її до нервових зривів. У зв`язку з вище наведеним вимушена звертатися за захистом своїх прав та прав малолітнього сина до суду.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 23 червня 2021 року заяву ОСОБА_1 , заінтересовані особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про видачу обмежувального припису - задоволено частково.

Вирішено:

видати обмежувальний припис відносно ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , Ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , та проживає за адресою: АДРЕСА_3 - строком на 1 (один) місяць, яким покласти на нього наступні обов`язки:

- заборонити ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , Ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , та проживає за адресою: АДРЕСА_3 протягом 1 (одного) місяця перебувати в місті спільного проживання з постраждалими особами: ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за адресою АДРЕСА_1 ;

- заборонити ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , Ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , та проживає за адресою: АДРЕСА_3 протягом 1 (одного) місяця наближатися на відстань менше 200 метрів до місця проживання постраждалих осіб: ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за адресою АДРЕСА_1 .

У решті вимог відмовити.

Судові витрати по справі, пов`язані з розглядом справи про видачу обмежувального припису, віднести на рахунок держави.

Рішення суду про видачу обмежувального припису підлягає негайному виконанню, а його оскарження не зупиняє його виконання.

Про видачу обмежувального припису не пізніше наступного дня з дня ухвалення рішення повідомити Шевченківський ВП ГУ НП у Львівській області - для взяття особи, стосовно якої видано обмежувальний припис на профілактичний облік, направивши копію рішення - для відома та виконання.

Не погоджуючись з даним рішенням,ОСОБА_2 оскаржив таке в апеляційному порядку, подавши апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі зазначає, що оскільки на сьогоднішній день відносно нього відсутні будь-які адміністративні, кримінальні провадження, відтак категорично заперечує проти законності оспорюваного рішення. Те, в чому його обвинувачує його дружина, не відповідає дійсності та не підтверджено жодними доказами. Зазначає, що він хвилюється за психологічний стан дитини, оскільки саме дружина вчиняє всі дії щодо порушення психологічного стану сина.

Просить скасувати рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 23 червня 2021 року та відмовити заявнику в задоволенні її заяви повністю.

В листопаді 2021 року від представника заявника ОСОБА_1 - адвоката Федькович Г.В. надійшов відзив на апеляційну скаргу. В обґрунтування такого зазначає, що суд першої інстанції об`єктивно оцінив докази домашнього насильства з боку ОСОБА_2 і встановив наявність ризиків повторення такого насильства щодо ОСОБА_1 та її сина ОСОБА_4 . Підстав для скасування рішення суду не має. Просить рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 23 червня 2021 року залишити без змін, апеляційну скаргу без задоволення.

Зазначене рішення суду першої інстанції оскаржується лише в частині задоволених вимог і відповідно до приписів статті 367 ЦПК України апеляційним судом перевіряється законність і обґрунтованість цього рішення суду лише в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення заявниці та її представника, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також вимог та підстав заяви, що були предметом розгляду в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, виходячи з такого.

Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції в оскаржуваній його частині відповідає в повній мірі.

З матеріалів справи убачається, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , перебувають у зареєстрованому шлюбі, актовий запис № 8 від 22 липня 2006 року, свідоцтво про шлюб Серія НОМЕР_2 . Сторони є батьками малолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , актовий запис № 1353 від 19.12.2017 року, свідоцтво про народження Серія НОМЕР_3 . Проживають разом із малолітнім сином ОСОБА_4 за адресою: АДРЕСА_3 . Власником квартири є громадянка ОСОБА_3 , згідно довідки про фактичне місце проживання № 10/06/2021 від 10 червня 2021 року (а.с. 16).

Відносно ОСОБА_3 03.06.2021 року застосовано терміновий заборонний припис (Серія АА № 180567) (а.с. 17).

Відносно ОСОБА_2 08.04.2021 року застосовано терміновий заборонний припис (Серія АА № 181577) та 03.06.2021 року застосовано терміновий заборонний припис (Серія АА № 181245) (а.с. 18).

Згідно інформаційної довідки Львівського міського центру соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді із ОСОБА_1 проведена консультація з метою з`ясування обставин, особливостей, послідовності подій та впливу на психологічний стан жінки ситуації у сім`ї, де, зі слів ОСОБА_1 , вчинено її чоловіком ОСОБА_2 психологічне, економічне, фізичне домашнє насилля над нею у присутності малолітнього сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Крім того, зроблено висновок, що у ОСОБА_1 наявна психологічна травма внаслідок вчинення домашнього насилля, та вона - ОСОБА_1 потребує подальшої роботи із психологом, наявність виражених ознак негативного впливу вчинення домашнього насилля над нею та її сином, перебування тривалий час у стані стресу (а.с.25).

Основним нормативно - правовим актом, яким регулюються спірні правовідносини є Закон України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», який визначає організаційно-правові засади запобігання та протидії домашньому насильству, основні напрями реалізації державної політики у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, спрямовані на захист прав та інтересів осіб, які постраждали від такого насильства.

Закон України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», положеннями якого заявник обґрунтовує свої вимоги, та норми статей 350-1 - 350-8 Цивільного процесуального кодексу України, які визначають підстави для видачі обмежувального припису, набрали чинність 07 січня 2018 року.

Розділ IV глави 13 Цивільного процесуального кодексу України визначає порядок розгляду судом справ про видачу і продовження обмежувального припису.

Згідно з пунктами 3, 14 та 17 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» домашнє насильство це діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.

Психологічне насильство це форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи.

Фізичне насильство це форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру.

Економічне насильство форма домашнього насильства, що включає умисне позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна, коштів чи документів або можливості користуватися ними, залишення без догляду чи піклування, перешкоджання в отриманні необхідних послуг з лікування чи реабілітації, заборону працювати, примушування до праці, заборону навчатися та інші правопорушення економічного характеру (пункт 4 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству»).

Кривдником є особа, яка вчинила домашнє насильство у будь-якій формі (пункт 6 частини першої статті 1 Закону).

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 24 Закону до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належить обмежувальний припис стосовно кривдника.

За пунктом 7 частини першої статті 1 Закону обмежувальний припис стосовно кривдника - це встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи.

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 756/3859/19 (провадження № 61-11564св19) зроблено висновок, що «враховуючи положення Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», обмежувальний припис за своєю суттю не є заходом покарання особи (на відміну від норм, закріплених у КУпАП та КК України), а є тимчасовим заходом, виконуючим захисну та запобіжну функцію і направленим на попередження вчинення насильства та забезпечення першочергової безпеки осіб, з огляду на наявність ризиків, передбачених вищезазначеним законом, до вирішення питання про кваліфікацію дій кривдника та прийняття стосовно нього рішення у відповідних адміністративних або кримінальних провадженнях».

Відповідно до частини 3 статті 26 Закону рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків.

Оцінка ризиків полягає в оцінюванні вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи (пункт 9 частини першої статті 1 Закону).

Тобто, оцінка ризиків має проводитись за факторами небезпеки (ризиків) щодо вчинення домашнього насильства шляхом відібрання свідчень від постраждалої від такого насильства особи, з`ясування обставин конфлікту та виявлення чинників і умов, які створюють або можуть створювати небезпеку для цієї особи. Фактори небезпеки (ризику) щодо вчинення домашнього насильства мають визначатися за результатами оцінки дій кривдника, які свідчать про ймовірність настання летальних наслідків у разі вчинення домашнього насильства та загальної оцінки ситуації вчинення домашнього насильства з метою виявлення вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті такої особи (правовий висновок, викладений в постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 березня 2020 року у справі № 159/4550/19 (провадження № 61-884св20) та від 17 лютого 2021 року у справі № 753/19409/19 (провадження № 61-6763св20).

У частині другій статті 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» обмежувальним приписом визначаються один чи декілька таких заходів тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов`язків: 1) заборона перебувати в місці спільного проживання (перебування) з постраждалою особою; 2) усунення перешкод у користуванні майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності або особистою приватною власністю постраждалої особи; 3) обмеження спілкування з постраждалою дитиною; 4) заборона наближатися на визначену відстань до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування постраждалою особою; 5) заборона особисто і через третіх осіб розшукувати постраждалу особу, якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею; 6) заборона вести листування, телефонні переговори з постраждалою особою або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб.

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 350-4 ЦПК України у заяві про видачу обмежувального припису повинно бути зазначено обставини, що свідчать про необхідність видачі судом обмежувального припису, та докази, що їх підтверджують (за наявності).

Відповідно до частини першої статті 350-6 ЦПК України, розглянувши заяву про видачу обмежувального припису, суд ухвалює рішення про задоволення заяви або про відмову в її задоволенні.

Законом визначено, що видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися лише в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних факторів та ризиків.

Під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві.

Така правова позиція викладена в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: від 14 січня 2020 року в справі № 754/6995/19 (провадження № 61-16980св19).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 квітня 2020 року в справі № 754/11171/19 (провадження № 61-21971св19) вказано, що тимчасове обмеження права власності кривдника з метою забезпечення безпеки постраждалої особи шляхом встановлення судом обмежувального припису у порядку, визначеному Законом № 2229-VIII, є легітимним заходом втручання у права та свободи особи. При вирішенні питання щодо застосування такого заходу суд на підставі установлених обставин справи та оцінки факторів небезпеки (ризиків) щодо вчинення домашнього насильства має оцінити пропорційність вручання у права і свободи особи враховуючи, що ці заходи пов`язані із протиправною поведінкою такої особи.

Притягнення особи до адміністративної відповідальності за вчинення домашнього насильства (правопорушення, передбаченого частиною першою статті 173-2 КУпАП) може бути підставою для застосування заходів обмежувального припису. Такий правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 вересня 2019 року у справі № 452/317/19-ц (провадження № 61-12915св19).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 липня 2020 року у справі №753/10840/19 (провадження №61-22727св19) зроблено такий висновок: «Видача обмежувального припису є обов`язковою в разі доказово обґрунтованого постійного використання у безпосередньому спілкуванні або переписці з колишнім чоловіком/дружиною та дітьми погроз, у тому числі фізичною розправою, вживанням щодо них ненормативної лексики, образ та приниження, які кваліфікуються як домашнє насильство у формі психологічного насильства».

Відповідно до частин 1, 5 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

За змістом статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу.

Колегією суддів встановлено, що дії ОСОБА_2 свідчать про схильність насильницьких дій відносно ОСОБА_1 та малолітнього ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та вказують на вірогідність продовження вчинення домашнього насильства, з можливістю настання тяжких або особливо тяжких наслідків.

Ураховуючи вичерпність переліку заходів тимчасового обмеження прав кривдника у формі встановлення судом обмежувального припису, визначених частиною другою статті 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», оцінюючи вірогідність продовження чи повторного вчинення таких дій заінтересованою особою ОСОБА_2 по відношенню до заявниці і їх малолітнього сина, та настання відповідних наслідків їх вчинення, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про необхідність встановлення заборон відносно останніх.

Розглядаючи даний спір, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, вірно встановив обставини справи та прийшов до обґрунтованого висновку про часткове задоволення заяви.

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.).

Пункт 1 статті 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Пунктом 1 частини першої статті 374 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки рішення суду відповідає вимогам процесуального та матеріального права, обставинам справи, доводи скарги висновків суду не спростовують, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваного рішення суду.

Керуючись статтями 268, 367, 368, 374, 375, 382 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 23 червня 2021 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 02 грудня 2021 року.

Головуючий С.М. Копняк

Судді: С.М. Бойко

А.В. Ніткевич