КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
апеляційне провадження № 22-ц/824/677/2021 Доповідач Заришняк Г.М
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 лютого 2021 року Київський апеляційний суд в складі суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого - Заришняк Г.М.

Суддів - Мараєвої Н.Є., Рубан С.М.

при секретарі - Діденку А.С.

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 03 вересня 2020 року в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: ОСОБА_4 про усунення від права на спадкування та зміну черговості одержання права на спадкування,-

В С Т А Н О В И В :

Вгрудні 2015 року ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_5 , ОСОБА_3 про усунення від права на спадкування та зміну черговості одержання права на спадкування.

В обґрунтування позовних вимог позивач вказувала, що вісім років проживала у АДРЕСА_1 однією сім`єю та вела спільне господарство з ОСОБА_6 , котрий помер ІНФОРМАЦІЯ_1 у віці 59 років і не залишив заповіту.

Зазначала, що згідно положень ст. 1261 ЦК України право на спадкування після смерті ОСОБА_6 у першій черзі за законом мають його доньки - ОСОБА_5 та ОСОБА_3 , а вона як родич четвертого ступеня споріднення спадкодавця, які проживали разом більше п`яти років до часу відкриття спадщини, відповідно до ст. 1265 ЦК України, є спадкоємцем п`ятої черги, проте, вона не згодна з таким визначенням черговості.

Вказувала, що 13 років вона разом із чоловіком боролися з його хворобою, з 2007 року ОСОБА_6 все частіше потрапляв до лікарні на стаціонарне лікування, а з 2013 року померлий за своїм станом здоров`я вже потребував догляду та утримання, котрі здійснювала саме позивачка, в той час як обидві його доньки не виконували своїх обов`язків, визначених ст. ст. 202, 203 СК України. Тому вважала, що ОСОБА_5 та ОСОБА_3 своєю бездіяльністю по відношенню до становища батька порушили не лише норми моралі, але й приписи закону, що тягне за собою наслідки у вигляді застування до них ч. 5 ст. 1224 ЦК України. Посилаючись на викладене, та з урахуванням положень ч. 2 ст. 1259 ЦК України просила суд:

- усунути ОСОБА_5 та ОСОБА_3 від права спадкування майна спадкодавця ОСОБА_6 , до якого входить квартира АДРЕСА_2 та інше рухоме і нерухоме майно;

- визнати за нею, спадкоємцем п`ятої черги за законом, право на спадкування зазначеного майна спадкодавця ОСОБА_6 у першій черзі;

- встановити юридичний факт шлюбних відносин між ОСОБА_1 та ОСОБА_6 з 1997 року по 2015 рік включно;

- вирішити питання судових витрат.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 03 вересня 2020 року у позові було відмовлено.

В апеляційний скаргах ОСОБА_1 , посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким її позовні вимоги задовольнити повністю.

У поданому відзиві представник відповідача ОСОБА_2 просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін, посилаючись на його законність та обґрунтованість.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник позивачки підтримала апеляційні скарги з підстав та доводів, викладених в них.

Представники відповідачів та третьої особи проти апеляційних скарг позивачки заперечували, посилаючись на законність судового рішення.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційних скарг, перевіривши законність й обґрунтованість постановленого рішення суду в цій частині, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з таких підстав.

Як вбачається з матеріалів справи і це було встановлено судом, що згідно свідоцтва про смерть від 28.10.2016 року серія НОМЕР_1 ОСОБА_6 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 у віці 58 років, про що 18.07.2015 року Відділом реєстрації смерті у м. Києві Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у місті Києві складено відповідний актовий запис № 11288 (т. 2 а.с. 61).

Після смерті ОСОБА_6 приватним нотаріусом Бондаренко Г.О. відкрито спадкову справу №08/2015 (т. 2 а.с. 46-131).

21.07.2015 року до приватного нотаріуса КМНО Бондаренко Г.О. із заявою про прийняття спадщини після смерті батька ОСОБА_6 звернулась його донька - ОСОБА_2 , факт родинних відносин між нею та померлим підтверджено копією свідоцтва про народження НОМЕР_2 від 16.05.1992 року (т. 3 а.с. 47, 50).

22.07.2015 року до приватного нотаріуса КМНО Бондаренко Г.О. із заявою про прийняття спадщини після смерті чоловіка ОСОБА_6 звернулась позивачка ОСОБА_1 , факт родинних відносин якої із спадкодавцем не підтверджено (т. 3 а.с. 54).

14.01.2016 року до приватного нотаріуса КМНО Бондаренко Г.О. із заявою про прийняття спадщини після смерті чоловіка ОСОБА_6 звернулась дружина - ОСОБА_4 , факт родинних відносин між нею та померлим підтверджено копією витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища №8 від 04.08.2015 року (т. 3 а.с. 62, 67).

14.01.2016 року до приватного нотаріуса КМНО Бондаренко Г.О. із заявою про прийняття спадщини після смерті батька, ОСОБА_6 , звернулась його донька - ОСОБА_3 , факт родинних відносин між нею та померлим підтверджено копією свідоцтва про народження НОМЕР_3 від 16.11.1979 року (т. 3 а.с. 69, 72).

Згідно копії інформаційної довідки зі спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) № 40999351 від 21.07.2015 року інформація щодо наявних заповітів та спадкових договорів після смерті ОСОБА_6 відсутня (т. 3 а.с. 52).

Звертаючись з даним позовом, позивачка просила встановити юридичний факт шлюбних відносин між ОСОБА_1 та ОСОБА_6 з 1997 року по 2015 рік включно.

Відмовляючи в задоволенні вказаної вимоги, суд першої інстанції виходив з необґрунтованості позову в даній частині.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду, виходячи з наступного.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

На підставі положень п. 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України суд розглядає у порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту родинних відносин між фізичними особами. Юридичні факти можуть бути встановлені лише для захисту, виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав самого заявника.

Згідно з роз`ясненнями, що містяться в п.2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», справи про спадкування розглядаються судами за правилами позовного провадження, якщо особа звертається до суду з вимогою про встановлення фактів, що мають юридичне значення, які можуть вплинути на спадкові права й обов`язки інших осіб та (або) за наявності інших спадкоємців і спору між ними.

Отже, факт родинних відносин між ОСОБА_6 та ОСОБА_1 , як чоловіка та дружини, має юридичне значення, оскільки від його встановлення залежить виникнення у позивача права на спадкування за померлим.

Щодо періоду, за який просить встановити юридичний факт спільного проживання позивачки з померлим ОСОБА_6 з 1997 року по 2015 рік включно, слід зазначити наступне.

Пунктом 11 постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» встановлення судом факту перебування у фактичних шлюбних відносинах на підставі п. 5 ст. 273 ЦПК може мати місце, якщо такі відносини виникли до 08.07.1944 року і тривали до смерті (пропажі без вісті на фронті) одного з подружжя, внаслідок чого шлюб не може бути зареєстровано в органах реєстрації актів громадського стану. В інших випадках заяви про встановлення факту перебування у фактичних шлюбних відносинах судовому розгляду не підлягають.

Інститут фактичних шлюбних відносин введений у національне законодавство Сімейним Кодексом України, який набрав чинності 01.01.2004 року.

За загальним правилом дії законів та інших правових актів у часі (ч. 1 ст. 58 Конституції України) норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набрання ним чинності, тобто не раніше 01.01.2004 року. До сімейних відносин, які вже існували на зазначену дату, норми СК України застосовуються в частині лише тих прав і обов`язків, що виникли після набрання ним чинності.

Факт встановлення спільного проживання між чоловіком та жінкою Кодексом про шлюб та сім`ю, який був чинним до 2004 року, не можливо, оскільки законодавством України, яке діяло до 2004 року, встановлення такого факту не мало правового значення.

Посилання позивачки в апеляційній скарзі на те, що доказом факту спільного проживання нею з померлим є факт спільного відпочинку сторін, спільна присутність на святах, наявність у позивача копій лікарських документів померлого ОСОБА_6 , не можуть бути прийняті до уваги, оскільки самі по собі, без доведення факту ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю, не можуть свідчити про те, що між сторонами склались та мали місце, протягом вказаного періоду часу, усталені відносини, які притаманні подружжю.

Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки (ч. 2 ст. 3 СК України).

Відповідно до частин 1, 2 ст. 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану.

Статтею 25 цього Кодексу передбачено, що жінка та чоловік можуть одночасно перебувати лише в одному шлюбі.

Жінка та чоловік мають право на повторний шлюб лише після припинення попереднього шлюбу.

Згідно із ч. 1 ст. 36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

У четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини (ст. 1264 ЦК України).

Аналіз наведених норм дає змогу зробити висновок, що для застосування положень вказаної статті необхідною умовою є встановлення факту неперебування осіб у будь-якому іншому шлюбі.

Судом встановлено, що на момент смерті ОСОБА_6 перебував у зареєстрованому шлюбі з третьою особою у справі - ОСОБА_4 , що підтверджується даними витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища № 8 від 04.08.2015 року.

Шлюб між ОСОБА_6 та ОСОБА_4 анульовано та розірвано в установленому порядку не було, про що свідчить відсутність відповідної відмітки в актовому записі, а також повідомлено, що ці громадяни не звертались до відділу РАГС із заявою про розірвання їхнього шлюбу (т. 2 а.с. 10, 11).

Відповідно до ст. 180 КпШС, яка була чинною на момент розірвання шлюбу, Реєстрація розірвання шлюбу на підставі рішення суду провадиться по пред`явленні подружжям або одним з них копії судового рішення, що набрало законної сили, а також квитанції про сплату встановленої судом суми.

Шлюб вважається припиненим з моменту реєстрації розлучення в органах реєстрації актів громадянського стану ( ст.44 КпШС, в чинній редакції на час ухвалення рішення про розірвання шлюбу).

Наявна у матеріалах справи копія рішення Подільського районного суду м. Києва від 29.10.1991 року про розірвання шлюбу між ОСОБА_4 та ОСОБА_6 не спростовує факту неприпинення шлюбу, оскільки ні ОСОБА_6 , ні ОСОБА_4 ніколи не звертались до органів РАГСУ з метою внесення відповідних відомостей та запису про розірвання їхнього шлюбу до Державного реєстру записів актів цивільного стану, як того вимагали положення ст. 44 КпШС УРСР, що був чинний на момент ухвалення судового рішення про розірвання шлюбу.

Отже, з урахуванням наведеного, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про те, що шлюб між ОСОБА_4 та померлим ОСОБА_6 , щодо розірвання якого було ухвалено відповідне судове рішення від 29.10.1991 року, не припинився, оскільки, згідно положень ст. 44 КпШС УРСР, що був чинний на момент ухвалення даного судового рішення про розірвання шлюбу, момент припинення шлюбу, розірваного у судовому порядку до 01.01.2004 року, визначався саме датою реєстрації його розірвання в органах РАЦС.

Крім того, як слідує з показів: свідків ОСОБА_8 , який є сусідом ОСОБА_4 , та був сусідом ОСОБА_6 , ОСОБА_5 , яка є позашлюбною донькою ОСОБА_6 , а також третьої особи, допитаної судом першої інстанції в якості свідка, що ОСОБА_4 та померлий ОСОБА_6 проживали разом як сім`я до самої смерті ОСОБА_6 , при цьому заперечували факт окремого проживання ОСОБА_4 та ОСОБА_6 .

Вказані свідчення належними доказами не спростовані, а тому суд першої інстанції правильно прийняв їх до уваги.

Щодо позовних вимог про усунення ОСОБА_5 та ОСОБА_3 від права спадкування майна спадкодавця ОСОБА_6 , до якого входить квартира АДРЕСА_2 та інше рухоме і нерухоме майно, та визнання за позивачкою, спадкоємцем п`ятої черги за законом, права на спадкування зазначеного майна спадкодавця ОСОБА_6 у першій черзі, суд прийшов до наступного.

Відповідно до ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Згідно зі ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Статтею 1258 ЦК України передбачено, що спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених ст. 1259 цього Кодексу.

За правилом до ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

При цьому статтею 1259 ЦК України визначено, що черговість одержання спадкоємцями за законом права на спадкування може бути змінена нотаріально посвідченим договором заінтересованих спадкоємців, укладеним після відкриття спадщини. Цей договір не може порушити прав спадкоємця, який не бере у ньому участі, а також спадкоємця, який має право на обов`язкову частку у спадщині.

Фізична особа, яка є спадкоємцем за законом наступних черг, може за рішенням суду одержати право на спадкування разом із спадкоємцями тієї черги, яка має право на спадкування, за умови, що вона протягом тривалого часу опікувалася, матеріально забезпечувала, надавала іншу допомогу спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.

Судовий порядок зміни черговості застосовується на підставі задоволення позову спадкоємця наступних черг до спадкоємців тієї черги, які безпосередньо закликаються до спадкування. Право на пред`явлення позову про зміну черговості спадкування мають лише спадкоємці за законом.

Підставами для задоволення такого позову є сукупність наступних юридичних фактів, встановлених у судовому порядку: 1) здійснення опіки над спадкодавцем, тобто надання йому нематеріальних послуг (спілкування, поради та консультації, поздоровлення зі святами); 2) матеріальне забезпечення спадкодавця; 3) надання будь-якої іншої допомоги спадкодавцеві, тобто такої допомоги, яка має матеріалізоване вираження, - прибирання приміщення, приготування їжі, ремонт квартири; 4) тривалий час здійснення дій, визначених у пунктах 1-3; 5) безпорадний стан спадкодавця, тобто такий стан, під час якого особа неспроможна самостійно забезпечувати свої потреби, викликаний похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом. Для задоволення позову необхідна наявність всіх п`яти вищезазначених обставин.

У зазначеній категорії справ підлягає встановленню судом також факт належності сторін до спадкоємців за законом різних черг.

Зміна черговості спадкування лише надає право спадкоємцю наступної черги на спадкування разом із спадкоємцями тієї черги, яка має право на спадкування, а не визнає його спадкоємцем цієї черги. Отримавши право на спадкування разом із спадкоємцями іншої черги, такий спадкоємець вважається спадкоємцем тієї черги, до якої він належить відповідно до ст. ст. 1261-1265 ЦК України.

Позбавлення особи права спадкувати - це захід, що має застосовуватися лише в крайньому випадку з урахуванням передусім характеру поведінки відповідача.

Відповідно до частини п`ятої статті 1224 ЦК України особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо судом буде встановлено, що вона ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.

Відповідно до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України, наданих у пункті 6 постанови від 30.05.2008 № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», вимога про усунення спадкоємця від права на спадкування може бути пред`явлена особою, для якої таке усунення породжує пов`язані зі спадкуванням права та обов`язки, одночасно з її позовом про одержання права на спадкування з підстав, визначених у частині другій статті 1259 ЦК України.

Верховний Суд у своїх постановах неодноразово зазначав, що для задоволення позовних вимог у справах про усунення від права на спадкування відповідно до частини п`ятої статті 1224 ЦК України має значення сукупність таких обставин:

- ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги при можливості її надання;

- перебування спадкодавця у безпорадному стані;

- потреба спадкодавця в допомозі саме цієї особи.

Правило частини п`ятої статті 1224 ЦК України стосується всіх спадкоємців за законом, зокрема й тих, які відповідно до Сімейного кодексу України не були зобов`язані утримувати спадкодавця. (Постанови Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року в справі №727/3905/16-ц, від 25.10.2018 в справі №487/1781/17, від 30.05.2018 в справі 753/21722/13-ц).

Під безпорадним станом слід розуміти безпомічність особи, неспроможність її своїми силами через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво фізично та матеріально самостійно забезпечити умови свого життя, у зв`язку чим ця особа потребує стороннього догляду, допомоги та піклування.

Ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який потребував допомоги, полягає в умисних діях чи бездіяльності особи, спрямованих на уникнення від обов`язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю, тобто ухилення, пов`язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов`язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій.

Крім того, підлягає з`ясуванню судом питання, чи потребував спадкодавець допомоги від спадкоємця за умови отримання її від інших осіб, чи мав спадкоємець матеріальну та фізичну змогу надавати таку допомогу.

При вирішенні питання про усунення від права на спадкування має значення сукупність обставин. Підлягають доведенню факти, що спадкодавець перебував у безпорадному стані і потребував сторонньої допомоги (може підтверджуватись медичною документацією), відповідач мав можливість надавати допомогу, проте ухилявся від її надання (Постанова Верховного Суду від 04 квітня 2018 року у справі № 233/6868/15-ц (№ 61-5921св18).

Вирішуючи спір про відмову в позові про усунення від права на спадкування, відповідно до положень статті 1224 ЦК України, має значення сукупність обставин, а саме: усунення особи від надання спадкодавцеві допомоги за можливості її надання, перебування спадкодавця в безпорадному стані, надання допомоги саме відповідачем (постанова Верховного Суду від 04 квітня 2018 року у справі № 233/6868/15-ц (провадження № 61-5921св18).

З матеріалів справи слідує, що померлий ОСОБА_6 тривалий час хворів на цироз печінки і періодично перебував на стаціонарному лікуванні. Вказана обставина сторонами не заперечувалась.

Згідно довідки Київської міської клінічної лікарні № 8 № 1291 від 09.08.2016 року ОСОБА_6 перебував на лікуванні в гастроентерологічному відділенні КМКЛ № 8 чотири рази: з 30.04.2013 року по 13.05.2013 року (госпіталізований по самозверненню); з 06.06.2014 року по 20.06.2014 року (госпіталізований за направленням медичної амбулаторії Голосіївського району); з 27.11.2014 року по 08.12.2014 року (госпіталізований за направленням поліклініки № 3 Подільського району); з 16.03.2015 року по 27.03.2015 року (госпіталізований по самозверненню). У всіх вказаних випадках лікування в гастроентерологічному відділенні ОСОБА_6 не перебував у безпорадному стані, був здатний обслуговувати себе самостійно (т. 2 а.с. 15).

Окрім того, судом встановлено, що померлий ОСОБА_6 з 02.11.2012 року по 17.07.2015 року працював ТОВ НВФ «Реле» на посаді заступника генерального директора з матеріально-технічного постачання, і його роботу було припинено у зв`язку зі смертю (т.1 а.с. 89, 93-94).

Відсутність безпорадного стану ОСОБА_6 також підтвердили свідки ОСОБА_9 , ОСОБА_8 , ОСОБА_5 та ОСОБА_4 , показання яких узгоджуються між собою та підтверджуються іншими зібраними у справі доказами.

Відповідно до вимог ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частинами 1,2 ст. 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Позивачкою не доведено належними доказами перебування померлого ОСОБА_6 у безпорадному стані та необхідність надання йому в зв`язку з цимсторонньої допомоги.

Посилання позивачки в апеляційній скарзі на те, що судом першої інстанції не були допитані свідки з її сторони, які б підтвердили факти, на які посилалась позивачка в позові, зокрема й факт безпорадного стану ОСОБА_6 , не заслуговують на увагу, оскільки доводити факт безпорадного стану тільки поясненнями позивача та свідків є недостатнім з огляду на те, що відповідач - спадкоємець першої черги, заперечує право позивача на спадщину (постанова Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 200/21452/15-ц (провадження № 61-18578св18).

Однак, позивачкою належних та достовірних доказів у відповідності до вимог ст. ст. 76-81 ЦПК України на підтвердження наявності умов, передбачених ч. 5 ст. 1224 ЦК України для усунення відповідачів від права на спадкування за законом, надано не було.

Суд першої інстанції повно та всебічно з`ясував дійсні обставини справи, зібраним по справі доказам належну та правову оцінку та прийшов до обґрунтованого висновку про відсутність законних підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , обґрунтовано відмовивши в задоволенні позову.

Постановлене судом рішення відповідає вимогам норм матеріального та процесуального права й не може бути скасованим з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Доводи апеляційної про те, що справа була розглянута у відсутність позивачки, яка не була повідомлена про день та час розгляду справи, не можуть бути підставою для скасування законного та обґрунтованого рішення суд, виходячи з наступного.

Справа в провадженні районного суду перебуває з грудня 2015 року, до розгляду в судовому засіданні призначалась неодноразово, проте слухання справи відкладалося з різних причин..

Так, в судове засідання, призначене на 24 червня 2020 року, позивачка до суду не з`явилась, подала клопотання про відкладення розгляду справи через запровадження на всій території карантину. Розгляд справи було відкладено на 03 вересня 2020 року, про що було повідомлено всіх учасників справи, в тому числі й позивачку.

02 вересня 2020 року від позивачки надійшла заява про відкладення розгляду справи через запровадження на всій території карантину.

В постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 16 липня 2020 року зазначено, що постановою Кабінету Міністрів України від 20.05.2020 №392 "Про встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, та етапів послаблення протиепідемічних заходів" запроваджено послаблення протиепідемічних заходів, передбачених пунктом 3 цієї постанови, на території регіонів із сприятливою епідемічною ситуацією (у тому числі у м. Києві). Зокрема, дозволено: з 22.05.2020 регулярні та нерегулярні пасажирські перевезення автомобільним транспортом у міському, приміському, міжміському внутрішньообласному та міжнародному сполученні; з 25.05.2020 перевезення пасажирів метрополітенами. Наведене свідчить про усунення перешкод у реалізації учасниками справи своїх процесуальних прав.

Вказане свідчить про те, що позивачка була обізнана про розгляд справи, як на 24 червня 2020 року, так і на 03 вересня 2020 року, проте не з`явилася до суду без поважних причин.

Відповідно до роз`яснень, викладених у ч.1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» при здійсненні правосуддя у цивільних справах суд першої інстанції, неухильно дотримуючись норм матеріального та процесуального права, повинен забезпечити їх справедливий, неупереджений та упродовж розумного, але не більш встановленого законом строку розгляд і вирішення з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожній фізичній або юридичній особі гарантується право на розгляд судом упродовж розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також справи про адміністративне правопорушення, в якій вона є стороною.

Неявка учасника судового процесу у судове засідання, за умови належного повідомлення сторони про час і місце розгляду справи, не є підставою для скасування судового рішення, ухваленого за відсутності представника сторони спору. Отже, неявка учасника судового процесу у судове засідання, за умови належного повідомлення сторони про час і місце розгляду справи, не є підставою для скасування судового рішення, ухваленого за відсутності представника сторони спору. (постанова Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 1 жовтня 2020 року у справі № 361/8331/18).

Неявка позивачки, повідомленої належним чином, в судове засідання суду першої інстанції без поважних причин й зумовила розгляд справи у її відсутність. За таких обставин, підстави для скасування рішення суду в зв`язку з порушенням норм процесуального права відсутні.

Також не заслуговують на увагу й посилання в апеляційній скарзі на те, що суд першої інстанції не заслухав жодного свідка з боку позивача.

З матеріалів справи слідує, що судом 23 січня 2020 року було задоволено клопотання позивачки про допит свідків й викликано свідків судовими повістками в наступне судове засідання - на 06 квітня 2020 року (а.с.191-195, 216,217-218 т.3).

ОСОБА_1 та свідки з її боку, про допит яких позивач клопотала перед судом, викликались і в судове засідання, призначене на 24 червня 2020 року (а.с.220-222 т.3, а.с.1-2 т.4). Однак, ні позивачка, ні її представник, ні заявлені стороною позивача свідки в судове засідання не з`явились.

Відповідно до частин 1-3 ст. 12 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними, чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

За правилом частин 3,4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Позивачка, звертаючись до суду розпорядилась своїми правами на власний розсуд.

Інші доводи апеляційних скарг висновків суду не спростовують та не впливають на правильність постановлення судового рішення.

Керуючись ст.ст.367, 374,375, 382 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційні скарги ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 03 вересня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів

Повний текст постанови виготовлений 15 лютого 2021 року.

Головуючий

Судді: