ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 вересня 2021 рокуколегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді Демченко Е.Л.

суддів Куценко Т.Р., Ткаченко І.Ю.

при секретарі Кругман А.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 16 березня 2021 року по справі за позовом ОСОБА_2 до комунального підприємства «Дніпропетровська клінічна психіатрична лікарня» Дніпропетровської обласної ради, Держави Україна про встановлення факту незаконності відсутності негайного звільнення позивача та стягнення немайнової шкоди, -

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2018 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до комунального підприємства «Дніпропетровська клінічна психіатрична лікарня» Дніпропетровської обласної ради (далі КП «Дніпропетровська клінічна психіатрична лікарня» ДОР), Держави Україна про встановлення факту незаконності відсутності негайного звільнення позивача та стягнення немайнової шкоди, мотивуючи позов тим, що 14 вересня 2009 року він був повторно незаконно примусово госпіталізований відповідачем для виконання постанови Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 23 липня 2009 року у справі про адміністративне порушення №3-1754/09. 29 вересня 2009 року він подав заяву про його негайне звільнення. Відповіді на цю заяву не отримав і в подальшому дізнався, що зазначена заява від 29 вересня 2009 року КП «Дніпропетровська клінічна психіатрична лікарня» ДОР направлена до суду, який призначив СПЕ. Звільнений був лише 08 жовтня 2009 року, разом із складанням відповідачем акту №36 СПЕ від 08 жовтня 2009 року.

Вказував, що предметом даного позову є наслідки протиправної діяльності відповідача КП «Дніпропетровська клінічна психіатрична лікарня» ДОР стосовно: додаткового часу у 09 діб незаконного позбавлення свободи після 29 вересня 2009 року, з урахуванням особливої, додаткової його незаконності; незаконності прийняття керівником КП «Дніпропетровська клінічна психіатрична лікарня» ДОР рішення не реагувати на заяву від 29 вересня 2009 року про негайне звільнення й відсутності такого негайного звільнення; відсутності смислу такого додаткового позбавлення свободи, оскільки за ці додаткові 09 діб, так саме, як і за подальші 10 років, відповідач так і не спромігся скласти висновки експертизи; продовження відповідачем невизнання власної провини.

Зазначав, що негативні наслідку для нього таких протиправних дій та бездіяльності КП «Дніпропетровська клінічна психіатрична лікарня» ДОР полягали та полягають у додаткових душевних стражданнях, які він переживав безпосередньо 09 діб зайвого та особливо незаконного позбавлення свободи та у наступному: його душевних стражданнях від упертості відповідача і необхідності раз за разом спростовувати завідомо брехливі відомості та завідомо помилкові висновки відповідача, які той викладає в офіційних документах, що подаються до судів; додаткових зусиль, які він докладав і докладає для налагодження свого звичного життя при по-перше, тривалих пошуках долі заяви від 29 вересня 2009 року, по-друге, для встановлення правди стосовно вищевказаних подій.

Порушення відповідачем його прав, що стосовно вказаних обставин складає майже 10 років, надзвичайні його зусилля стосовно відновлення відповідних прав та ступень вини відповідача, яка у даних правовідносинах є найвищою. Відповідач Держава Україна не створила належних умов для унеможливлення фактів порушення його права КП «Дніпропетровська клінічна психіатрична лікарня» ДОР та не забезпечив контроль за законністю діяльності відповідача.

Посилаючись на те, що відповідна оцінка немайнової шкоди складається з 90 000 грн. немайнової шкоди, помилково не стягнутої з відповідача Жовтневим районним судом м.Дніпропетровська у справі №2-а-846/11 і збільшеної відповідно до триразової інфляції до 270 000 грн., що поглинає розмір шкоди за рішеннями Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська у справах №200/4709/11 і 200/7261/13, до яких слід додати шкоду 10-річної судової тяганини з вини відповідачів стосовно встановлення правди про ті події у розмірі 2 400 євро, або за курсом НБУ 72 000 грн., а всього 342 000 грн., а тому просив встановити факт незаконності відсутності його негайного звільнення КП «Дніпропетровська клінічна психіатрична лікарня» ДОР 29 вересня 2009 року та стягнути солідарно з відповідачів немайнову шкоду, завдану такою відсутністю в розмірі 342 000 грн.

Ухвалою Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 16 березня 2021 року закрите провадження у справі за позовом ОСОБА_2 в частині позовних вимог до КП «Дніпропетровська клінічна психіатрична лікарня» ДОР на підставі п.3 ч.1 ст.255 ЦПК України.

Рішенням Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 16 березня 2021 року позов ОСОБА_2 в частині вимог до Держави Україна залишений без задоволення.

Не погодившись з таким рішення суду, позивач, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просив рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 16 березня 2021 року скасувати, а його позовні вимоги задовольнити повністю.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції у своєму рішенні нехтує постановами Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 02 жовтня 2020 року у справі №201/8996/20 і від 14 лютого 2018 року у справі №201/819/18 стосовно першої вимоги позову. Рішенням Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська у справі №201/11574/19 забезпечене дослівне і чітке формулювання утримання ОСОБА_2 з 29 вересня 2009 року по 08 жовтня 2009 року незаконним. Крім того дане рішення також суперечить і рішенню Самарського районного суду м.Дніпропетровська, стосовно необхідності подачі позову до належного відповідача.

11 травня 2021 року Держава Україна, в особі Міністерства юстиції України, надала відзив на апеляційну скаргу, в якому, зазначаючи про законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, просили залишити його без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. Наполягали, що вони жодним чином прав позивача не порушували. Європейський суд вже встановив факт незаконного позбавлення заявника свободи у період з 14 вересня 2009 року до 08 жовтня 2009 року.

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Розглянувши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційних скарг та заявлених позовних вимог, колегія суддів не находить підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду.

Статтями 12,81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.

Встановлено судом і підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_2 у 2019 році звернувся до Самарського районного суду м.Дніпропетровська з позовом до КП «Дніпропетровська клінічна психіатрична лікарня» ДОР про встановлення факту незаконності відсутності негайного звільнення позивача та стягнення немайнової шкоди (справа №206/3779/19,провадження№ 2/206/1369/19).

Рішенням Самарського районного суду м.Дніпропетровська від 07 листопада 2019 року позовні вимоги ОСОБА_2 були залишено без задоволення. Постановою Дніпровського апеляційного суду від 18 лютого 2020 року зазначене рішення залишено без змін.

Позовні вимоги у справі №206/3779/19, провадження №2/206/1369/19, побудовано на тих же підставах, що й позов у даній справі, цей позов має той же предмет і є ідентичним їм у буквальному сенсі стосовно відповідача КП «Дніпропетровська клінічна психіатрична лікарня» ДОР.

Це випливає із порівняння змісту описової частини згаданих судових рішень по справі №206/3779/19 рішення Самарського районного суду м.Дніпропетровська від 07 листопада 2019 року та постанови Дніпровського апеляційного суду від 18 лютого 2020 року із змістом позовної заяви у цивільній справі, що розглядається, - №201/11574/19, в частині позовних вимог до КП «Дніпропетровська клінічна психіатрична лікарня» ДОР.

Зазначеним рішенням Самарського районного суду м.Дніпропетровська від 07 листопада 2019 року по справі №206/3779/19, яке набрало законної сили, встановлено, що згідно ухвали слідчого судді Самарського районного суду м.Дніпропетровська Сухорукова А.О. від 08 липня 2019 року, скаргу ОСОБА_2 задоволено частково, зобов`язано Самарське відділення поліції Дніпровського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області внести до Єдиного реєстру досудових розслідувань відомості про кримінальні правопорушення, наведені в судових рішеннях з приводу внесення в офіційні документи завідомо неправдивих відомостей, примусового поміщення завідомо психічно здорової людини - заявника ОСОБА_2 у психіатричний заклад, незаконне позбавлення свободи заявника, невиконання судових рішень, а також участі невідомого лікаря-психіатра у викраденні людини - заявника ОСОБА_2 , 14 вересня 2009 року. У задоволенні решти вимог відмовлено.

Постановою Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 01 грудня 2011 у справі №2-а-846/11 визнано дії головного лікаря КЗ «Дніпропетровська обласна клінічна психіатрична лікарня» ДОР», щодо неповідомлення ОСОБА_2 про наслідки розгляду його заяви від 29 вересня 2009 року, неправомірними. Стягнуто з головного лікаря КЗ «Дніпропетровська обласна клінічна психіатрична лікарня» ДОР» на користь держави судовий збір у розмірі 28 грн.23 коп. ОСОБА_2 у задоволені іншої частини позовних вимог відмовлено.

Зі змісту постанови встановлено, що ОСОБА_2 у позовній заяві та у судовому засіданні, в обґрунтування позовних вимог, посилався на те, що КЗ «Дніпропетровська обласна клінічна психіатрична лікарня» на підставі постанови Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 23 липня 2009 року про призначення стаціонарної судово-психіатричної експертизи, винесеної у справі про адміністративне правопорушення позивача, забезпечував позбавлення волі позивача в період з 14 вересня 2009 року по 08 жовтня 2009 року. На п`ятнадцяту добу, а саме 29 вересня 2009 року, позивач подав Головному лікарю КЗ «ДОКПЛ» ДОР» заяву про збіг максимального терміну, передбаченого КупАП, позбавлення волі, тобто п`ятнадцяти діб, з вимогою негайного його звільнення з установи. Вказана заява не була розглянута відповідачем та позивачу не було надано відповіді на вказану заяву, всупереч нормам Закону України «Про психіатричну допомогу», Закон України «Про звернення громадян». Вказана заява неправомірно та безпідставно була направлена Головним лікарем до Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська. Тому позивач звернувся до суду з вимогами про визнання дій Головного лікаря КЗ «Дніпропетровська обласна клінічна психіатрична лікарня» щодо не реагування на заяву від 29 вересня 2009 року, направлення даної заяви до Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська, незаконне затримання його після спливу 15-ти діб. Крім того, зважаючи на фізичні та душевні страждання, які пережив позивач з 29 вересня 2009 року по 08 жовтня 2009 року в очікуванні розгляду своєї заяви Головним лікарем установи, в якій незаконно утримувався, ОСОБА_2 просив стягнути на його користь моральну шкоду у розмірі 100 000 грн. З приводу позовних вимог позивача стосовно його незаконного утримання відповідачем та направлення його заяви на розгляд до іншого органу, суд прийшов до висновку, що до повноважень Головного лікаря КЗ «ДОКПЛ» ДОР» не входило вирішення питання про звільнення особи, яку було позбавлено волі на підставі постанови суду, винесеної в межах КУпАП, а також питання строків обмеження волі особи, як було зазначено ОСОБА_2 в заяві від 29 вересня 2009 року, тому відповідачем було направлено вказану заяву для розгляду до компетентного органу. У зв`язку із цим суд прийшов до висновку, що позовні вимоги у цій частині не підлягають задоволенню. З приводу вимог позивача стосовно відшкодування понесеної ним моральної шкоди, суд вважав їх також необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 10 липня 2012 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення. Постанову Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 01 грудня 2011 року у справі №2-а-846/11 залишено без змін. В мотивувальній частині рішення суду було зазначено, що спір між сторонами виник з приводу терміну перебування позивача в КЗ «Дніпропетровська обласна клінічна психіатрична лікарня» на підставі постанови Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 23 липня 2009 року у справі №3-1754/2009 для проведення стаціонарної судово-психіатричної експертизи.

Рішенням ЄСПЛ по справі «Заїченко проти України (№2)» остаточне від 06 липня 2015 року оголошено прийнятними скаргу стосовно примусових госпіталізації і тримання заявника у психіатричній лікарні, а також його скаргу стосовно збирання органами внутрішніх справ відомостей про нього, а решту скарг у заяві - неприйнятними. Постановлено, що було порушення пункту 1 статті 5 Конвенції, статті 8 Конвенції. Постановлено, що (а) упродовж трьох місяців з дати, коли це рішення набуде статусу остаточного відповідно до пункту 2 статті 44 Конвенції, держава-відповідач повинна сплатити заявникові нижченаведені суми, які мають бути конвертовані у валюту держави-відповідача за курсом на день здійснення платежу, та додатково суму будь-яких податків, що можуть нараховуватися: 5 000 (п`ять тисяч) євро відшкодування моральної шкоди; та (ii) 120 (сто двадцять) євро компенсації судових та інших витрат. В п.94,102,103 цього рішення було зазначено, що у цій справі Суд зазначає, що з 23 по 24 липня та з 14 вересня по 8 жовтня 2009 року (загалом двадцять п`ять днів) заявник всупереч його волі тримався у психіатричній лікарні з метою проведення психіатричної експертизи для встановлення його осудності у справі про адміністративне правопорушення. Сторонами не оспорюється той факт, що його перебування у психіатричній лікарні становило «позбавлення свободи» у розумінні пункту 1 статті 5 Конвенції. Суд не вбачає підстав вважати інакше. Зазначені вище міркування призводять до висновку Суду, що примусове тримання заявника у психіатричній лікарні з 23 по 24 липня та з 14 вересня по 8 жовтня 2009 року не відповідало вимогам підпункту «е» пункту 1 статті 5 Конвенції. Відповідно у цій справі було порушення пункту 1 статті 5 Конвенції.

Вирішуючи справу №206/3779/19 Самарський районний суд м.Дніпропетровська дійшов висновку про те, що рішенням ЄСПЛ по справі «Заїченко проти України (№2)» остаточне від 06 липня 2015 року було встановлено, що з 14 вересня по 08 жовтня 2009 року заявник, всупереч його волі, тримався у психіатричній лікарні з метою проведення психіатричної експертизи для встановлення його осудності у справі про адміністративне правопорушення. Сторонами не оспорюється той факт, що його перебування у психіатричній лікарні становило «позбавлення свободи». Таким чином, рішенням ЄСПЛ по справі «Заїченко проти України (№2)» остаточне від 06 липня 2015 року та рішенням Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 01 листопада 2011 року у справі №2-а-846/11 вже було розглянуто питання щодо незаконності його тримання у психіатричній лікарні з 14 вересня по 08 жовтня 2009 року, в тому числі і факт незаконного перебування там 29 вересня 2009 року.

Зважаючи на це, Самарський районний суд м.Дніпропетровська визнав, що порушене право позивача, яке полягало у незаконності відсутності негайного звільнення позивача відповідачем 29 вересня 2009 року вже було встановлено та захищено. Від зміни прохальної частини позовної заяви не змінюється суть цих вимог та спосіб захисту своїх прав, які вже були захищені раніше, а тому позовні вимоги щодо встановлення факту незаконності відсутності негайного звільнення позивача відповідачем 29 вересня 2009 необхідно залишити без задоволення.

Крім того, вирішуючи справу №206/3779/19 Самарський районний суд м.Дніпропетровська дійшов висновку про те, що під час розгляду справи позивачем не доведено необхідність стягнення з відповідача немайнової шкоди, яку він вважає йому завдано діями (бездіяльністю) відповідача в розмірі 342 000 грн.

Доходячи до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог у справі №206/3779/19 Самарський районний суд м.Дніпропетровська не оминув і питання суб`єктного складу правовідносин з приводу відшкодування немайнової шкоди, та дійшов висновку про те, що орган місцевого самоврядування, а саме Дніпропетровська обласна рада мала б нести субсидіарну відповідальність за шкоду, спричинену КП «ДКПЛ» ДОР своїми рішеннями, діями або бездіяльності. Суд послався на те, що позивачем невірно визначено відповідачем по справі про відшкодування немайнової шкоди КП «ДКПЛ» ДОР, а відтак позов пред`явлено до неналежного відповідача, що й стало однією з підстав для відмови в задоволені такого позову. В основу прийняття такого рішення Самарський районний суд м.Дніпропетровська, серед іншого, поклав аналогічний висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 04 вересня 2018 року по справі №5023/4388/12.

У даній справі, що розглядається, позивач доводив свої вимоги аналогічно із його доводами по справі №206/3779/19, розглянутій Самарським районним судом м.Дніпропетровська, додаючи ще відповідача Державу Україна, що, на його думку, не створив належних умов для унеможливлення фактів порушення прав позивача відповідачем КП «Дніпропетровська клінічна психіатрична лікарня» ДОР та не забезпечив контроль за законністю діяльності відповідача.

Доходячи до висновку про відсутність підстав для задоволення позову, суд першої інстанції звертав увагу на те, що відповідно до ч.1 ст.89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, та вважав, що правові підстави для задоволення позовних вимог ОСОБА_2 відсутні.

Окремо зазначав, що суд не вправі самостійно залучати до участі іншого відповідача, що випливає з норми ст.51 ЦПК України.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції у зв`язку з наступним.

Процесуально-правовий аспект захисту права полягає в тому, що суди розглядають в порядку відповідного виду судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із відповідних відносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства. При цьому вказаний аспект включає в себе не лише правильність обрання передбаченого законом або договором способу захисту, але і необхідність належного правового обґрунтування вимог відповідними нормами права.

Тобто, саме на позивача покладено обов`язок у позовній заяві викласти обставини, якими він обґрунтовує свої вимоги, зазначити докази, що підтверджують вказані обставини, а також вказати правові підстави позову, а суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, при розгляді справи повинен надати правильну правову кваліфікацію відносинам сторін, виходячи з фактів, установлених під час розгляду справи, і не застосовує самостійно для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, якщо позивач не обґрунтовує ними свої вимоги з наданням відповідних доказів, і застосування цих норм призводить до зміни предмета позову або обраного способу захисту прав та інтересів.

Тобто, на думку суду, виходячи з аксіоми цивільного судочинства jura novit curia - «суд знає закон», при розгляді справи суд дійсно повинен надати правильну правову кваліфікацію відносинам сторін, яка проте не може бути застосована судом для вирішення спору по суті за відсутності відповідного клопотання позивача у справі, оскільки інший підхід суду порушив би принцип диспозитивності судового процесу та правомірні очікування як позивача (який звертається саме з певним чином обґрунтованою в правовому аспекті вимогою) так і відповідача (який заперечуючи проти позову наводить доводи саме щодо тих підстав та обґрунтувань, які наводяться позивачем у справі).

Такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 23 вересня 2019 року по справі №917/1739/17.

Вирішуючи позов по суті, суд, також звертає увагу, що відповідно до положень ст.ст.12,13,81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Так, згідно до ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно положень ст.5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

За змістом ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: 1)письмовими, речовими і електронними доказами; 2)висновками експертів; 3)показаннями свідків.

Наприклад, навіть заява до Європейського суду з прав людини повинна відповідати вимогам, визначеним ст.47-1 Регламенту суду.

Відповідно до ст.47-1 Регламенту суду кожна заява, відповідно до статті 34 Конвенції, подається на бланку, наданому Секретаріатом, якщо Суд не вирішить інакше. Заява повинна містити всю інформацію, яка вимагається у відповідних частинах формуляру. В ній мають бути зазначені: (a) ім`я, дата народження, громадянство та адреса заявника і, якщо заявник є юридичною особою, повна назва, дата створення чи реєстрації, офіційний реєстраційний номер (за наявності) та офіційна адреса; (b) якщо у заявника є представник, ім`я останнього, адреса, номери телефону і факсу та електронна адреса; (c) якщо у заявника є представник, дата та оригінал підпису заявника в розділі формуляру, відведеного для довіреності; також у цьому розділі формуляру має бути оригінал підпису представника на підтвердження його/її згоди діяти в інтересах заявника; (d) найменування Договірної Сторони або Сторін, проти яких подається заява; (e) стислий і розбірливий виклад фактів; (f) стислий і розбірливий виклад стверджуваного порушення (порушень) Конвенції та відповідних аргументів;(g) стислий виклад інформації про дотримання заявником умов прийнятності, викладених у статті 35 § 1 Конвенції. (a) Інформація, вказана вище в пунктах з 1 (e) по 1 (g) і викладена у відповідній частині формуляру, має бути достатньою для того, щоб Суд міг визначити суть та обсяг заяви, не звертаючись до інших документів; (b) Проте, заявник може доповнити цю інформацію у вигляді додатків до формуляру з викладом подробиць щодо фактів, стверджуваних порушень Конвенції та відповідних аргументів. Ця інформація повинна бути викладена не більше, ніж на 20-ти сторінках. 3.1. Формуляр повинен бути підписаний заявником чи його представником. До нього слід додати: (a) копії документів щодо судових та інших рішень чи заходів, на які скаржиться заявник; (b) копії документів та рішень, які показують, що заявник використав усі внутрішні засоби правового захисту, а також дотримався терміну, вказаного у статті 35 § 1 Конвенції; (c) за наявності, копії документів стосовно будь-якої іншої процедури міжнародного розслідування чи врегулювання, які мають відношення до справи; (d) якщо заявник є юридичною особою, як це визначено в пункті 1 (а) статті 47, документ(и) на підтвердження того, що фізична особа, яка подала заяву, має право або уповноважена представляти інтереси заявника. 3.2. Документи, які додаються на підтримку заяви, повинні бути надані в хронологічному порядку, пронумеровані та чітко позначені. 4. Заявники, які не бажають оприлюднення перед громадськістю даних про свою особу, мають це зазначити і також викласти підстави, які б виправдовували такий відступ від загального правила про вільний доступ громадськості до інформації щодо провадження в Суді. Суд може задовольнити запит про анонімність або надати її з власної ініціативи. 5.1. Якщо вимоги, викладені в пунктах 1, 2 і 3 цієї статті, не були дотримані, Суд не розглядатиме заяву. Винятками є наступні випадки: (a) якщо заявник надав ґрунтовні пояснення про причини невиконання цих вимог; (b) якщо заява містить запит про вжиття термінових заходів; (c) якщо Суд прийме відповідне рішення з власної ініціативи або на прохання заявника. 5.2. В усякому разі, Суд може звернутися до заявника в будь-якій формі та будь-яким способом за наданням додаткової інформації чи документів у визначений Судом термін. 6. (a) Датою подання заяви, відповідно до статті 35 § 1 Конвенції, є дата, коли формуляр, що відповідає всім вимогам цієї статті, був надісланий на адресу Суду. Датою відправлення вважатиметься дата поштового штемпеля. (b) Незважаючи на це, Суд може, якщо вважатиме це виправданим, вирішити, що датою подання заяви повинна вважатися інша дата. 7. Заявники повинні інформувати Суд про зміни їхньої адреси чи будь-яких обставин, що мають відношення до заяви.

Крім цього, у рішенні ЄСПЛ по справі «Заїченко проти України (№2)» остаточне від 06 липня 2015 року було встановлено, що з 14 вересня по 8 жовтня 2009 року заявник всупереч його волі тримався у психіатричній лікарні з метою проведення психіатричної експертизи для встановлення його осудності у справі про адміністративне правопорушення. Сторонами не оспорюється той факт, що його перебування у психіатричній лікарні становило «позбавлення свободи»

Таким чином, рішенням ЄСПЛ по справі «Заїченко проти України (№2)» остаточне від 06 липня 2015 року та рішенням Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 01 листопада 2011 року у справі №2-а-846/11 вже було розглянуто питання щодо незаконності його тримання у психіатричній лікарні з 14 вересня по 8 жовтня 2009 року, в тому числі і факт незаконного перебування там 29 вересня 2009 року.

Таким чином, підстави для задоволення позову ОСОБА_2 в частині встановлення факту незаконності відсутності його негайного звільнення КП «Дніпропетровська клінічна психіатрична лікарня» ДОР 29 вересня 2009 року відсутні. Вказаний факт вже було встановлено рішеннями, які набрали законної сили та не можуть бути поставленні під сумнів.

Відповідно до ч.1 ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення. Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Згідно ст.23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, внаслідок порушення її прав.

Відповідно до ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Частина 1 ст.1173 ЦК України передбачає, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Відповідно до роз`яснень постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо). Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану тощо, при цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості і справедливості. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Необхідно з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позначених моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі, чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду, та з чого він при цьому виходить.

Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної) прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Колегія суддів позбавлена можливості задовольнити позовні вимоги ОСОБА_2 в частині стягнення немайнової шкоди з Держави Україна в особі Міністерства юстиції України як неналежного відповідача у даній справі. Посилання апеляційної скарги на те, що суд першої інстанції у своєму рішенні нехтує постановами Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 02 жовтня 2020 року у справі №201/8996/20 і від 14 лютого 2018 року у справі №201/819/18, якими визнано незаконним позбавлення ОСОБА_2 свободи з 29 вересня 2009 року по 08 жовтня 2009 року у КЗ Дніпропетровська клінічна психіатрична лікарня ДОР та якими визнано незаконним перевищення строку безперервного позбавлення ОСОБА_2 свободи з 17 години 14 вересня 2009 року по 13 годину 08 жовтня 2009 року, що в 200 разів більше максимального для адміністративного затримання, та на 09 діб більше для адміністративного арешту, не приймаються до уваги, оскільки неврахування даних постанов не тягне за собою прийняття незаконного рушення по суті позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги, що даний позов ним було подано після вказання Самарським районним судом м.Дніпропетровська на необхідність пред`явлення позову до належних відповідачів, відхиляються, оскільки позов у даній справі подано 15 жовтня 2019 року, а рішення Самарського районного суду м.Дніпропетровська ухвалене 07 листопада 2019 року.

Також колегія суддів звертає увагу на те, що ОСОБА_2 27 липня 2020 року звернувся до Кіровського районного суду м.Дніпропетровська з позовом до КП «Дніпропетровська багатопрофільна клінічна лікарня з надання психіатричної допомоги» Дніпропетровської обласної ради, Дніпропетровської обласної ради про встановлення факту, що має юридичне значення, відшкодування моральної шкоди (з підстав, які є фактично ідентичними підставам даного позову).

Приведені в апеляційній скарзі інші доводи про те, що суд не повно дослідив та встановив обставини даної справи не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці, та особистого тлумачення апелянтом норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст.89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Крім цього, зазначене також узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, відповідно до якої пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року).

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, тому апеляційні скарги підлягають залишенню без задоволення, а рішення має бути залишено без змін.

Відповідно до ст.141 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишаючи рішення суду без змін не змінює розподіл судових витрат.

Керуючись ст.ст.367,374,375,381-383 ЦПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 16 березня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий: Демченко Е.Л.

Судді: Куценко Т.Р.

Ткаченко І.Ю.колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді Демченко Е.Л.

суддів Куценко Т.Р., Ткаченко І.Ю.

при секретарі Кругман А.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 16 березня 2021 року по справі за позовом ОСОБА_2 до комунального підприємства «Дніпропетровська клінічна психіатрична лікарня» Дніпропетровської обласної ради, Держави Україна про встановлення факту незаконності відсутності негайного звільнення позивача та стягнення немайнової шкоди, -

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2018 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до комунального підприємства «Дніпропетровська клінічна психіатрична лікарня» Дніпропетровської обласної ради (далі КП «Дніпропетровська клінічна психіатрична лікарня» ДОР), Держави Україна про встановлення факту незаконності відсутності негайного звільнення позивача та стягнення немайнової шкоди, мотивуючи позов тим, що 14 вересня 2009 року він був повторно незаконно примусово госпіталізований відповідачем для виконання постанови Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 23 липня 2009 року у справі про адміністративне порушення №3-1754/09. 29 вересня 2009 року він подав заяву про його негайне звільнення. Відповіді на цю заяву не отримав і в подальшому дізнався, що зазначена заява від 29 вересня 2009 року КП «Дніпропетровська клінічна психіатрична лікарня» ДОР направлена до суду, який призначив СПЕ. Звільнений був лише 08 жовтня 2009 року, разом із складанням відповідачем акту №36 СПЕ від 08 жовтня 2009 року.

Вказував, що предметом даного позову є наслідки протиправної діяльності відповідача КП «Дніпропетровська клінічна психіатрична лікарня» ДОР стосовно: додаткового часу у 09 діб незаконного позбавлення свободи після 29 вересня 2009 року, з урахуванням особливої, додаткової його незаконності; незаконності прийняття керівником КП «Дніпропетровська клінічна психіатрична лікарня» ДОР рішення не реагувати на заяву від 29 вересня 2009 року про негайне звільнення й відсутності такого негайного звільнення; відсутності смислу такого додаткового позбавлення свободи, оскільки за ці додаткові 09 діб, так саме, як і за подальші 10 років, відповідач так і не спромігся скласти висновки експертизи; продовження відповідачем невизнання власної провини.

Зазначав, що негативні наслідку для нього таких протиправних дій та бездіяльності КП «Дніпропетровська клінічна психіатрична лікарня» ДОР полягали та полягають у додаткових душевних стражданнях, які він переживав безпосередньо 09 діб зайвого та особливо незаконного позбавлення свободи та у наступному: його душевних стражданнях від упертості відповідача і необхідності раз за разом спростовувати завідомо брехливі відомості та завідомо помилкові висновки відповідача, які той викладає в офіційних документах, що подаються до судів; додаткових зусиль, які він докладав і докладає для налагодження свого звичного життя при по-перше, тривалих пошуках долі заяви від 29 вересня 2009 року, по-друге, для встановлення правди стосовно вищевказаних подій.

Порушення відповідачем його прав, що стосовно вказаних обставин складає майже 10 років, надзвичайні його зусилля стосовно відновлення відповідних прав та ступень вини відповідача, яка у даних правовідносинах є найвищою. Відповідач Держава Україна не створила належних умов для унеможливлення фактів порушення його права КП «Дніпропетровська клінічна психіатрична лікарня» ДОР та не забезпечив контроль за законністю діяльності відповідача.

Посилаючись на те, що відповідна оцінка немайнової шкоди складається з 90 000 грн. немайнової шкоди, помилково не стягнутої з відповідача Жовтневим районним судом м.Дніпропетровська у справі №2-а-846/11 і збільшеної відповідно до триразової інфляції до 270 000 грн., що поглинає розмір шкоди за рішеннями Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська у справах №200/4709/11 і 200/7261/13, до яких слід додати шкоду 10-річної судової тяганини з вини відповідачів стосовно встановлення правди про ті події у розмірі 2 400 євро, або за курсом НБУ 72 000 грн., а всього 342 000 грн., а тому просив встановити факт незаконності відсутності його негайного звільнення КП «Дніпропетровська клінічна психіатрична лікарня» ДОР 29 вересня 2009 року та стягнути солідарно з відповідачів немайнову шкоду, завдану такою відсутністю в розмірі 342 000 грн.

Ухвалою Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 16 березня 2021 року закрите провадження у справі за позовом ОСОБА_2 в частині позовних вимог до КП «Дніпропетровська клінічна психіатрична лікарня» ДОР на підставі п.3 ч.1 ст.255 ЦПК України.

Рішенням Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 16 березня 2021 року позов ОСОБА_2 в частині вимог до Держави Україна залишений без задоволення.

Не погодившись з таким рішення суду, позивач, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просив рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 16 березня 2021 року скасувати, а його позовні вимоги задовольнити повністю.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції у своєму рішенні нехтує постановами Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 02 жовтня 2020 року у справі №201/8996/20 і від 14 лютого 2018 року у справі №201/819/18 стосовно першої вимоги позову. Рішенням Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська у справі №201/11574/19 забезпечене дослівне і чітке формулювання утримання ОСОБА_2 з 29 вересня 2009 року по 08 жовтня 2009 року незаконним. Крім того дане рішення також суперечить і рішенню Самарського районного суду м.Дніпропетровська, стосовно необхідності подачі позову до належного відповідача.

11 травня 2021 року Держава Україна, в особі Міністерства юстиції України, надала відзив на апеляційну скаргу, в якому, зазначаючи про законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, просили залишити його без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. Наполягали, що вони жодним чином прав позивача не порушували. Європейський суд вже встановив факт незаконного позбавлення заявника свободи у період з 14 вересня 2009 року до 08 жовтня 2009 року.

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Розглянувши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційних скарг та заявлених позовних вимог, колегія суддів не находить підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду.

Статтями 12,81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.

Встановлено судом і підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_2 у 2019 році звернувся до Самарського районного суду м.Дніпропетровська з позовом до КП «Дніпропетровська клінічна психіатрична лікарня» ДОР про встановлення факту незаконності відсутності негайного звільнення позивача та стягнення немайнової шкоди (справа №206/3779/19,провадження№ 2/206/1369/19).

Рішенням Самарського районного суду м.Дніпропетровська від 07 листопада 2019 року позовні вимоги ОСОБА_2 були залишено без задоволення. Постановою Дніпровського апеляційного суду від 18 лютого 2020 року зазначене рішення залишено без змін.

Позовні вимоги у справі №206/3779/19, провадження №2/206/1369/19, побудовано на тих же підставах, що й позов у даній справі, цей позов має той же предмет і є ідентичним їм у буквальному сенсі стосовно відповідача КП «Дніпропетровська клінічна психіатрична лікарня» ДОР.

Це випливає із порівняння змісту описової частини згаданих судових рішень по справі №206/3779/19 рішення Самарського районного суду м.Дніпропетровська від 07 листопада 2019 року та постанови Дніпровського апеляційного суду від 18 лютого 2020 року із змістом позовної заяви у цивільній справі, що розглядається, - №201/11574/19, в частині позовних вимог до КП «Дніпропетровська клінічна психіатрична лікарня» ДОР.

Зазначеним рішенням Самарського районного суду м.Дніпропетровська від 07 листопада 2019 року по справі №206/3779/19, яке набрало законної сили, встановлено, що згідно ухвали слідчого судді Самарського районного суду м.Дніпропетровська Сухорукова А.О. від 08 липня 2019 року, скаргу ОСОБА_2 задоволено частково, зобов`язано Самарське відділення поліції Дніпровського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області внести до Єдиного реєстру досудових розслідувань відомості про кримінальні правопорушення, наведені в судових рішеннях з приводу внесення в офіційні документи завідомо неправдивих відомостей, примусового поміщення завідомо психічно здорової людини - заявника ОСОБА_2 у психіатричний заклад, незаконне позбавлення свободи заявника, невиконання судових рішень, а також участі невідомого лікаря-психіатра у викраденні людини - заявника ОСОБА_2 , 14 вересня 2009 року. У задоволенні решти вимог відмовлено.

Постановою Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 01 грудня 2011 у справі №2-а-846/11 визнано дії головного лікаря КЗ «Дніпропетровська обласна клінічна психіатрична лікарня» ДОР», щодо неповідомлення ОСОБА_2 про наслідки розгляду його заяви від 29 вересня 2009 року, неправомірними. Стягнуто з головного лікаря КЗ «Дніпропетровська обласна клінічна психіатрична лікарня» ДОР» на користь держави судовий збір у розмірі 28 грн.23 коп. ОСОБА_2 у задоволені іншої частини позовних вимог відмовлено.

Зі змісту постанови встановлено, що ОСОБА_2 у позовній заяві та у судовому засіданні, в обґрунтування позовних вимог, посилався на те, що КЗ «Дніпропетровська обласна клінічна психіатрична лікарня» на підставі постанови Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 23 липня 2009 року про призначення стаціонарної судово-психіатричної експертизи, винесеної у справі про адміністративне правопорушення позивача, забезпечував позбавлення волі позивача в період з 14 вересня 2009 року по 08 жовтня 2009 року. На п`ятнадцяту добу, а саме 29 вересня 2009 року, позивач подав Головному лікарю КЗ «ДОКПЛ» ДОР» заяву про збіг максимального терміну, передбаченого КупАП, позбавлення волі, тобто п`ятнадцяти діб, з вимогою негайного його звільнення з установи. Вказана заява не була розглянута відповідачем та позивачу не було надано відповіді на вказану заяву, всупереч нормам Закону України «Про психіатричну допомогу», Закон України «Про звернення громадян». Вказана заява неправомірно та безпідставно була направлена Головним лікарем до Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська. Тому позивач звернувся до суду з вимогами про визнання дій Головного лікаря КЗ «Дніпропетровська обласна клінічна психіатрична лікарня» щодо не реагування на заяву від 29 вересня 2009 року, направлення даної заяви до Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська, незаконне затримання його після спливу 15-ти діб. Крім того, зважаючи на фізичні та душевні страждання, які пережив позивач з 29 вересня 2009 року по 08 жовтня 2009 року в очікуванні розгляду своєї заяви Головним лікарем установи, в якій незаконно утримувався, ОСОБА_2 просив стягнути на його користь моральну шкоду у розмірі 100 000 грн. З приводу позовних вимог позивача стосовно його незаконного утримання відповідачем та направлення його заяви на розгляд до іншого органу, суд прийшов до висновку, що до повноважень Головного лікаря КЗ «ДОКПЛ» ДОР» не входило вирішення питання про звільнення особи, яку було позбавлено волі на підставі постанови суду, винесеної в межах КУпАП, а також питання строків обмеження волі особи, як було зазначено ОСОБА_2 в заяві від 29 вересня 2009 року, тому відповідачем було направлено вказану заяву для розгляду до компетентного органу. У зв`язку із цим суд прийшов до висновку, що позовні вимоги у цій частині не підлягають задоволенню. З приводу вимог позивача стосовно відшкодування понесеної ним моральної шкоди, суд вважав їх також необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 10 липня 2012 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення. Постанову Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 01 грудня 2011 року у справі №2-а-846/11 залишено без змін. В мотивувальній частині рішення суду було зазначено, що спір між сторонами виник з приводу терміну перебування позивача в КЗ «Дніпропетровська обласна клінічна психіатрична лікарня» на підставі постанови Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 23 липня 2009 року у справі №3-1754/2009 для проведення стаціонарної судово-психіатричної експертизи.

Рішенням ЄСПЛ по справі «Заїченко проти України (№2)» остаточне від 06 липня 2015 року оголошено прийнятними скаргу стосовно примусових госпіталізації і тримання заявника у психіатричній лікарні, а також його скаргу стосовно збирання органами внутрішніх справ відомостей про нього, а решту скарг у заяві - неприйнятними. Постановлено, що було порушення пункту 1 статті 5 Конвенції, статті 8 Конвенції. Постановлено, що (а) упродовж трьох місяців з дати, коли це рішення набуде статусу остаточного відповідно до пункту 2 статті 44 Конвенції, держава-відповідач повинна сплатити заявникові нижченаведені суми, які мають бути конвертовані у валюту держави-відповідача за курсом на день здійснення платежу, та додатково суму будь-яких податків, що можуть нараховуватися: 5 000 (п`ять тисяч) євро відшкодування моральної шкоди; та (ii) 120 (сто двадцять) євро компенсації судових та інших витрат. В п.94,102,103 цього рішення було зазначено, що у цій справі Суд зазначає, що з 23 по 24 липня та з 14 вересня по 8 жовтня 2009 року (загалом двадцять п`ять днів) заявник всупереч його волі тримався у психіатричній лікарні з метою проведення психіатричної експертизи для встановлення його осудності у справі про адміністративне правопорушення. Сторонами не оспорюється той факт, що його перебування у психіатричній лікарні становило «позбавлення свободи» у розумінні пункту 1 статті 5 Конвенції. Суд не вбачає підстав вважати інакше. Зазначені вище міркування призводять до висновку Суду, що примусове тримання заявника у психіатричній лікарні з 23 по 24 липня та з 14 вересня по 8 жовтня 2009 року не відповідало вимогам підпункту «е» пункту 1 статті 5 Конвенції. Відповідно у цій справі було порушення пункту 1 статті 5 Конвенції.

Вирішуючи справу №206/3779/19 Самарський районний суд м.Дніпропетровська дійшов висновку про те, що рішенням ЄСПЛ по справі «Заїченко проти України (№2)» остаточне від 06 липня 2015 року було встановлено, що з 14 вересня по 08 жовтня 2009 року заявник, всупереч його волі, тримався у психіатричній лікарні з метою проведення психіатричної експертизи для встановлення його осудності у справі про адміністративне правопорушення. Сторонами не оспорюється той факт, що його перебування у психіатричній лікарні становило «позбавлення свободи». Таким чином, рішенням ЄСПЛ по справі «Заїченко проти України (№2)» остаточне від 06 липня 2015 року та рішенням Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 01 листопада 2011 року у справі №2-а-846/11 вже було розглянуто питання щодо незаконності його тримання у психіатричній лікарні з 14 вересня по 08 жовтня 2009 року, в тому числі і факт незаконного перебування там 29 вересня 2009 року.

Зважаючи на це, Самарський районний суд м.Дніпропетровська визнав, що порушене право позивача, яке полягало у незаконності відсутності негайного звільнення позивача відповідачем 29 вересня 2009 року вже було встановлено та захищено. Від зміни прохальної частини позовної заяви не змінюється суть цих вимог та спосіб захисту своїх прав, які вже були захищені раніше, а тому позовні вимоги щодо встановлення факту незаконності відсутності негайного звільнення позивача відповідачем 29 вересня 2009 необхідно залишити без задоволення.

Крім того, вирішуючи справу №206/3779/19 Самарський районний суд м.Дніпропетровська дійшов висновку про те, що під час розгляду справи позивачем не доведено необхідність стягнення з відповідача немайнової шкоди, яку він вважає йому завдано діями (бездіяльністю) відповідача в розмірі 342 000 грн.

Доходячи до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог у справі №206/3779/19 Самарський районний суд м.Дніпропетровська не оминув і питання суб`єктного складу правовідносин з приводу відшкодування немайнової шкоди, та дійшов висновку про те, що орган місцевого самоврядування, а саме Дніпропетровська обласна рада мала б нести субсидіарну відповідальність за шкоду, спричинену КП «ДКПЛ» ДОР своїми рішеннями, діями або бездіяльності. Суд послався на те, що позивачем невірно визначено відповідачем по справі про відшкодування немайнової шкоди КП «ДКПЛ» ДОР, а відтак позов пред`явлено до неналежного відповідача, що й стало однією з підстав для відмови в задоволені такого позову. В основу прийняття такого рішення Самарський районний суд м.Дніпропетровська, серед іншого, поклав аналогічний висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 04 вересня 2018 року по справі №5023/4388/12.

У даній справі, що розглядається, позивач доводив свої вимоги аналогічно із його доводами по справі №206/3779/19, розглянутій Самарським районним судом м.Дніпропетровська, додаючи ще відповідача Державу Україна, що, на його думку, не створив належних умов для унеможливлення фактів порушення прав позивача відповідачем КП «Дніпропетровська клінічна психіатрична лікарня» ДОР та не забезпечив контроль за законністю діяльності відповідача.

Доходячи до висновку про відсутність підстав для задоволення позову, суд першої інстанції звертав увагу на те, що відповідно до ч.1 ст.89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, та вважав, що правові підстави для задоволення позовних вимог ОСОБА_2 відсутні.

Окремо зазначав, що суд не вправі самостійно залучати до участі іншого відповідача, що випливає з норми ст.51 ЦПК України.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції у зв`язку з наступним.

Процесуально-правовий аспект захисту права полягає в тому, що суди розглядають в порядку відповідного виду судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із відповідних відносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства. При цьому вказаний аспект включає в себе не лише правильність обрання передбаченого законом або договором способу захисту, але і необхідність належного правового обґрунтування вимог відповідними нормами права.

Тобто, саме на позивача покладено обов`язок у позовній заяві викласти обставини, якими він обґрунтовує свої вимоги, зазначити докази, що підтверджують вказані обставини, а також вказати правові підстави позову, а суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, при розгляді справи повинен надати правильну правову кваліфікацію відносинам сторін, виходячи з фактів, установлених під час розгляду справи, і не застосовує самостійно для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, якщо позивач не обґрунтовує ними свої вимоги з наданням відповідних доказів, і застосування цих норм призводить до зміни предмета позову або обраного способу захисту прав та інтересів.

Тобто, на думку суду, виходячи з аксіоми цивільного судочинства jura novit curia - «суд знає закон», при розгляді справи суд дійсно повинен надати правильну правову кваліфікацію відносинам сторін, яка проте не може бути застосована судом для вирішення спору по суті за відсутності відповідного клопотання позивача у справі, оскільки інший підхід суду порушив би принцип диспозитивності судового процесу та правомірні очікування як позивача (який звертається саме з певним чином обґрунтованою в правовому аспекті вимогою) так і відповідача (який заперечуючи проти позову наводить доводи саме щодо тих підстав та обґрунтувань, які наводяться позивачем у справі).

Такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 23 вересня 2019 року по справі №917/1739/17.

Вирішуючи позов по суті, суд, також звертає увагу, що відповідно до положень ст.ст.12,13,81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Так, згідно до ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно положень ст.5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

За змістом ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: 1)письмовими, речовими і електронними доказами; 2)висновками експертів; 3)показаннями свідків.

Наприклад, навіть заява до Європейського суду з прав людини повинна відповідати вимогам, визначеним ст.47-1 Регламенту суду.

Відповідно до ст.47-1 Регламенту суду кожна заява, відповідно до статті 34 Конвенції, подається на бланку, наданому Секретаріатом, якщо Суд не вирішить інакше. Заява повинна містити всю інформацію, яка вимагається у відповідних частинах формуляру. В ній мають бути зазначені: (a) ім`я, дата народження, громадянство та адреса заявника і, якщо заявник є юридичною особою, повна назва, дата створення чи реєстрації, офіційний реєстраційний номер (за наявності) та офіційна адреса; (b) якщо у заявника є представник, ім`я останнього, адреса, номери телефону і факсу та електронна адреса; (c) якщо у заявника є представник, дата та оригінал підпису заявника в розділі формуляру, відведеного для довіреності; також у цьому розділі формуляру має бути оригінал підпису представника на підтвердження його/її згоди діяти в інтересах заявника; (d) найменування Договірної Сторони або Сторін, проти яких подається заява; (e) стислий і розбірливий виклад фактів; (f) стислий і розбірливий виклад стверджуваного порушення (порушень) Конвенції та відповідних аргументів;(g) стислий виклад інформації про дотримання заявником умов прийнятності, викладених у статті 35 § 1 Конвенції. (a) Інформація, вказана вище в пунктах з 1 (e) по 1 (g) і викладена у відповідній частині формуляру, має бути достатньою для того, щоб Суд міг визначити суть та обсяг заяви, не звертаючись до інших документів; (b) Проте, заявник може доповнити цю інформацію у вигляді додатків до формуляру з викладом подробиць щодо фактів, стверджуваних порушень Конвенції та відповідних аргументів. Ця інформація повинна бути викладена не більше, ніж на 20-ти сторінках. 3.1. Формуляр повинен бути підписаний заявником чи його представником. До нього слід додати: (a) копії документів щодо судових та інших рішень чи заходів, на які скаржиться заявник; (b) копії документів та рішень, які показують, що заявник використав усі внутрішні засоби правового захисту, а також дотримався терміну, вказаного у статті 35 § 1 Конвенції; (c) за наявності, копії документів стосовно будь-якої іншої процедури міжнародного розслідування чи врегулювання, які мають відношення до справи; (d) якщо заявник є юридичною особою, як це визначено в пункті 1 (а) статті 47, документ(и) на підтвердження того, що фізична особа, яка подала заяву, має право або уповноважена представляти інтереси заявника. 3.2. Документи, які додаються на підтримку заяви, повинні бути надані в хронологічному порядку, пронумеровані та чітко позначені. 4. Заявники, які не бажають оприлюднення перед громадськістю даних про свою особу, мають це зазначити і також викласти підстави, які б виправдовували такий відступ від загального правила про вільний доступ громадськості до інформації щодо провадження в Суді. Суд може задовольнити запит про анонімність або надати її з власної ініціативи. 5.1. Якщо вимоги, викладені в пунктах 1, 2 і 3 цієї статті, не були дотримані, Суд не розглядатиме заяву. Винятками є наступні випадки: (a) якщо заявник надав ґрунтовні пояснення про причини невиконання цих вимог; (b) якщо заява містить запит про вжиття термінових заходів; (c) якщо Суд прийме відповідне рішення з власної ініціативи або на прохання заявника. 5.2. В усякому разі, Суд може звернутися до заявника в будь-якій формі та будь-яким способом за наданням додаткової інформації чи документів у визначений Судом термін. 6. (a) Датою подання заяви, відповідно до статті 35 § 1 Конвенції, є дата, коли формуляр, що відповідає всім вимогам цієї статті, був надісланий на адресу Суду. Датою відправлення вважатиметься дата поштового штемпеля. (b) Незважаючи на це, Суд може, якщо вважатиме це виправданим, вирішити, що датою подання заяви повинна вважатися інша дата. 7. Заявники повинні інформувати Суд про зміни їхньої адреси чи будь-яких обставин, що мають відношення до заяви.

Крім цього, у рішенні ЄСПЛ по справі «Заїченко проти України (№2)» остаточне від 06 липня 2015 року було встановлено, що з 14 вересня по 8 жовтня 2009 року заявник всупереч його волі тримався у психіатричній лікарні з метою проведення психіатричної експертизи для встановлення його осудності у справі про адміністративне правопорушення. Сторонами не оспорюється той факт, що його перебування у психіатричній лікарні становило «позбавлення свободи»

Таким чином, рішенням ЄСПЛ по справі «Заїченко проти України (№2)» остаточне від 06 липня 2015 року та рішенням Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 01 листопада 2011 року у справі №2-а-846/11 вже було розглянуто питання щодо незаконності його тримання у психіатричній лікарні з 14 вересня по 8 жовтня 2009 року, в тому числі і факт незаконного перебування там 29 вересня 2009 року.

Таким чином, підстави для задоволення позову ОСОБА_2 в частині встановлення факту незаконності відсутності його негайного звільнення КП «Дніпропетровська клінічна психіатрична лікарня» ДОР 29 вересня 2009 року відсутні. Вказаний факт вже було встановлено рішеннями, які набрали законної сили та не можуть бути поставленні під сумнів.

Відповідно до ч.1 ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення. Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Згідно ст.23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, внаслідок порушення її прав.

Відповідно до ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Частина 1 ст.1173 ЦК України передбачає, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Відповідно до роз`яснень постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо). Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану тощо, при цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості і справедливості. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Необхідно з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позначених моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі, чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду, та з чого він при цьому виходить.

Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної) прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Колегія суддів позбавлена можливості задовольнити позовні вимоги ОСОБА_2 в частині стягнення немайнової шкоди з Держави Україна в особі Міністерства юстиції України як неналежного відповідача у даній справі. Посилання апеляційної скарги на те, що суд першої інстанції у своєму рішенні нехтує постановами Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 02 жовтня 2020 року у справі №201/8996/20 і від 14 лютого 2018 року у справі №201/819/18, якими визнано незаконним позбавлення ОСОБА_2 свободи з 29 вересня 2009 року по 08 жовтня 2009 року у КЗ Дніпропетровська клінічна психіатрична лікарня ДОР та якими визнано незаконним перевищення строку безперервного позбавлення ОСОБА_2 свободи з 17 години 14 вересня 2009 року по 13 годину 08 жовтня 2009 року, що в 200 разів більше максимального для адміністративного затримання, та на 09 діб більше для адміністративного арешту, не приймаються до уваги, оскільки неврахування даних постанов не тягне за собою прийняття незаконного рушення по суті позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги, що даний позов ним було подано після вказання Самарським районним судом м.Дніпропетровська на необхідність пред`явлення позову до належних відповідачів, відхиляються, оскільки позов у даній справі подано 15 жовтня 2019 року, а рішення Самарського районного суду м.Дніпропетровська ухвалене 07 листопада 2019 року.

Також колегія суддів звертає увагу на те, що ОСОБА_2 27 липня 2020 року звернувся до Кіровського районного суду м.Дніпропетровська з позовом до КП «Дніпропетровська багатопрофільна клінічна лікарня з надання психіатричної допомоги» Дніпропетровської обласної ради, Дніпропетровської обласної ради про встановлення факту, що має юридичне значення, відшкодування моральної шкоди (з підстав, які є фактично ідентичними підставам даного позову).

Приведені в апеляційній скарзі інші доводи про те, що суд не повно дослідив та встановив обставини даної справи не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці, та особистого тлумачення апелянтом норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст.89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Крім цього, зазначене також узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, відповідно до якої пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року).

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, тому апеляційні скарги підлягають залишенню без задоволення, а рішення має бути залишено без змін.

Відповідно до ст.141 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишаючи рішення суду без змін не змінює розподіл судових витрат.

Керуючись ст.ст.367,374,375,381-383 ЦПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 16 березня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий: Демченко Е.Л.

Судді: Куценко Т.Р.

Ткаченко І.Ю.