Провадження № 22-ц/812/2084/21 Головуючий суду першої інстанції Томашевський О.О.
Суддя-доповідач апеляційного суду Царюк Л.М.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 грудня 2021 року м. Миколаїв Справа 478/395/21

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого Царюк Л.М.,

суддів: Базовкіної Т.М., Крамаренко Т.В.,

при секретарі судового засідання Калашник А.О.,

за участю: представника позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача - ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 , в інтересах якого діє його представник - ОСОБА_1 , на рішення Казанківського районного суду Миколаївської області від 14 вересня 2021 року, ухвалене під головуванням судді Томашевського О.О., в залі судового засідання в смт. Казанка, о 09 год 00 хв, повний текст якого складено 14 вересня 2021 року, за позовом ОСОБА_3 до Баштанської районної ради, Фермерського господарства «Марія-Послушняк» (далі - ФГ «Марія-Послушняк»), ОСОБА_4 , третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - ОСОБА_5 , про визнання незаконним та скасування рішення ради, визнання недійсним та скасування державного акту на землю та усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою -

В С Т А Н О В И В:

23 березня 2021 року ОСОБА_3 , в інтересах якого діяла ОСОБА_1 , звернувся до суду з позовом до Баштанської районної ради, ФГ «Марія-Послушняк», ОСОБА_4 про визнання незаконним та скасування рішення ради, визнання недійсним та скасування державного акту на землю та усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою.

Доводи позову обґрунтовано тим, що він є власником земельної ділянки площею 21 га, розташованої на території Казанківської селищної ради Миколаївської області, на підставі державного акту, виданого 01 квітня 1994 року на підставі рішення Казанківської районної ради від 25 березня 1994 року та нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 05 березня 1994 року № 173, згідно якого він купив земельну ділянку площею 17,25 га для ведення селянського (фермерського) господарства. Цей державний акт серії МК № 18 зареєстровано в Книзі записів державних актів про право приватної власності на землю за № 20.

Вказане рішення районної ради та договір купівлі-продажу, на підставі яких видано державний акт, не визнано незаконним та недійсним, судові рішення з цього приводу відсутні, тобто ці рішення є дійсними і чинними, а виданий на їх підставі державний акт є законним та дійсним.

Через погіршення стану здоров`я та сімейні обставини, він не міг систематично займатися обробкою земельної ділянки та з огляду на реалізацію у країні земельної реформи замовив виготовлення технічної документації із землеустрою щодо відновлення меж земельної ділянки (в натурі) площею 21 га за кадастровим номером :27:000:0133, і 28 квітня 2020 року відомості про державну реєстрацію цієї земельної ділянки були внесені до ДЗК. У Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 29 квітня 2020 року реєстратором Новобузької міської ради вчинено запис про державну реєстрацію його права власності на вищезазначену земельну ділянку.

Між тим, як стало відомо, рішенням 50/5 від 19 травня 1995 року було припинено його право власності на земельну ділянку площею 21 га у зв`язку із добровільною відмовою на підставі пункту 1 статті 24 Закону України, що є незаконним.

Будь яких заяв щодо припинення права приватної власності на цю земельну ділянку він не подавав, а тому державний акт про право власності на землю, виданий на його ім`я, не був скасований та повернутий.

Докази на підтвердження факту його волевиявлення на добровільну відмову від земельної ділянки, придбану нам за значні кошти відсутні.

Про прийняття такого рішення ОСОБА_3 не був обізнаний та був позбавлений можливості оскаржити таке рішення.

ФГ «Марія-Послушняк» передано у постійне користування на підставі державного акту I МК № 007801, виданого ОСОБА_4 07 квітня 1996 року Казанківською районною радою на підставі рішення арбітражного суду Миколаївської області від 12 березня 1996 року справа № 93/7 для розширення селянського (фермерського) господарства, земельна ділянка, площею 27,4 га. До цієї земельної ділянки увійшла земельна ділянка площею 21 га, що належала йому та від якої він нібито в добровільному порядку відмовився відповідно до рішення Казанківської райради, правонаступником якої є Баштанська районна рада, № 50/5 від 19 травня 1995 року, а тому ФГ «Марія-Послушняк» користується вказаною земельною ділянкою, чим створило перешкоди у користуванні та розпорядженні йому власною земельною ділянкою.

Державний акт серії I-МК № 007801 на право постійного користування землею, виданий 04 липня 1996 року Казанківською районною радою ОСОБА_4 не є правовою підставою для законного користування цією землею фермерським господарством.

Правовстановлюючим документом для законного користування земельною ділянкою фермерським господарством «Марія» мав бути державний акт на право постійного користування землею виданий на підставі рішення про надання земельної ділянки після складання проекту відведення з оформленням відповідного бланку державного акту (для юридичної особи) та зареєстрований у відповідній книзі.

Проект відведення земельної ділянки не зроблений, будь-якого рішення райради про передачу ОСОБА_4 земельної ділянки площею 27,4 га не приймалось, при складанні державного акту не дотримано вимоги розділу 2 Інструкції № 28 від 15 квітня 1993 року, визначено цільове призначення, як «розширення селянського (фермерського) господарства», тоді як такого цільового призначення ЗК України не передбачає.

Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру, але такі відомості щодо вказаної земельної ділянки до ДЗК не внесено.

Отже, вказаний державний акт серія I-МК № 007801 на право постійного користування землею, виданий 04 липня 1996 року Казанківською районною радою на підставі цього рішення арбітражного суду підлягає визнанню недійсним, а тому ані Фермерське господарство «Марія», ані ОСОБА_4 не набули законного права користування та розпорядження його спірною земельною ділянкою.

Отже ураховуючи, що він правомірно та у законний спосіб набув право власності на земельну ділянку площею 21 га, яке не припинено через відсутність його волевиявлення, визначені межі його земельної ділянки (в натурі) площею 21 га за кадастровим номером :27:000:0133, відомості про державну реєстрацію цієї земельної ділянки було внесено до ДЗК, ЄДРПНМ, а тому фактичне перебування цієї земельної ділянки у користуванні ФГ «Марія-Послушняк», свідчить про перешкоджання йому у користуванні земельною ділянкою, отже, поновлення його прав можливе саме у судовому порядку.

Посилаючись на викладене, ОСОБА_3 просив суд визнати незаконним та скасувати рішення Казанківської ради народних депутатів № 50/5 від 19 травня 1995 року про припинення права власності ОСОБА_3 на земельну ділянку площею 21 га у зв`язку із добровільною відмовою. Визнати недійсним державний акт серія I-МК № 007801 на право постійного користування землею, виданий ОСОБА_4 04 липня 1996 року Казанківською районною радою на підставі рішення арбітражного суду Миколаївської області від 12 березня 1996 року справ № 93/7 для розширення фермерського господарства, зареєстрованого в Книзі записів державних актів про право постійного користування землею за № 4 та скасувати його. Усунути перешкоди власнику ОСОБА_3 у користуванні земельною ділянкою площею 21 га з кадастровим номером :27:000:0133, розташованої на території Казанківської селищної ради Миколаївської області, шляхом зобов`язання відповідачів ФГ «Марія-Послушняк», ОСОБА_4 звільнити вказану земельну ділянку від майна (посівів, врожаю, техніки) тощо.

Ухвалою Казанківського районного суду Миколаївської області від 27 травня 2021 року до участі у справі у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, залучено ОСОБА_5 .

Рішенням цього ж суду від 14 вересня 2021 року в задоволенні позову відмовлено повністю.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд виходив з того, що з обставин, викладених в листі Казанківської районної ради, що був адресований позивачу, встановлено, що саме невикористання ОСОБА_3 земельної ділянки та небажання вести фермерське господарство були предметом відповідного звернення до позивача, а тому, саме в контексті поставлених питань ОСОБА_3 вчинив власноручний запис щодо відмови від фермерського господарства, фактично ототожнюючи ведення фермерського господарства із правом власності на земельну ділянку.

Аналіз норм чинного на той період часу Земельного Кодексу України та Закону України «Про селянське (фермерське) господарство» свідчить, що громадяни України набували право власності на земельні ділянки для ведення селянського (фермерського) господарства з метою створення юридичної особи фермерського господарства, як відповідної підстави для використання отриманої землі у вказаних цілях. Отже відмова від ведення фермерського господарства є відмовою від прав на надану земельну ділянку

Оскільки позовні вимоги в частині визнання незаконним та скасування рішення Казаківської селищної Ради народних депутатів від 19 травня 1995 року № 50/5 не підлягають задоволенню, а вимоги щодо визнання недійсним Державного акту серії МК № 007801 на право постійного користування землею та усунення перешкод в користуванні позивачем земельною ділянкою, площею 21,0 га, є похідними від цих вимог, то такі вимоги також не можуть бути задоволені.

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_3 , через свого представника ОСОБА_1 , подав апеляційну скаргу, де, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити вимоги його позов в повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги обґрунтовано тим, що суд першої інстанції безпідставно за відсутності його заяви визнав добровільною відмовою від права власності на земельну ділянку допис на листі виконкому Казанківської райради від 11 травня 1995 року про відмову від фермерського господарства.

Такий висновок зроблений через неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права щодо оцінки доказів та спростовується матеріалами справи.

Він є власником земельної ділянки площею 21 га на підставі державного акту серії МК №18, зареєстрованого у Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 20, 01 квітня 1994 року та виданого на підставі рішення Казанківської районної ради від 25 березня 1994 року та договору купівлі-продажу від 05 березня 1994 року № 173, згідно з яким він купив земельну ділянку площею 17,25 га за 5382000 крб. Вказані рішення районної ради та договір купівлі-продажу, на підставі яких видано державний акт, не визнано незаконним та недійсними, є чинними.

Припинення права власності на земельну ділянку у разі добровільної відмови землекористувача здійснюється за його заявою (волевиявлення) до власника земельної ділянки/уповноваженого органу на підставі рішення відповідної Ради народних депутатів у порядку, встановленому статтями 20-22 Закону України «Про місцеві ради та місцеве і регіональне самоврядування».

Аналізуючи зміст листа, який на думку суду свідчить про його волевиявлення на добровільну відмову від права власності на земельну ділянку, слід зауважити, що по-перше, період невикористання земельної ділянки з серпня 1994 року по травень 1995 року (дата листа) припадає на період міжсезоння, коли обробіток земельних ділянок не здійснюється; по-друге, невикористання земельної ділянки понад рік є підставою для припинення права власності на підставі пункту 4 частини 1 статті 28 ЗК України та в порядку, визначеному статтею 29 ЗК України (у судовому порядку), але цей порядок не дотримано, а оскаржуване рішення містить іншу підставу для припинення - нібито добровільна його відмова від земельної ділянки; по-третє, лист не містить його волевиявлення на відмову від права власності на земельну ділянку, а має лише напис про відмову від фермерського господарства; в- четвертих, цей лист, адресований поштою за його місцем проживання у м. Кривий Ріг. Між тим, ураховуючи строки перебігу поштової кореспонденції, цей лист він мав отримати десь 15 травня 1995 року, а повернутися цей лист з написом до райради мав після 20 травня 1995 року, а проекти рішень, інші документи і матеріали з питань, які вносяться на розгляд Ради, доводяться до відома депутатів не пізніш як за три дні до відкриття сесії, що взагалі ставить під обґрунтований сумнів розгляд на сесії 19 травня 1995 року питання про припинення його права власності.

Крім того, цей лист не містить дати напису, резолюція «про задоволення прохання» також не має дати; цей напис не був нікому адресований, викладений на бланку виконкому райради, хоча має бути заява на сесію райради, до повноважень якої належить вирішення такого питання.

Також лист містить напис про відмову від фермерського господарства та резолюцію «сесії задовольнити прохання». Але незважаючи на те, що питання про припинення фермерського господарства теж належить до повноважень районної ради (стаття 30 Закону України «Про фермерське (селянське) господарство»), питання про припинення фермерського господарства на сесію не було винесено, а рішення сесії чомусь містить рішення про припинення права власності позивача на земельну ділянку, хоча він такої заяви не подавав та від земельної ділянки не відмовлявся.

Виходячи зі змісту цього листа та ураховуючи відсутність його заяви на добровільну відмову від права власності на землю, райрада мала вирішити питання про вилучення земельної ділянки, як було попереджено у цьому листі, але справа містить рішення про припинення його права власності на земельну ділянку нібито за добровільною відмовою.

За таких обставин, вказаний лист не є доказом та підтвердженням його волевиявлення на добровільну відмову від права власності на земельну ділянку. Інших доказів його волевиявлення на добровільну відмову від права власності на земельну ділянку матеріали справи не містять.

При цьому суд не врахував позицію Великої Палати Верховного Суду, а саме, у постанові від 25 травня 2021 року по справі № 461/9578/15-ц щодо надання юридично значущої згоди.

Отже, допис на листі може свідчити лише про його висловлювання щодо припинення фермерського господарства, навпаки, в такий спосіб він намагався зберегти за собою право власності на землю, щоб в подальшому використовувати на свою користь. Таким чином, позивач відмову від фермерського господарства не ототожнював з відмовою від права власності на земельну ділянку, цей висновок суду ґрунтується на припущеннях, що є недопустимим.

Відтак, цей допис на листі не створює ніяких правових наслідків та не веде до припинення права власності на земельну ділянку ОСОБА_3 , оскільки останній не висловлював Казанківській районній раді своє волевиявлення на добровільне припинення права власності на земельну ділянку, яку він викупив.

Крім того, висновок суду, що ФГ «Марія-Послушняк» правомірно отримало право на користування земельною ділянкою, яка належала позивачу, зроблений через неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права щодо оцінки доказів та спростовується матеріалами справи, оскільки матеріали справи підтверджують той факт, що Фермерське господарство «Марія-Послушняк» взагалі не має будь-яких правовстановлюючих документів на спірну земельну ділянку, державна реєстрація такого права відсутня, відтак, останнє користується його спірною земельною ділянкою, самовільно.

Крім того, чинним на той час законодавством передбачено надання додаткової земельної ділянки для ведення фермерського господарства саме в оренду, що залишено поза увагою суду.

Усупереч вимог статті 265 ЦПК України мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного зокрема позивачем щодо наявності підстав для задоволення позову в рішенні відсутня, оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотиви відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) також судом не надано.

У відзиві на апеляційну скаргу ФГ «Марія Послушняк» доводи апеляційної скарги не визнало та просило в задоволенні апеляційної скарги відмовити.

На підтвердження своїх заперечень зазначало, що виділена земельна ділянка для ведення фермерського господарства ОСОБА_3 не використовувалась, що в даному випадку підтверджується змістом листа Казанківської районної Ради народних депутатів від 11 травня 1995 року № 359, яким позивачу запропоновано добровільно відмовитися від земельної ділянки. З урахуванням відмови позивача, рішенням Казанківської районної Ради народних депутатів № 50/5 від 19 травня 1995 року його право власності на спірну земельну ділянку припинено.

Наведені в апеляційній скарзі заперечення проти оцінки судом першої інстанції власноручного запису позивача на цьому листі є помилковими, оскільки ґрунтуються на аналізі змісту самого запису, не враховуючи сукупність дій позивача по відношенню до спірної земельної ділянки та інших учасників правовідносин.

Посилання позивача при оцінці запису позивача на цьому листі на нібито порушення порядку підготовки документів для проведення сесії органом місцевого самоврядування, невикористання земельної ділянки в період міжсезоння та необхідність отримання судового рішення про припинення права власності не заслуговує на увагу, оскільки в даному випадку право власності позивача припинилося не через примусове вилучення земельної ділянки, а внаслідок його добровільної відмови, в порядку, передбаченому статтею 29 ЗК України (в редакції станом на 22 червня 1993 року).

Доводи апеляційної скарги про надіслання листа засобами поштового зв`язку документально не підтверджені. Пояснення представника Баштанської районної ради не є допустимими доказами стосовно цих обставин. Втрата позивачем оригіналу державного акту про право власності на землю також відбулася за невідомих обставин, що виключає можливість стверджувати про те, що позивачем не передавався районній раді оригінал акту.

Посилання ОСОБА_3 на відсутність проекту відведення земельної ділянки спростовується наявною в матеріалах справи копією Технічного звіту про перенесення в натуру проекту відводу земельної ділянки громадянки ОСОБА_4 для розширення СФГ із земель запасу в межах території Казанківської селищної ради народних депутатів від 15 липня 1996 року.

Видача Державного акту на право постійного користування землею серії І-МК № 007801 на підставі рішення суду у разі відмови сільської, селищної, міської, районної ради у відведенні земельної, ділянки для ведення селянського (фермерського) господарства безпосередньо передбачена вимогами частини 7 статті 51 ЗК України (в редакції станом на 22 червня 1993 року) та вимогами частини 3 статті 5 Закону України "Про селянське (фермерське) господарство" (в редакції станом на 23 липня 1993 року). У цьому випадку додаткове погодження судового рішення, яке набрало законної сили, будь-яким іншим органом, зокрема, місцевою радою, суперечитиме вимогам статті 115 Арбітражного процесуального кодексу України (в редакції станом на 06 березня 1996 року.).

Відсутність інформації про право користування земельною ділянкою в Державному земельному кадастрі не свідчить про відсутність такого права у ФГ «Марія-Послушняк», оскільки згідно з пунктом 2 розділу X «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про Державний земельний кадастр» земельні ділянки, право власності (користування) на які виникло до 2004 року, вважаються сформованими незалежно від присвоєння їм кадастрового номера. Правильність цього твердження також підтверджується роз`ясненнями Держгеокадастру України від 11 березня 2021 року.

На день розгляду справи від інших учасників справи відзиву на апеляційну скаргу не надходило.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які брали участь у розгляді справи, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

За приписами частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (частина 2 статті 367 ЦПК України).

Судом було встановлено, що відповідно до рішення Казанківської районної Ради № 17/176 від 18 січня 1994 року, районна рада, розглянувши заяви громадян, зокрема: ОСОБА_3 , «рішення районної конкурсної комісії по відбору претендентів на фермери, а також рішення відповідних сільських, селищних рад……» вирішила дати згоду на надання земельної ділянки для ведення селянського (фермерського) господарства ОСОБА_3 , загальною площею до 21 га, з них: ріллі до 21 га, в т.ч. безоплатно у власність одну середню земельну частку по Казанківській селищній раді (3,75 га), останню за плату із земель запасу Казанківської селищної ради поле № 5 сівозміни колгоспу «Заповіт Ілліча» (пункт 15 рішення).

Рішенням Казанківської районної Ради народних депутатів від 25 березня 1994 року затверджено проекти відведення земельних ділянок для ведення селянського (фермерського) господарства громадянам, зокрема ОСОБА_3 , та видано Державні акти на право приватної власності на земельну ділянку, площею 3,75 га із земель запасу Казанківської селищної ради.

Зі змісту договору купівлі продажу від 05 березня 1994 року встановлено, що ОСОБА_3 придбав у Казанківської селищної ради народних депутатів земельну ділянку, розміром 17,25 га ріллі для ведення селянського (фермерського) господарства, яка знаходилась в смт. Казанка на території КАСП «Заповіт Ілліча», відділення № 1, поле № 1. Вказаний договір посвідчений нотаріусом та містить реєстрацію в реєстрі за № 173.

На підставі рішення Казанківської районної ради від 25 березня 1994 року та вказаного договору купівлі-продажу, ОСОБА_3 01 квітня 1994 року отримав Державний акт на право приватної власності на землю, площею 21,0 га, серії МК № 18, де зазначено, що землю передано для ведення селянського (фермерського) господарства.

Згідно з свідоцтвом про державну реєстрацію селянського (фермерського) господарства, 12 травня 1994 року було зареєстровано Селянське (фермерське) господарство «Заблоцький», про що вчинено реєстраційний запис № 38.

Як встановлено з листа Казанківської районної ради від 11 травня 1995 року № 359, адресованого ОСОБА_3 , де зазначала, що останній з серпня 1994 року фермерським господарством не займається, не проживає на території Казанківського району, виділена земельна ділянка не обробляється, а тому пропонувала ОСОБА_3 відмовитися від земельної ділнки.

На цьому листі в нижній його частині міститься запис « ОСОБА_6 отказываюсь от фермерського хозяйства» та підпис особи. Представником позивача підтверджено факт вчинення цього запису саме позивачем, як і те, що цей припис є підтвердженням небажання ОСОБА_3 вести фермерське господарство.

Така відмова стала підставою для ухвалення рішення Казанківської районної Ради народних депутатів від 19 травня 1995 року № 50/5, де зазначено, що, розглянувши, зокрема заяву ОСОБА_3 про відмову від земельної ділянки, наданої для ведення селянського (фермерського) господарства, на підставі пункту 1 статті 24 ЗК України, припинити право користування земельною ділянкою, наданої для ведення селянського (фермерського) господарства, у зв`язку з добровільною відмовою від земельної ділянки, а саме ОСОБА_3 земельної ділянки загальною площею 21,0 га, в межах земель запасу Казанківської селищної ради. Пунктом 2 цього рішення передбачено повернення вказаної земельної ділянки в фонд земель запасу для ведення селянських (фермерських) господарств.

Спірна земельна ділянка, площею 21,0 га, яка належала позивачу на підставі Державного акту про право приватної власності, знаходиться в межах поля, сумісного із земельною ділянкою ФГ «Марія-Послушняк», площею 21,0 га, яка була отримана для ведення фермерського господарства на підставі розпорядження Казанківської селищної Ради народних депутатів від 18 січня 1994 року (пункт 16), рішення Казанківської селищної Ради народних депутатів від 25 березня 1994 року № 18/186. На підтвердження цього 01 квітня 1994 року було видано Державний акт на право приватної власності на земельну ділянку, площею 21,0 га, та дані внесені до Державного земельного кадастру про земельну ділянку № НВ-020 від 21 квітня 2020 року, яким вказаній земельній ділянці присвоєно кадастровий номер: :27:000:0132.

Фермерське господарство «Марія-Послушняк» є правонаступником Фермерського господарства «Марія».

Як встановлено з архівних копій справи, до Казанківської районної Ради звернулася ОСОБА_4 із заявою від 11 березня 1995 року, щодо надання земельної ділянки для розширення Фермерського господарства «Марія» з подальшим правом їх викупу. Із змісту вказаної заяви вбачається, що ОСОБА_4 просила виділити їй земельну ділянку розташовану поруч із фермерським господарством.

Рішенням Казанківської селищної Ради народних депутатів від 19 травня 1995 року №52/5 було відмовлено Фермерському господарству «Марія» в розширені земельної ділянки для ведення фермерського господарства, що було підставою для її подальшого звернення до арбітражного суду із позовом про визнання такого рішення недійсним.

Між тим рішенням арбітражного суду Миколаївської області від 12 березня 1996 року № 93/7, ухвалено за позовом Фермерського господарства «Марія», визнано недійсним рішення Казанківської селищної Ради народних депутатів від 19 травня 1995 року № 52/5 в частині відмови у виділенні земельної ділянки для розширення Фермерського господарства «Марія»; зобов`язано району раду виділити фермерському господарству «Марія» 29 га землі в постійне користування з земель запасу Казанківської селищної Ради народних депутатів, яка суміжна із землями Фермерського господарства «Марія» (раніше виділені фермерам Заблоцькому та Гаман). Як вбачається з пункту 4 вказаного судового рішення, судом також вирішено, що таке рішення є підставою для виготовлення проекту відводу земельної ділянки, виділення його меж в натурі (на місцевості), складання документів, які посвідчують право користування землею.

На виконання вказаного судового рішення арбітражного суду, розпорядженням Казанківської районної державної адміністрації Миколаївської області від 15 травня 1996 року № 182-р було вирішено надати згоду Фермерському господарству «Марія» на відведення земельної ділянки для розширення фермерського господарства голові ФГ «Марія», загальною площею 29,0 га ріллі у постійне користування з правом наступного викупу із земель запасу Казанківської селищної Ради, яка прилягає до земель ФГ «Марія» (раніше була виділена фермерам ОСОБА_3 та ОСОБА_7 ).

Пунктом 2 вказаного розпорядження було вирішено замовити проект відведення земельної ділянки для ведення селянського (фермерського) господарства гр. ОСОБА_4 .

На підставі вказаного розпорядження ДП «Миколаївський інститут землеустрою» було складено Технічний звіт щодо перенесення в натурі проекту відводу земельної ділянки громадянці ОСОБА_4 для розширення селянського (фермерського) господарства із земель запасу в межах території Казанківської селищної Ради народних депутатів Казанківського району, складеного в 1996 році, яким між іншим було встановлено межі ділянки в натурі.

За таких обставин, на ім`я ОСОБА_4 було видано Державний акт на право постійного користування землею, площею 27,4 га для розширення фермерського господарства від 04 липня 1996 року.

16 березня 2020 року позивачем було замовлено Технічну документацію із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). За даними Технічної документації було проведено державну реєстрацію речових прав позивача на нерухоме майно земельну ділянку, площею 21,0 га, за кадастровим номером: :27:000:0133, що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно № 208273137 від 06 травня 2020 року.

Відповідно до листа Фізичної особи підприємця ОСОБА_8 , яким було розроблено Технічну документацію із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) за замовленням ОСОБА_3 , то після складання такої документації, ним було виявлено, що ОСОБА_3 раніше відмовився від вказаної земельної ділянки, а саму земельну ділянку було передано в користування Фермерського господарства «Марія». У зв`язку з цим вказана особа просила відділ Держгеокадастру розглянути можливість видалення вказаної земельної ділянки з Державного земельного кадастру.

Правовідносини на час прийняття рішення Казанківської районної ради Миколаївської області від 18 січня 1994 року № 17/176 про відведення земельної ділянки ОСОБА_3 для ведення селянського (фермерського) господарства та рішення цієї ж ради від 19 травня 1995 року № 50/5 про припинення права власності ОСОБА_3 на таку земельну ділянку склалися протягом 1994-1995 років, та регулювалися чинними на час їх виникнення нормами Земельного Кодексу Української РСР від 18 грудня 1990 року (далі - ЗК Української РСР від 18 грудня 1990 року) та Законом України «Про селянське (фермерське) господарство» від 20 грудня 1991 року № 2009-ХII (далі Закон № 2009-ХII), приписи якого були спеціальними до відповідних приписів інших Законів України, зокрема і до ЗК Української РСР від 18 грудня 1990 року.

Закон № 2009-ХII визначав економічні, соціальні і правові основи створення та діяльності селянських (фермерських) господарств в Україні.

Селянське (фермерське) господарство є формою підприємництва громадян України, які виявили бажання переважно особистою працею членів цього господарства виробляти товарну сільськогосподарську продукцію, займатися її переробкою і реалізацією (частина 1 статті 2 Закону № 2009-ХII)

Право на створення селянського (фермерського) господарства має кожний дієздатний громадянин України, який досяг 18-річного віку і виявив таке бажання. Переважним правом на створення селянського (фермерського) господарства користуються громадяни, які проживають в сільській місцевості і мають необхідну кваліфікацію або досвід роботи в сільському господарстві (частина 1 стаття 4 Закону № 2009-ХII)

Відповідно до статті 5 Закону № 2009-ХII земельні ділянки для ведення селянського (фермерського) господарства надаються громадянам за їх бажанням у довічне успадковуване володіння, приватну власність або в оренду. Право приватної власності на земельну ділянку селянським (фермерським) господарством може набуватись після шести років володіння нею.

Надання земельної ділянки у довічне успадковуване володіння, приватну власність або в оренду здійснюється із земель запасу, а також земель, вилучених у порядку, визначеному у пункті 1 статті 7 цього Закону. У тимчасове користування земельні ділянки надаються із земель запасу, а також можуть надаватися із земель лісового і водного фондів.

Громадяни, які виявили бажання вести селянське (фермерське) господарство (включаючи й тих, хто переїздить з іншої місцевості), для одержання земельної ділянки у довічне успадковуване володіння, у власність або в оренду подають до районної, міської, в адміністративному підпорядкуванні якої є район, Ради народних депутатів за місцеположенням земельної ділянки заяву, яку підписує голова селянського (фермерського) господарства, що створюється.

У заяві зазначаються: мета використання земельної ділянки, умови надання, її бажаний розмір і місце розташування, перелічуються члени селянського (фермерського) господарства, повідомляється про їх досвід роботи в сільському господарстві, наявність кваліфікації або спеціальної підготовки. Можливі також інші обґрунтування щодо виділення земельної ділянки.

Заяву громадянина про надання земельної ділянки у довічне успадковуване володіння, у власність або в оренду за поданням сільської, селищної Ради народних депутатів розглядає виконавчий комітет районної, міської Ради народних депутатів у місячний строк і у разі згоди замовляє за рахунок Українського державного фонду підтримки селянських (фермерських) господарств землевпорядній організації розробку проекту її відведення.

Проект відведення земельної ділянки погоджується з землеволодільцями, землевласниками або землекористувачами, районними, міськими землевпорядними, природоохоронними, санітарними органами, органом архітектури і подається до районної, міської Ради народних депутатів.

Рішення про надання земель громадянам для ведення селянського (фермерського) господарства або про відмову у наданні землі районні, міські, в адміністративному підпорядкуванні яких є район, Ради народних депутатів приймають на найближчій сесії.

За приписами статті 6 Закону № 2009-ХII для ведення селянського (фермерського) господарства надаються у довічне успадковуване володіння і приватну власність земельні ділянки, розмір яких не повинен перевищувати 50 гектарів сільськогосподарських угідь і 100 гектарів усіх земель.

Конкретні розміри земельних ділянок громадян, які ведуть селянське (фермерське) господарство, в межах норм, встановлених частиною першою цієї статті, визначають районні, міські Ради народних депутатів диференційовано, з урахуванням регіональних особливостей, спеціалізації і можливостей обробітку наданих земель переважно членами селянського (фермерського) господарства.

Земельні ділянки громадян, які ведуть селянське (фермерське) господарство, поділу не підлягають.

За положеннями статті 8 Закону № 2009-ХII після одержання Державного акту на право приватної власності або довічного успадковуваного володіння землею чи укладення договору на оренду селянського (фермерського) господарства він підлягає державній реєстрації в районній, міській Раді народних депутатів, що надала земельну ділянку у довічне успадковуване володіння, приватну власність або користування (частина 1 цієї статті).

Після відведення земельної ділянки в натурі і одержання Державного акта на право довічного успадковуваного володіння землею, приватної власності або договору на оренду земельної ділянки та державної реєстрації селянське (фермерське) господарство набуває статусу юридичної особи; одержує печатку із своїм найменуванням і адресою; відкриває розрахунковий та інші рахунки в установах банку; вступає в ділові відносини з іншими підприємствами, установами та організаціями; визнається як самостійний товаровиробник державними і господарськими органами при плануванні економічного і соціального розвитку регіону (частина 2 цієї статті).

Відповідно до положень статті 6 ЗК Української РСР від 18 грудня 1990 року громадянин України мають право на одержання у власність земельних ділянок, зокрема, для ведення селянського (фермерського) господарства.

Передача земельних ділянок у власність громадян провадиться місцевими Радами відповідно до їх компетенції за плату або безплатно.

Безплатно земельні ділянки передаються у власність громадян, зокрема, для ведення сільського (фермерського) господарства у межах середньої земельної частки, що обчислюється у порядку, передбаченому цією статтею.

За плату передаються у власність громадян для ведення селянського (фермерського) господарства земельні ділянки, розмір яких перевищує середню земельну частку.

Статтею 18 ЗК Української РСР від 18 грудня 1990 року визначено, що придбання у місцевих Рад земельних ділянок у власність для ведення селянського (фермерського) господарства понад площу, що передається безплатно, провадиться за плату в порядку, передбаченому статтею 17 цього Кодексу.

Рішення відповідно Ради з цього питання є підставою для укладення договору купівлі-продажу земельної ділянки з посвідченням у нотаріальному порядку.

Приписи статті 52 ЗК Української РСР від 18 грудня 1990 року визначають розміри земельних ділянок селянських (фермерських) господарств, а саме для ведення селянського (фермерського) господарства можуть передаватися у приватну власність або надаватися у користування земельні ділянки, розмір яких не повинен перевищувати 50 гектарів сільськогосподарських угідь і 100 гектарів усіх земель.

Конкретні розмірі земельних ділянок громадян, які ведуть селянське (фермерське) господарство, у межах норм, установлених частиною 1 цієї статті, визначають сільські, селищні, міські, районні Ради диференційовано, з урахуванням регіональних особливостей, спеціалізації та можливостей обробітку наданих земель переважно членами селянського (фермерського) господарства.

Однією із підстав припинення приватної власності на землю положення статті 28 ЗК Української РСР від 18 грудня 1990 року передбачають добровільну відмову від земельної ділянки.

Припинення права власності на землю або права користування земельною ділянкою у разі добровільної відмови власника землі або землекористувача провадиться за його заявою на підставі рішення відповідної Ради (частина 1 статті 29 ЗК Української РСР від 18 грудня 1990 року).

Діяльність селянського (фермерського) господарства припиняється у разі припинення права власності на землю, права користування земельною ділянкою у випадках, передбачених статтями 27 і 28 ЗК ЗК Української РСР від 18 грудня 1990 року (пункт 2 частини 1 статті 29 Закону № 2009-XII).

Отже, за обставинами справи встановлено, що в 1994 році, ОСОБА_3 , виявив бажання створити селянське (фермерське) господарство та звернувся з цього приводу із заявою про виділ земельною ділянки до Казанківської районної ради, яка після рішення районної конкурсної комісії своїм рішенням від 18 січня 1994 року вирішила дати згоду на надання земельної ділянки для ведення селянського (фермерського) господарства ОСОБА_3 , загальною площею до 21 га, безоплатно у власність одну середню земельну частку по Казанківській селищній раді. На підставі цього рішення ОСОБА_3 для ведення селянського (фермерського) господарства отримав у власність безоплатно земельну ділянку у розмірі 3.75 га та за договором купівлі-продажу 17, 25 га. Внаслідок цього 01 квітня 1994 року ОСОБА_3 отримав Державний акт на право приватної власності на землю, площею 21,0 га, де зазначено, що землю передано для ведення селянського (фермерського) господарства, що стало підставою для реєстрації 12 травня 1994 року та видачі свідоцтва про державну реєстрацію Селянського (фермерського) господарства «Заблоцький».

Між тим за твердженням позивача на той час він не міг займатися фермерським господарством, а тому на письмове звернення Казанківської районної ради від 11 травня 1995 року щодо невикористання виділеної йому для ведення селянського (фермерського) господарства земельної ділянки та пропозиції відмови від неї, він власноручно зробив запис про відмову від фермерського господарства, що стало підставою для ухвалення рішення Казанківської районної Ради народних депутатів від 19 травня 1995 року № 50/5, про припинення права власності на надану для ведення селянського (фермерського) господарства земельну ділянку площею 21.0 га у зв`язку з добровільною відмовою ОСОБА_3 від земельної ділянки та остання повернута в фонд земель запасу для ведення селянських (фермерських) господарств.

Отже за змістом наведених приписів та встановлених обставин справи на час створення Селянського (фермерського) господарства «Заблоцький» наявність у засновника визначеного законом права на земельну ділянку була однією з умов державної реєстрації селянського (фермерського) господарства як юридичної особи. Більш того, право користування (власності) земельною ділянкою мало припинятися з припиненням діяльності селянського (фермерського) господарства (пункт 3 частини 1 статті 27 ЗК Української РСР від 18 грудня 1990 року).

У пунктах 21-23 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23 червня 2020 року у справі № 179/1043/16-ц зроблено висновок про те, що «враховуючи законодавчі обмеження у використанні земельної ділянки інакше, ніж за її цільовим призначенням (пункт 1 частини першої статті 40 ЗК Української РСР від 18 грудня 1990 року), а також юридичні наслідки її використання не за цільовим призначенням (пункт 7 частини першої статті 27, частина друга статті 29, частина перша статті 88 ЗК Української РСР від 18 грудня 1990 року), надана громадянину у встановленому порядку для ведення селянського (фермерського) господарства земельна ділянка за її правовим режимом була та є такою, яку слід використовувати виключно для здійснення підприємницької діяльності, а не для задоволення особистих потреб цього громадянина. Передбачені законом особливості надання фізичній особі земельної ділянки для ведення селянського (фермерського) господарства підтверджують те, що таку ділянку можна було безоплатно отримати лише для створення відповідного господарства, після чого її використання можливе було тільки для ведення селянського (фермерського) господарства, тобто для вироблення, переробки та реалізації товарної сільськогосподарської продукції (частина перша статті 2 Закону № 2009-XII). Таку діяльність здійснює саме селянське (фермерське) господарство, а не його засновник….»

Іншими словами, після набуття засновником селянського (фермерського) господарства права постійного користування земельною ділянкою для ведення такого господарства та проведення державної реєстрації останнього постійним користувачем зазначеної ділянки стає селянське (фермерське) господарство. Ураховуючи наведене, з моменту створення Селянського (фермерського) господарства «Заблоцький В.П.» відбулася фактична заміна власника земельної ділянки, і обов`язки останнього перейшли до селянського (фермерського) господарства з дня його державної реєстрації. Державна реєстрація права власності земельною ділянкою для ведення селянського (фермерського) господарства за його засновником не змінює вказаний висновок, оскільки після державної реєстрації такого господарства саме воно як суб`єкт підприємницької діяльності могло використовувати відповідну ділянку за її цільовим призначенням, тобто бути власником. Відповідно з часу державної реєстрації цього господарства воно повноважне зареєструвати за собою право власності на земельну ділянку, яку раніше для ведення селянського (фермерського) господарства отримав його засновник ОСОБА_3 .

З огляду на таке, колегія суддів апеляційного суду вважає правильним висновок суду про те, що, оскільки ОСОБА_3 був засновником селянського (фермерського) господарства та його єдиним членом, то його добровільна відмова від ведення селянського (фермерського) господарства правильно розцінена Казанківською районної радою як добровільна відмова від права власності на виділену йому земельну ділянку площею 21 га для ведення селянського (фермерського) господарства, та це є наслідком припинення права власності ОСОБА_3 на зазначену земельну ділянку та повернення земельної ділянки до відповідного фонду Казанківської районної ради.

Доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_3 відмовився від ведення фермерського господарства, проте не відмовлявся від земельної ділянки, є неприйнятними, оскільки спірна земельна ділянка має певне призначення для її використання для ведення (селянського) фермерського господарства та передавалася у власність ОСОБА_3 з дотриманням певної процедури її передачі позивачу, передбаченої Законом № 2009-XII, а отже останній не може використовувати та розпоряджатися цією ділянкою на власний розсуд. Не змінює цих обставин і той факт, що позивач не писав окрему заяву про відмову від земельної ділянки, оскільки останнім не заперечувалося, що він добровільно відмовився від ведення селянського (фермерського) господарства, для здійснення діяльності якого була надана земельна ділянка, а також і те, що через 25 років, а саме у травні 2020 року, ОСОБА_3 зареєстрував своє право власності на спірну земельну ділянку у державного реєстратора на підставі залишеного у себе державного акту на право приватної власності на землю з огляду на те, що рішенням Казанківської районної ради в межах її компетенції в травні 1993 року право власності ОСОБА_3 на спірну земельну ділянку було припинено.

Не мають правового значення аргументи апеляційної скарги щодо розсудів про те, що направлене Казанківської районною радою на адресу позивача письмовий лист-звернення останній з урахуванням строку перебігу поштової кореспонденції, мав отримати десь 15 травня 1995 року, а повернутися цей лист з написом до райради мав після 20 травня 1995 року, а проекти рішень, що вносяться на розгляд Ради, доводяться до відома депутатів не пізніш як за три дні до відкриття сесії, а це ставить під обґрунтований сумнів розгляд на сесії 19 травня 1995 року питання про припинення права власності ОСОБА_3 , оскільки в судовому засіданні представник позивача погодилася, що напис про відмову від фермерського господарства виконаний саме ОСОБА_3 , а крім того, посилання на зазначені обставини є припущеннями заявника, що є неприпустимим при встановленні обставин справи.

Також доводи апеляційної скарги про те, що згаданий лист-звернення не містить дати вказаного напису ОСОБА_3 , резолюція на ньому також не має дати; цей напис не був нікому адресований, викладений на бланку виконкому райради, є безпідставними з урахування того, що позивачем не заперечувалося виконання цього напису, саме цей напис був підставою для припинення права власності позивача на спірну земельну ділянку за рішенням районної ради 19 травня 1995 року.

Не можуть бути взяті до уваги твердження апеляційної скарги про те, що зазначений напис позивача вимагав посвідчення підпису ОСОБА_3 під такою відмовою з огляду на те, що нормами спеціального Закону № 2009-XII та ЗК Української РСР від 18 грудня 1990 року, що діяли на час виникнення спірних правовідносин, такого узгодження не передбачалося.

Доводи апеляційної скарги, що за договором купівлі продажу земельної ділянки площею 17.25 га, укладеного 05 березня 1994 року, покупцем ОСОБА_3 продавцю Казанківський селищній раді були сплачені особисті кошти позивача, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки власник коштів вправі поставити питання про їх повернення, а тому ці обставини не впливають на суть вирішення спору.

Як уже зазначалося, з моменту створення селянського (фермерського) господарства (фермерського господарства) виникають відповідні правомочності та юридичні обов`язки щодо використання земельної ділянки цим господарством. Такі правомочності набувають сталого юридичного зв`язку саме з фермерським господарством, стають частиною його майна.

Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів (стаття 1 Першого протоколу до Конвенції).

ЄСПЛ у рішенні «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року (Shtokin v. Ukraine, заяви № 23759/03 та № 37943/06, пункти 50 та 51) зазначив, що позбавлення власності можливе тільки при виконанні певних вимог. Суд вказує у своєму рішенні, що перша та найважливіша вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає в тому, що будь-яке втручання публічних органів у мирне володіння майном повинно бути законним. Так, друге речення першого пункту передбачає, що позбавлення власності можливе тільки «на умовах, передбачених законом», а другий пункт визнає, що держави мають право здійснювати контроль за використанням майна шляхом введення «законів». Говорячи про «закон», стаття 1 Першого протоколу до Конвенції посилається на ту саму концепцію, що міститься в інших положеннях Конвенції. Ця концепція вимагає, перш за все, щоб такі заходи мали підстави в національному законодавстві. Вона також відсилає до якості такого закону, вимагаючи, щоб він був доступним для зацікавлених осіб, чітким та передбачуваним у своєму застосуванні.

Вирішуючи спір у даній справі суд першої інстанції врахував, що Казанківська селищна рада при припиненні права власності на земельну ділянку, що була нею видана для ведення селянського (фермерського) господарства, прийняла таке рішення в межах своєї компетенції в порядку, з підстав і за умов, передбачених наведеними нормами Закону № 2009-XII та ЗК Української РСР від 18 грудня 1990 року, що діяли на час виникнення цих правовідносин.

З урахуванням зазначеного, апеляційний суд вважає правильним висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для визнання незаконним та скасування рішення Казанківської районної ради Миколаївської області від 19 травня 1995 року № 50/5 про припинення права ОСОБА_3 на земельну ділянку площею 21 га у зв`язку із добровільною відмовою.

Колегія суддів також погоджується з тим висновком суду першої інстанції, що позовні вимоги про визнання недійсним державного акту на право постійного користування землею, виданого на ім`я відповідача ОСОБА_4 , а також щодо усунення перешкод позивачу у користуванні спірною земельною ділянкою шляхом зобов`язання останньої та фермерського господарства «Марія-Послушняк» звільнити -земельну ділянку площею 21 га - є похідними від вимог про визнання незаконним та скасування рішення Казанківської районної ради Миколаївської області від 19 травня 1995 року № 50/5 про припинення права ОСОБА_3 . Оскільки за висновком суду право власності на спірну земельну ділянку ОСОБА_3 припинено обґрунтовано, то похідні вимоги щодо захисту припиненого права власності позивача також не підлягають задоволенню, з огляду на те, що право, яке припинилось, захисту не підлягає. З огляду на це доводи апеляційної скарги про протиправність дій Казанківської районної ради щодо додаткової передачі ОСОБА_4 земельної ділянки для розширення фермерського господарства «Марія» є неприйнятними. Крім того, за матеріалами справи відведення земельної ділянки для розширення фермерського господарства «Марія» загальною площею 29 га ріллі у постійне користування з правом наступного викупу із земель запасу Казанківської селищної ради відбувалося на підставі розпорядження Казанківської районної державної адміністрації Миколаївської області від 15 травня 1996 року № 182-р, на підставі якого розроблялася технічна документація про перенесення в натурі проєкту відводу такої земельної ділянки.

На підставі зазначеного, твердження скаржника про те, що судове рішення є необґрунтованим та ухвалено без дослідження всіх обставин справи, є непереконливими, доводи останнього зводяться до тлумачення як обставин, так і норм права на свою користь та не спростовують висновків суду першої інстанції.

З урахуванням викладеного, апеляційний суд дійшов висновку, що доводи апеляційної скарги правильних висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення суду першої інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно зі статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Таким чином оскаржене рішення по суті вимог ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому відповідно до положень статті 375 ЦПК України скасуванню не підлягає.

Оскільки апеляційна скарга задоволенню не підлягає, то витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на позивача.

Керуючись статтями 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 , в інтересах якого діяв його представник - ОСОБА_1 , залишити без задоволення, а рішення Казанківського районного суду Миколаївської області від 14 вересня 2021 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту у випадках, передбачених статтею 389 ЦПК України.

Головуючий Л.М. Царюк

Судді Т.М. Базовкіна

Т.В. Крамаренко

Повний текст постанови складено 10 грудня 2021 року.