ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 грудня 2021 року

м. Харків

справа № 641/3317/20

провадження № 22-ц/818/6051/21

Харківський апеляційний суд у складі:

Головуючого: Маміної О.В.,

суддів: Пилипчук Н.П., Тичкової О.Ю.,

за участю секретаря - Сізонової О.О.

учасники справи:

заявник - ОСОБА_1 ,

суб`єкт оскарження Московський відділ державної виконавчої служби в м. Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків)

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові цивільну справу за скаргою ОСОБА_1 на бездіяльність посадових осіб Московського відділу державної виконавчої служби в м. Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) та зобов`язання вчинити певні дії

за апеляційною скаргою Московського відділу державної виконавчої служби в місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків)

на ухвалу Комінтернівського районного суду м. Харкова від 19 серпня 2021 року у складі судді Маньковської О.О.,-

в с т а н о в и в:

У червні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду зі скаргою, в якій просив визнати неправомірною бездіяльність начальника Московського відділу державної виконавчої служби у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) Матвієнка Д.С. та бездіяльність державного виконавця Соляник В.С., пов`язану з невиконанням рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 08 вересня 2020 року по справі № 641/3317/20 протягом семи місяців з дня прийняття постанови про відкриття виконавчого провадження № 63529553 від 09.11.2020 та визнати неправомірною бездіяльність вказаних осіб щодо неподання, згідно ч. 2 ст. 4 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, документів та відомостей, що необхідні для перерахування ОСОБА_1 коштів стягнутих за рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 08 вересня 2020 року по справі 3 641/3317/20 у виконавчому провадженні № 63529553; зобов`язати начальника Московського відділу державної виконавчої служби у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) Матвієнка Д.С. подати, згідно ч. 2 ст. 4 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, документів та відомостей, що необхідні для перерахування ОСОБА_1 коштів стягнутих рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 08 вересня 2020 року по справі 3 641/3317/20 у виконавчому провадженні № 63529553, за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду та перерахувати їх стягувачу ОСОБА_1 ; зобов`язати начальника Московського відділу державної виконавчої служби у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) направляти на адресу позивача копії документів по вчинених виконавчих діях.

Ухвалою Комінтернівського районного суду м. Харкова від 19 серпня 2021 року скаргу ОСОБА_1 - задоволено.

Визнано неправомірною бездіяльність посадових осіб Московського відділу державної виконавчої служби в м. Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) щодо невиконання рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 08.09.2020 року по справі № 641/3317/20, виконавче провадження 63529553, відкрите 09.11.2020 року; щодо неподання згідно ч. 2 ст. 4 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику в сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, документів та відомостей, що необхідні для перерахування ОСОБА_1 коштів, стягнутих рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 08.09.2020 року по справі № 641/3317/20.

Зобов`язано начальника Московського відділу державної виконавчої служби в м. Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) подати згідно ч. 2 ст. 4 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику в сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, документи та відомості, що необхідні для перерахування ОСОБА_1 коштів, стягнутих рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 08.09.2020 року по справі № 641/3317/20 у виконавчому провадженні № 63529553, за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.

В апеляційній скарзі Московський ВДВС в м. Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків), посилаючись на необґрунтованість та такою, що постановлена з порушенням норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду першої інстанції обставинам справи, просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні скарги у повному обсязі.

Вказує, що державним виконавцем на користь стягувача перераховано 7822,49 грн., 14.04.2021, винесено постанову про арешт майна боржника, 30.07.2021 винесено постанову про призначення суб`єкта оціночної діяльності суб`єкта господарювання для участі у виконавчому провадженні. Після надходження висновку щодо вартості арештованого майна, державним виконавцем на адресу торгівельної організації будуть спрямовані необхідні документи для подальшого та фактичного виконання виконавчого документу. Таким чином вимоги виконавчого документу будуть виконані фактично у повному обсязі.

Заявником було надано відзив на апеляційну скаргу, в якому ОСОБА_1 не погоджується з її доводами, вважає судове рішення законним та обґрунтованим, зазначає, що вся суть апеляційної скарги зведена до того, що апелянт навів витяг із спірної ухвали в частині обґрунтування судом мотивів задоволення скарги заявника на неправомірну бездіяльність посадових осіб Відділу та зобов`язання вчинити дії. Апелянт голослівно звинуватив суд першої інстанції у неіснуючих порушеннях, а в якості аргументації апеляційних вимог навів перелік дій, які ним вчинені протягом майже року з дня відкриття виконавчого провадження від 09.11.2020 № 63529553, в той час, коли виконавчі дії повинні були вчинятися одразу після відкриття виконавчого провадження в рамках Закону України «Про виконавче провадження». Також, заявник вказує, що не відповідає дійсності твердження виконавчої служби про те, що після надходження висновку, щодо вартості арештованого майна, вимоги виконавчого документу будуть виконані фактично у повному обсязі.Отже, минуло вже 4 місяці з дня винесення постанови, а вартість арештованого майна дотепер не проведена. Крім цього, за даними сайту Опендатабот, де опубліковано витяги з фінансової звітності ДП «ДВ ІПМаш ім. А.М. Підгорного НАНУ» за 2020 рік, Підприємство остаточно можна вважати неплатоспроможним. Зокрема, його активи станом на 01.01.2021 дорівнюють 238,5 тис. грн, зобов`язання - 884,8 тис. грн, фінансовий результат становить - збиток в сумі 675,4 тис. гривень. За 9 місяців 2021 року звітність відсутня, отже, розмір активів боржника станом на 01.10.2021 року невідомий.

Заявник звертає увагу суду, що у загальному складі активів в розмірі 238,5 тис. грн, згідно розділу І Балансу, необоротні активи, зокрема, основні засобі які описані, складають лише 32,0 тис. гривень. Решту активів згідно розділу II Балансу становлять оборотні активи в розмірі 206,5 тис. грн, з яких: запаси - 70,0 тис. грн; поточна дебіторська заборгованість - 136,5 тис. грн; інші оборотні активи - 2,9 тис. гривень. Таким чином, станом на 01.01.2021 року, залишкова вартість описаних основних засобів за даними Балансу боржника становила 32,0 тис.грн = (285,4 тис. грн (первісна вартість) - 253,4 тис. грн (знос)).Як свідчать наведені дані, задовольнити вимоги виконавчого документу фактично, у повному обсязі, як безпідставно наголошує відповідач, можливостей немає, оскільки, за рішенням суду від 08.09.2020 стягненню з боржника підлягає 376 453,45 гривень. Вважає, що боржник безповоротно є матеріально та фінансово неспроможнім.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України - в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Задовольняючи скаргу ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що основними умовами для застосування Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» є відкрите виконавче провадження та невиконання судового рішення протягом шести місяців. Підстави, передбачені п.п.2-4, 9 ч.1 ст.37 Закону України «Про виконавче провадження», свідчать про неможливість виконання судового рішення, у зв`язку з чим положення ч.3ст.4 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» вимагають не чекати спливу шестимісячного строку, оскільки рішення все одно не буде виконане, а протягом десяти днів з дня встановлення факту наявності однієї з таких підстав одразу передавати виконавчий документ на виконання до органів державної виконавчої служби, тобто, дана норма направлена на прискорення зміни процедури виконання та отримання реального результату стягувачем, а не на їх сповільнення. Суд зазначив, що 09.05.2021 року закінчився шестимісячний строк, в межах якого державний виконавець повинен був здійснити сукупність дій, що спрямовані на примусове виконання судового рішення по даній справі та виданого на його виконання виконавчого листа на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Законом України "Про виконавче провадження", іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а з 10.05.2021 року примусове виконання цього рішення повинно було здійснюватися за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду, що прямо визначено у ч.2ст.4 Закону України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень", яка встановлює особливості виконання рішень суду про стягнення коштів з державного підприємства. З урахуванням зазначеного, суд дійшов висновку про обґрунтованість скарги ОСОБА_1 ..

Такі висновки суду першої інстанції відповідають вимогам закону та фактичним обставинам справи.

Звертаючись до суду зі скаргою, ОСОБА_1 мотивував свої вимоги тим, що на виконанні у Московського відділу ДВС у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) знаходиться на виконанні виконавчий лист № 641/3317/2020 про стягнення з ДП «ДВ ІПМаш ім. А.М. Підгорного НАНУ» на його користь суми заборгованості у розмірі 376 453,45 грн, за яким відкрите ВП № 63529553, про що боржника повідомлено листом від 09.11.2020 року, яке до теперішнього часу останнім не виконано. Вказав, що боржник перебував у стані припинення, при цьому державним виконавцем не забезпечено своєчасного виконання судового рішення й дотепер боржником не надано до ВДВС обов`язкову декларацію. Вважав, що державним виконавцем не виконуються в повній мірі виконавчі дії та не приймаються процесуальні документи, визначені чинним законодавством, що призвело до відсутності вихідних даних щодо майна та доходів, які Боржник мав внести у декларацію. Зазначив, що в результаті бездіяльності виконавців, на сьогоднішній день з балансу підприємства- боржника виведені активи, за допомогою яких він мав можливість створити фінансову базу для акумулювання грошових коштів для примусового погашення визначеної судом до сплати суми. Оскільки державним виконавцем протягом 7-ми місяців не виконувались всі необхідні заходи, боржник безповоротно став матеріально та фінансово неспроможним. Крім того, оскільки боржником є державне підприємство, то вказане судове рішення підлягало виконанню в порядку, встановленому Законом України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень". Проте, виконавчий документ до теперішнього часу не переданий для подальшого виконання до Державної казначейської служби України.

Судом установлено та підтверджується матеріалами справи наступне.

Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 08 вересня 2020 року у справі № 641/3317/20 стягнуто з Державного підприємства «Дослідне виробництво Інституту проблем машинобудування ім.А.М.Підгорного Національної академії наук України» на користь ОСОБА_1 компенсацію за невикористану відпустку у розмірі 246 814,26 грн. та компенсацію середнього заробітку за час затримки виплати компенсації за невикористану відпустку при звільненні у розмірі 129 639,19 грн., а всього 376 453 грн. 45 коп., яке постановою Харківського апеляційного суду від 30 листопада 2020 року залишено без змін. Рішення набрало законної сили 30.11.2020 року (а.с. 18-43).

На виконання рішення суду 04.11.2020 Комінтернівським районним судом м. Харкова видано виконавчий лист (а.с. 44-45).

09.11.2020 Постановою державного виконавця Московського відділу державної виконавчої служби у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) Мороз О.І. № 63529553 відкрито виконавче провадження про стягнення з боржника компенсацію за невикористану відпустку у розмірі 246814,26 грн та компенсацію середнього заробітку за час затримки виплати компенсації за невикористану відпустку при звільненні в розмірі 129639,19 грн., а всього в сумі 376453,45 грн., копія постанови направлена на адресу стягувача та боржника 09.11.2020 року (а.с. 46-48).

Постановою № 245 від 16.10.2019 року припинено діяльність ДП «ДВІПМ ім. А.М. Підгорного НАНУ» шляхом його реорганізації, а саме: приєднанням до Інституту проблем машинобудування ім. А.М. Підгорного НАН України, встановлено що Інститут проблем машинобудування ім. А.М. Підгорного НАН України є правонаступником ДП «ДВІПМ ім. А.М. Підгорного НАНУ» (а.с. 51-71).

Листом від 17.05.2021 року на письмовий запит ОСОБА_1 державним виконавцем повідомлено про виконання всіх необхідних дій щодо виконання рішення суду. Вказаним листом зазначено, що станом на 17.05.2021 сума коштів, стягнутих за даним виконавчим провадженням складає 7822,49 грн. 28.01.2021 винесено постанову про зупинення виконавчого провадження, відповідно до якої до розгляду справи по суті вчинення виконавчих дій по виконавчому провадженню № 63529553 зупинено. 06.04.2021 за заявою стягувача винесена постанова про поновлення вчинення виконавчих дій (а.с. 86).

Стягувач оскаржив дії державного виконавця Московського відділу державної виконавчої служби у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) Мороз О.І. до начальника Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (а.с. 94-104).

Матеріали справи не містять відповіді на вказану скаргу, заявником надані пояснення, що відповіді він станом на час звернення до суду не отримував.

Матеріалами справи встановлено, що рішення Комінтернівського районного суду м. Харкові від 08 вересня 2020 року не виконано.

Відповідно до статті 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання.

Частиною другою статті 19 Конституції України обумовлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Спеціальним законом, що визначає умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, є Закон України «Про виконавче провадження» від 2 червня 2016 №1404-VIII (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - «рішення») - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Частина перша статті 5 Закону України «Про виконавче провадження» передбачає, що примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Гарантоване особі у статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод право на справедливий суд розповсюджує дію і на стадію виконання судового рішення. У своїй прецедентній практиці Європейський суд з прав людини нагадує, що право на судовий розгляд було б примарним, якщо б внутрішня судова система Договірної Держави дозволила б, щоб остаточне та обов`язкове судове рішення залишалось невиконаним відносно однієї із сторін, і що виконання рішення або постанови будь-якого органу судової влади повинно розглядатися як невід`ємна частина "процесу" в розумінні статті 6 Конвенції. ("Іммобільяре Саффі" проти Італії", заява 22774/93, 28.07.1999, § 63; "Горнсбі проти Греції" від 19.03.1997, § 40).

За змістом ч.1 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» (надалі Закон» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» у частині першій статті 2 передбачено, що держава гарантує виконання рішення суду про стягнення коштів та зобов`язання вчинити певні дії щодо майна, боржником за яким є: державний орган; державні підприємство, установа, організація; юридична особа, примусова реалізація майна якої забороняється відповідно до законодавства.

Згідно з частиною першою статті 3 названого Закону виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.

Основними умовами для застосування Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» є відкрите виконавче провадження та невиконання судового рішення протягом шести місяців (стаття 4 цього Закону)

Європейський суд з прав людини вказав, що на даний момент рішення суду, винесене на користь заявника, залишається повністю не виконаним. Враховуючи встановлену відповідальність держави за боргами перед заявником у цій справі, період невиконання не повинен обмежуватися лише стадією виконання, а має включати період повернення боргу в ході ліквідаційної процедури (CHERNOBRYVKO v. UKRAINE, № 11324/02, § 25, ЄСПЛ, від 04 жовтня 2005 року).

У рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Горнсбі проти Греції» (Hornsby v. Greece) від 19 березня 1997 року, заява № 18357/91, п. 40 зазначається, що …право на звернення до суду було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду одній зі сторін. Важко уявити ситуацію, щоб пункт 1 статті 6 докладно описував процедурні гарантії, які надаються сторонам цивільного судового процесу - у провадженні, що є справедливим, відкритим і оперативним, - і не передбачав би при цьому гарантій виконання судових рішень; тлумачення статті 6 як такої, що стосується виключно права на звернення до суду і проведення судового розгляду, могло б призвести до ситуацій, несумісних із принципом верховенства права, що його Договірні Сторони зобов`язалися дотримуватися, коли вони ратифікували Конвенцію. Отже, виконання рішення, винесеного будь-яким судом, має розглядатися як невід`ємна частина «судового процесу» для цілей статті 6.

Якщо адміністративний (виконавчий) орган відмовляється виконувати, не виконує чи затягує виконання судового рішення, то передбачені статтею 6 гарантії, які забезпечуються стороні на етапі судового розгляду справи, фактично втрачають свій сенс (рішення у справі «Піалопулос та інші проти Греції»).

Так, у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України» (Yuriy Nikolayevich Ivanov v. Ukraine) (заява № 40450/04, рішення від 15 жовтня 2009 року) (далі - справа Іванов), ЄСПЛ констатував порушення пункту 1 статті 6, статті 13 Конвенції та статті 1 Першого протоколу та вказав, що зазначені вище порушення є наслідком несумісної з положеннями Конвенції практики, яка полягає в систематичному невиконанні державою-відповідачем рішень національних судів, за виконання яких вона несе відповідальність і у зв`язку з якими сторони, права яких порушені, не мають ефективних засобів юридичного захисту.

Рішення ЄСПЛ від 12 жовтня 2017 року у справі № 46852/13 «Бурмич та інші проти України» є продовженням пілотного рішення у справі Іванов. У цьому рішенні ЄСПЛ зазначив, що в рамках процедури пілотного рішення одним із найважливіших завдань є спонукання держави-відповідача до запровадження засобу юридичного захисту для всіх потерпілих від системного порушення, а відповідальність за надання відшкодування обов`язково покладатиметься на національні органи влади.

За умовами ст. 5 Закону України "Про виконавче провадження" примусове виконання рішень, зокрема, за якими боржником є державні підприємства, покладається на державну виконавчу службу, яка входить до системи органів Міністерства юстиції України. Примусове виконання рішень здійснюють державні виконавці, визначені Законом України "Про державну виконавчу службу".

Разом з тим, Законом України "Про виконавче провадження", крім органів державної виконавчої служби, визначено інші органи, до повноважень яких віднесено виконання рішень судів, а саме, ч. 2ст. 6 Закону України "Про виконавче провадження" передбачено, що рішення, про стягнення коштів з державних органів, державного та місцевих бюджетів або бюджетних установ виконуються органами, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів.

Відповідно до ч.ч.1-3ст.4 Закону України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень" виконання рішень суду про стягнення коштів з державного підприємства або юридичної особи здійснюється в порядку, визначеному Законом України "Про виконавче провадження", з урахуванням особливостей, встановлених цим Законом. У разі якщо рішення суду про стягнення коштів з державного підприємства або юридичної особи не виконано протягом шести місяців з дня винесення постанови про відкриття виконавчого провадження, його виконання здійснюється за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду. Протягом десяти днів з дня встановлення державним виконавцем факту наявності підстав для повернення виконавчого документа стягувачу відповідно до пунктів 2-4, 9 частини першої статті 37 Закону України "Про виконавче провадження", крім випадків, коли стягувач перешкоджає провадженню виконавчих дій, але не пізніше строку, встановленого частиною другою цієї статті, керівник відповідного органу державної виконавчої служби подає до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, документи та відомості, необхідні для перерахування стягувачу коштів, згідно з переліком, затвердженим Кабінетом Міністрів України, про що повідомляє в установленому порядку стягувача.

Згідно з п.п.2-4, 9 ч.1ст.37 Закону України "Про виконавче провадження" виконавчий документ повертається стягувачу, якщо: у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернено стягнення, а здійснені виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними; стягувач відмовився залишити за собою майно боржника, нереалізоване під час виконання рішення, за відсутності іншого майна, на яке можливо звернути стягнення; стягувач перешкоджає проведенню виконавчих дій або не здійснив авансування витрат виконавчого провадження, передбачене статтею 43 цього Закону, незважаючи на попередження виконавця про повернення йому виконавчого документа; законом встановлено заборону щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника, якщо в нього відсутнє інше майно чи кошти, на які можливо звернути стягнення, а також щодо проведення інших виконавчих дій стосовно боржника, що виключає можливість виконання відповідного рішення.

Таким чином, ч.2 ст.4 Закону України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень" передбачає, що виконання рішення суду про стягнення коштів з державного підприємства або юридичної особи здійснюється за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду, у разі якщо дане рішення не виконано протягом шести місяців з дня винесення постанови про відкриття виконавчого провадження.

Ніяких інших умов для застосування, в тому числі визначених ч.3ст.4 Закону України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень", крім спливу шестимісячного строку з дня винесення постанови про відкриття виконавчого провадження, вказана ч.2 ст.4 Закону України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень" не вимагає та не передбачає.

Тобто, вказана норма ч.2 ст.4 Закону України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень" підлягає застосуванню саме після спливу шестимісячного строку з дня винесення постанови про відкриття виконавчого провадження.

Разом з тим, ч.3ст.4 Закону України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень" передбачає, що в разі встановлення державним виконавцем факту наявності підстав для повернення виконавчого документа стягувачу, передбачених п.п.2-4, 9 ч.1ст.47 Закону України "Про виконавче провадження"(крім випадків, коли стягувач перешкоджає провадженню виконавчих дій), керівник органу ДВС протягом десяти днів з дня встановлення такого факту, але не пізніше строку, встановленого ч.2 цієї статті, тобто, до, а не після, спливу шестимісячного строку з дня винесення постанови про відкриття виконавчого провадження, подає до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, документи та відомості, необхідні для перерахування стягувачу коштів.

Підстави, передбачені п.п.2-4, 9 ч.1 ст.37 Закону України "Про виконавче провадження", свідчать про неможливість виконання судового рішення, в зв`язку з чим положення ч.3ст.4Закону України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень" вимагають не чекати спливу вищевказаного шестимісячного строку, оскільки рішення все одно не буде виконане, а протягом десяти днів з дня встановлення факту наявності однієї з таких підстав одразу передавати виконавчий документ на виконання до органів державної виконавчої служби, тобто, дана норма направлена на прискорення зміни процедури виконання та отримання реального результату стягувачем, а не на їх сповільнення.

Зазначене свідчить, що підстави, передбачені ч.2 та ч.3ст.4 Закону України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень" є окремими та самостійними підставами для переходу до процедури виконання рішення за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду, а саме: - ч.2 ст.4 зазначеного Закону передбачає нічим необумовлений перехід до цієї процедури лише по факту спливу шестимісячного строку з дня винесення постанови про відкриття виконавчого провадження, тобто, після закінчення цього строку; - ч.3 ст.4 вказаного Закону передбачає, що в разі встановлення державним виконавцем факту наявності підстав для повернення виконавчого документа стягувачу, передбачених п.п.2-4, 9 ч.1ст.47 Закону України "Про виконавче провадження"(крім випадків, коли стягувач перешкоджає провадженню виконавчих дій) керівник органу ДВС протягом десяти днів з дня встановлення такого факту, але не пізніше, тобто, до, а не після, спливу шестимісячного строку з дня винесення постанови про відкриття виконавчого провадження, переходить до вказаної процедури.

До аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 12 березня 2018 року у справі №908/2671/13.

09.05.2021 року закінчився шестимісячний строк, в межах якого державний виконавець зобов`язаний був здійснити дії, спрямовані на примусове виконання судового рішення по даній справі та виданого на його виконання виконавчого листа на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Законом України "Про виконавче провадження", іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону.

З 10.05.2021, відповідно до ч.2 ст.4 Закону України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень", яка встановлює особливості виконання рішень суду про стягнення коштів з державного підприємства, примусове виконання цього рішення повинно було здійснюватися за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що бездіяльність посадових осіб Московського відділу державної виконавчої служби в м. Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків), внаслідок якої не виконане рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 08.09.2020 року по справі № 641/3317/20 є неправомірною. Крім того, неправомірною є також бездіяльність вказаної служби, яка полягала у неподані до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику в сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, документів та відомостей, що необхідні для перерахування ОСОБА_1 коштів, стягнутих рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 08.09.2020 року по справі № 641/3317/20, як це передбачено. ч. 2 ст. 4 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень».

Підсумовуючи викладене, колегія суддів зазначає, що оскаржуване судове рішення ґрунтується на повно встановлених обставинах справи, яким надана належна юридична оцінка, з правильним застосуванням норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, а суд під час розгляду справи не допустив порушень процесуального закону, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до пп. «в» п. 4 ч. 1 ст. 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення, заявник звільнений від сплати судового збору згідно п. 9 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», колегія суддів не вирішує питання щодо розподілу судових витрат.

Керуючись ст.ст.367, 368, п.1 ч.1 ст.374, ст.ст. 375, 381, 382-384, 389, 390 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Московського відділу державної виконавчої служби в місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) залишити без задоволення.

Ухвалу Комінтернівського районного суду м. Харкова від 19 серпня 2021 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий: О.В. Маміна

Судді: Н.П. Пилипчук

О.Ю. Тичкова

Повне судове рішення складено 09 грудня 2021 року.