Справа № 263/401/20
Провадження № 2/263/202/2021
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 лютого 2021 року м. Маріуполь

Жовтневий районний суд м. Маріуполя Донецької області у складі:

головуючого судді Музики О.М.,

при секретарі Налісної Ю.О.,

за участю:

позивача - ОСОБА_1 ,

неповнолітньої - ОСОБА_2 ,

відповідача - ОСОБА_3 ,

представника відповідача - адвоката Звонарьова В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в м. Маріуполі у порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , яка діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_2 , до ОСОБА_3 , третя особа - Орган опіки та піклування Центральної районної адміністрації Маріупольської міської ради, про позбавлення батьківських прав та відшкодування моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 , як законний представник неповнолітньої - ОСОБА_2 , звернулася до суду з указаним позовом, в якому просила позбавити батьківських прав ОСОБА_3 щодо неповнолітньої доньки ОСОБА_2 та стягнути на користь ОСОБА_2 50 000 грн. на відшкодування моральної шкоди та витрати зі сплати судового збору.

Вимоги позову мотивовані тим, що ОСОБА_1 перебувала у шлюбі з ОСОБА_3 , під час якого у них ІНФОРМАЦІЯ_1 народилася донька ОСОБА_2. Відповідач з 2014 року не займається вихованням доньки, не цікавиться її життям, має заборгованість за аліментами на доньку ОСОБА_2 . У 2019 році відповідач звертався до суду з позовом, яким хотів довести, що не являється батьком ОСОБА_2, що на думку позивача є метою ухилення від виконання щодо неї батьківських обов`язків. Після проведення судової генетичної експертизи, якою підтверджений факт його батьківства, ОСОБА_3 подав до суду заяву про залишення його позову без розгляду. У зв`язку з такими обставинами, донька позивача нервувала, переживала, відчувала почуття образи і розчарування. У результаті чого у доньки виникло психіатричне захворювання, внаслідок чого вона була поставлена на облік у психіатричну лікарню, де неодноразово змушена була проходити лікування. Посилаючись на указані обставини, положення ст. 164 СКУ країни, ст. ст. 23, 1167 ЦК України, позивач просила позовні вимоги задовольнити (а. п. 3 - 5).

Не погоджуючись із заявленими вимогами, сторона відповідача подала відзив на позов, який мотивований тим, що викладені позивачем обставини не відповідають дійсності, не підтверджені належними доказами, а відтак до спірних правовідносин не підлягають застосуванню норми, на які посилається позивач. Так, з 22 червня 1996 року ОСОБА_3 перебував з ОСОБА_1 у зареєстрованому шлюбі, під час якого у них народилося троє дітей: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ; ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , у подальшому 19 вересня 2013 року рішенням Жовтневого районного суду м. Маріуполя шлюб розірваний. Надалі у провадженні суду перебували позови про стягнення аліментів, поділ майна подружжя, що вказує про бажання ОСОБА_1 ініціювати різні позови проти відповідача. Посилаючись на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який повинен застосовуватися у випадках свідомого та умисного ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов`язків та з урахуванням того, що такий захід буде застосований в інтересах дітей, вказуючи на недоведеність умов, передбачених ст. 164 СК України, для позбавлення відповідача батьківських прав відносини доньки, а висновок органу опіки та піклування необґрунтований та суперечить інтересам дитини, відповідач вважає, що позивачем не надано належних та допустимих доказів свідомого нехтування відповідачем своїми батьківськими обов`язками відносно доньки та ухилення від виховання дитини, тому просив відмовити в задоволенні цих вимог.

З приводу вимог про відшкодування моральної шкоди, то відповідач також з ними погоджується, оскільки позивачем ОСОБА_1 не зазначено, які саме протиправні дії вчинив відповідач ОСОБА_3 , що могли викликати душевні страждання у доньки ОСОБА_2 , не надано позивачем доказів того, що донька ОСОБА_2 взагалі зазнала моральних страждань. Долучена до справи копія довідки з КУ «Обласна клінічна психіатрична установа» від 04 грудня 2019 року № 5943/20 не може бути належним та допустимим доказом того, що донька саме неодноразово змушена була проходити лікування в психіатричній лікарні, тому, посилаючись на положення ст. ст. 23, 1167 ЦК України, відповідач вважав, що відсутні підстави для задоволення вимог про відшкодування моральної шкоди (а. п. 27 - 33).

Від ОСОБА_1 , як законного представника ОСОБА_2 , надійшли письмові пояснення на відзив відповідача, в яких вона вказує, що з 2012 року вона припинила жити з відповідачем як подружжя, оскільки він зловживав спиртними напоями, сварився, влаштовував скандали. У 2013 році саме позивач подала на розлучення, оскільки до них додому часто приїжджала міліція за її викликами з приводу насильства її чоловіка над нею та дітьми. У 2016 році відповідач одружився з іншою жінкою та почав виганяти ОСОБА_1 та дітей з квартири, приховувати спільне майно від поділу. Починаючи з 2017 року відповідач припинив сплачувати аліменти, оскільки опинився без роботи. На теперішній час відповідач не сплачує аліменти та має заборгованість, а також винен ОСОБА_1 75 000 грн. за рішенням суду про поділ майна подружжя. Донька ОСОБА_2 відчуває біль, муку, тривогу, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, оскільки батько без пояснень та вибачень змусив її сумніватися в батьківській любові, у перехідному віці розчаруватися в чоловіках в цілому, здійснити поїздку до м. Запоріжжя на тест ДНК, тому вона потребує лікування у психолога, проходила лікування в психіатричній лікарні. Донька не бажає носити прізвище відповідача, вказуючи, що їй так буде легша, а також, позбавивши відповідача батьківських прав, буде допомога та пільги від держави, що допоможе при вступі до навчального закладу (а. п. 68 - 70).

Рух справи.

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 02 березня 2020 року відкрито провадження у справі, вирішено проводити її розгляд за правилами загального позовного провадження, призначені підготовчі судові засідання, роз`яснено відповідачу право та строки подати відзив на позов та письмові заперечення, а позивачу відповідь на відзив. У відповідності до ст. ст. 19, 164 СК України витребувано в Органу опіки та піклування Центральної районної адміністрації Маріупольської міської ради висновок щодо доцільності позбавлення ОСОБА_3 батьківських прав відносно малолітньої ОСОБА_2 , а також витребувано у Жовтневого районного центру соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді Маріупольської міської ради вичерпні відомості щодо здійснення соціального супроводу неповнолітньої ОСОБА_2 (а. п. 15).

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 22 липня 2020 року витребувано у КНП «Міська психіатрична лікарня № 7 м. Маріуполя» медичні документи щодо наявності у ОСОБА_2 психічного розладу (а. п. 100, 101).

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 08 вересня 2020 року закрито підготовче судове засідання та призначено до розгляду по суті дану цивільну справу, у судове засідання викликані свідки (а. п. 109).

ОСОБА_1 у судовому засіданні вимоги позову підтримала у повному обсязі, наполягала на їх задоволенні, вказуючи, що відповідач не виконує батьківських обов`язків, ухиляється від спілкування з донькою, має нову сім`ю, якій і приділяє всю увагу, у зв`язку з такими обставинами у доньки ОСОБА_2 почалися психічні розлади, стреси та вона потребує лікування.

Неповнолітня ОСОБА_2 в судовому засіданні позовні вимоги підтримала у повному обсязі та просила їх задовольнити, вказавши, що батько не цікавиться її життям, не проявляє турботу, уникає зустрічей, тому вважає, що краще позбавити його батьківських прав та вказала, що це її власне рішення, яке не залежить від волі матері.

Відповідач ОСОБА_3 проти вимог позову заперечив, просив відмовити в задоволенні позову, вказавши, що любить доньку, має бажання спілкуватися з донькою та іншими доньками, без участі матері, оскільки їх мати налаштувала дітей проти нього та постійно створює конфлікти, що позбавляє його можливості у належній формі спілкуватися з доньками.

Адвокат Звонарьов В.В. в судовому засіданні проти вимог позову заперечив, просив відмовити в його задоволенні, вказавши, що позивачем не доведено умов для позбавлення батьківських прав відповідача, передбачених ст. 164 СК України, позбавлення батьківських прав є крайньою мірою, відповідач бажає спілкуватися з донькою, на теперішній час уся заборгованість за аліментами погашена. З приводу моральної шкоди, то така не ґрунтується як на дійсних обставинах справи, так і вимогах закону. Фактично позов ініційований ОСОБА_1 в емоційному стані, внаслідок образи на те, що відповідач має нову сім`ю та сина від нової дружини.

Уповноважений представник третьої особи до судового засідання не з`явився, від начальника служби у справах дітей надійшло клопотання про розгляд справи за відсутності представника органу опіки та піклування, що у відповідності до вимог ст. 223 ЦПК України не є перешкодою для розгляду справи по суті.

Фіксування судового процесу здійснювалося у відповідності до ст. 247 ЦПК України.

Судом у відповідності до положень ЦПК України учасникам справи роз`яснено зміст ст. ст. 12, 13, 42, 49 цього Кодексу, наслідки вчинення та не вчинення процесуальних дій.

Судом досліджуються саме представлені письмові докази на підтвердження та спростування обставин, на які посилалася кожна із сторін, а також витребувані судом у порядку ст. 19 СК України та за клопотанням сторін, інших суду не представлено та про їх витребування перед судом не порушувалося клопотань, хоча судом роз`яснювалося сторонам положення ст. ст. 12, 81 ЦПК України щодо обов`язків доведення тих обставин, на які посилається кожна із сторін та про ризики настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням кожною із сторін процесуальних дій.

Суд, вирішуючи питання, передбачені ст. ст. 12, 264 ЦПК України, виходить з такого.

Судом установлені наступні фактичні обставини та відповідно до них зміст спірних правовідносин.

У відповідності до вимог ст. 171 СК України, ст. 232 ЦПК України забезпечено право неповнолітньої ОСОБА_2 на висловлення своєї думки з приводу позову про позбавлення батьківських прав ОСОБА_3 та їй поставлені питання. Так, ОСОБА_2 вказала, що бажає позбавити ОСОБА_3 батьківських прав, оскільки він змусив її поїхати на тест ДНК, що викликало у неї сумнів про любов батька до доньки та заподіяло їй моральну шкоду. В дитинстві батько бив її по щокам, а також бив матір та одного разу вдарив ОСОБА_2 пляшкою з під пива. Нова сім`я ОСОБА_3 не любить ОСОБА_2 та після того, як у батька з`явився син у новій сім`ї, він забув про своїх доньок. Одного разу був випадок, коли ОСОБА_2 стало погано, вона хотіла здійснити самогубство, однак батько не відреагував на це і ОСОБА_2 було зле. Також був випадок, коли донька хотіла погуляти з батьком, однак він відмовився, а сам пішов з квітами до іншої жінки. Одного разу прийшов до дому з квітами та у не тверезому стані і кинув квіти в бік матері, однак попав в доньку ОСОБА_2 та подряпав її. Не бажає, щоб ОСОБА_3 був її батьком, його дії викликають у неї стрес та вона лікувалася у психіатричній лікарні. На теперішній час вона навчається на 3-му курсі в торговому коледжі, і з приводу навчання не зверталася до батька, так само як і не зверталася до батька за допомогою з 2018 року, оскільки знала, що він не допоможе, однак потребувала матеріальної допомоги. Батька взагалі бачила в останнє на початку вагітності його нової дружини. Була одного разу у квартирі, де наразі проживає батько з новою дружиною, однак він сварився на матір, був на підпитку. У той же час ОСОБА_2 не ухилялася від зустрічей з батьком і не створювала умов для такого, однак з моменту появи у батька нової дружини, вона зрозуміла, що вона йому не потрібна. Речі, їжу тощо придбаває мама, батько після розлучення не давав ані коштів, ані будь-якої іншої допомоги, не цікавиться її життям та здоров`ям. Також, коли ОСОБА_2 перебувала у гіпсі на костилях та з перерізаними венами, батько не підійшов та не поцікавився у чому проблеми. Душевні страждання поєднує з приходом батька у нетверезому стані, слізьми, боязні темноти.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_8 суду вказала, що є подругую ОСОБА_1 , до її розлучення з ОСОБА_3 , дружили сім`ями, а також являється хрещеною матір`ю ОСОБА_2 . Знає ОСОБА_3 з негативної сторони, оскільки він ухиляється від спілкування з ОСОБА_2 , подавав документи до суду за фактом встановлення його батьківства відносно ОСОБА_2, внаслідок чого їй стало емоційно погано і вона хворіла на емоційні хвороби. ОСОБА_1 ніколи не забороняла ОСОБА_2 спілкуватися з батьком та донька намагалася з ним підтримувати відносини, декілька раз дзвонила ОСОБА_3 та писала йому смс-повідомлення на свята, однак він не реагував та не відповідав. Одного разу на дитячому майданчику до ОСОБА_3 привели внука, однак він пішов з майданчика. Свідок хрестила ОСОБА_2, коли їй було 6 років, вона з своїм чоловіком та відповідно ОСОБА_1 та ОСОБА_3 зустрічалися на усі свята. Декілька раз ОСОБА_3 приходив до дому у нетверезому стані та піднімав руку на дружину, внаслідок чого вмішувалися доньки, та одного разу ОСОБА_3 хотів вдарити одну із доньок пляшкою від пива, однак ОСОБА_8 схопила телефон та пригрозила викликати поліцію і ОСОБА_3 втік до гаража. Сторони не проживають разом близько 8 років. Свідкові розказувала ОСОБА_2 , що батько не бажає з нею спілкуватися та показувала хрещеній смс-повідомлення до батька та відповідно його ігнорування.

Свідок ОСОБА_10 суду пояснила, що є донькою ОСОБА_3 та ОСОБА_1 і відповідно старшою сестрою ОСОБА_2 , вважає за потрібне позбавити ОСОБА_3 батьківських прав відносно ОСОБА_2, оскільки батько ухилявся та ухиляється від своїх батьківських обов`язків, вчиняв насильство в сім`ї, після розлучення з матір`ю не дзвонив та не вітав із святами та з Днем народження онука. ОСОБА_3 знає, де проживають його доньки, однак ніхто із доньок не знає, де проживає батько. Були випадки, коли батько уникав зустрічей з доньками, зокрема: сховався за будинком, не привітався з донькою ОСОБА_2 та відвернувся від неї тощо. Батьки перестали проживати разом з 2012 року, а розлучилися у 2013 році, та матір разом з доньками вимушені були виїхати з квартири, бо батько бив її, однак вона не довго проживала у бабці. Свідкові відомо, що у батьків наявний спір про поділ майна та про наявність заборгованості за аліментами, а також, що матері не вистачало 1 000 грн. на утримання ОСОБА_2 та їй потрібна була любов від батька. Усім донькам, у тому числі ОСОБА_2, було образливо, що батько ігнорує їх, перестав з ними спілкуватися тощо. За життя з мамою батько частенько випивав спиртні напої та бив матір. Одного разу, близько 10 років тому, батько розбив хлібницю на голові у свідка та не пояснив, чому це зробив. Взагалі батько, перебуваючи у нетверезому стані, декілька разів бив доньок та ОСОБА_2. Свідкові відомо, що матір та ОСОБА_2 зверталися за допомогою до ОСОБА_3 , однак він такої не надавав.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_11 суду пояснив, що є батьком ОСОБА_3 та відповідно дідом ОСОБА_2. Свідок проживає в одному під`їзді, поверхом вище, у будинку з Владою та відповідно ОСОБА_1 . Син одружився із ОСОБА_1 та під час шлюбу у них народилося троє доньок. У 2013 році син розлучився з ОСОБА_1 . Під час шлюбу відносини у них були чудові, син працював на двох роботах, з дітьми трохи допомагали дід та баба. За час спільного проживання не бачив з боку ОСОБА_3 негативних дій по відношенню до дружини та доньок. Дрібні сварки були присутні як у кожній родині, однак не було серйозних бійок тощо. Після розлучення ОСОБА_2 дзвонила батьку, однак між ними трапився конфлікти, на думку свідка, оскільки матір заборонила спілкуватися з батьком. Після розірвання шлюбу не знає жодного випадку про якісь негативні дії зі сторони ОСОБА_3 . За час спільного проживання з ОСОБА_1 , його син як звичайна людина іноді випивав алкогольні напої, а так постійно працював в цеху на заводі ОСОБА_12 та перебував в резерві на начальника цеху. Починаючи з 2016 року ОСОБА_2 перестала спілкуватися з дідом та бабою, з яких причин, свідку не відомо. Син пробував спілкуватися з ОСОБА_2 , однак ОСОБА_1 заборонила їй спілкуватися з батьком. Чув від ОСОБА_2, що вона казала про відсутність у неї батька. Свідкові відомо, що після розлучення ОСОБА_3 разом з ОСОБА_2 їздили на море. ОСОБА_3 неодноразово привозив до квартири доньок пакети з їжею та одягом та віддавав дітям, а також надавав грошові кошти дітям.

Свідок ОСОБА_13 суду пояснила, що є рідною сестрою ОСОБА_3 та відповідно тіткою ОСОБА_2 . ОСОБА_3 та ОСОБА_1 перебували у шлюбі з 1996 року по 2013 рік. За час їхнього спільного проживання ОСОБА_3 більше приділяв увагу дітям, оскільки ОСОБА_1 більше перебувала на роботі. Був випадок, коли ОСОБА_2 розбила губу - та з нею до лікарні їздив батько, а ОСОБА_1 більше цікавила робота. ОСОБА_3 працював на 2-3 роботах. Свідок не пам`ятає про сварки в сім`ї ОСОБА_3 . Між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 були гарні стосунки, однак близько 3-4 років вони не спілкуються, оскільки в ОСОБА_3 інша сім`я та їй відомо, що ОСОБА_1 проти спілкування ОСОБА_2 з батьком, а також із свідком. ОСОБА_3 казав свідкові, що бажає спілкуватися з доньками, у тому числі з Владою. Також свідкові не відомо про вживання братом алкоголю, та у нього для цього не має часу, оскільки він постійно на роботі. Були випадки сварки між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 і одного разу ОСОБА_1 порізала руку ОСОБА_3 . Свідкові відомо, що ОСОБА_3 придбавав солодощі для ОСОБА_2 тощо.

Свідок ОСОБА_14 суду пояснила, що з 26 лютого 2016 року перебуває у шлюбі з ОСОБА_3 , до цього була знайома з ним близько року, тобто з 2015 року. У 2015 році відносини ОСОБА_3 з ОСОБА_2 були чудові, вони навіть разом гуляли у «Портсіті» та комплекс «Аляска», ОСОБА_2 неодноразово приходила до них на зйомну квартиру, майже через день, та ОСОБА_3 надавав кошти на її утримання, а також надав їй особисто кошти на кишенькові витрати, дзвонив донькам, цікавився їх побутом. Однак між ними погіршилися стосунки, коли ОСОБА_3 вирішив обміняти квартиру і поділити майно, тому вони пішли до суду за вирішенням цього спору, після цього доньки перестали приходити, вітатися на вулиці, а доньки взагалі почали його обзивати. Свідкові відомо, що він не виганяв ОСОБА_1 з дому. До 2020 року ОСОБА_3 алкогольні напої вживав рідко. А на теперішній час взагалі не вживає.

Від виклику та допиту свідка ОСОБА_5 сторона позивача відмовилася, чого не заперечувала сторона відповідача, і така відмова прийнята судом.

Згідно із свідоцтвом про народження від 12 червня 2003 року серії НОМЕР_1 , ОСОБА_2 народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 , про що вчинений актовий запис № 579. Батьком зазначено ОСОБА_3 , матір - ОСОБА_1 (а. п. 6).

Відповідно до довідки Центрального відділу ДВС м. Маріуполя від 24 вересня 2019 року заборгованість ОСОБА_3 за аліментами на ОСОБА_2 становить 28 625 грн. 18 коп. (а. п. 8).

Згідно з ухвалою Жовтневого районного суду м. Маріуполя від 25 вересня 2019 року позов ОСОБА_3 про оспорювання батьківства залишений без розгляду (а. п. 10).

Відповідно до довідки КЗ «Обласна клінічна психіатрична лікарня Запорізької обласної ради» від 04 грудня 2019 року ОСОБА_2 перебувала на стаціонарному лікуванні з 27 листопада 2019 року по 03 грудня 2019 року (а. п. 11).

Згідно з висновком Виконавчого комітету Маріупольської міської ради від 08 липня 2020 року № 011-01.23-96, Орган опіки та піклування вважає доцільним позбавлення батьківських прав ОСОБА_3 відносно неповнолітньої доньки ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (а. п. 52, 53).

Відповідно до листа Центрального ВП ГУНП в Донецькій області від 07 липня 2020 року, проведеною перевіркою встановлено, що за даними інформаційно-телекомунікаційної системи «Інформаційний портал Національної поліції України» за період з 2013 року до Центрального ВП ГУНП в Донецькій області надійшли такі звернення ОСОБА_1 за фактами побиття, вчиненими ОСОБА_3 відносно неї та їхніх дітей: 29 травня 2013 року (матеріали списані), 21, 24 вересня 2013 року відомості внесені до ЄРДР за № 0003356 за ч. 1 ст. 125 КК України (а. п. 61, 62).

Стороною відповідача до матеріалів справи долучені квитанції про перерахування різних сум коштів на ім`я ОСОБА_15 (а. п. 84, 85), а також довідки з місць роботи ОСОБА_3 про відрахування з його заробітної плати починаючи з 01 липня 2015 року коштів на сплату аліментів як на ОСОБА_2, так і інших доньок (а. п. 86 - 92).

Судом досліджена медична картка амбулаторного хворого ОСОБА_2 № 31 на 20 аркушах, в якій наявні записи від 28 вересня 2016 року про побутове полімедикоментозне отруєння невідомими ліками середнього ступеня тяжкості; від 27 листопада 2019 року із порушенням емоційно-волевої регуляції за істероїдно-демонстративним типом, порушення внаслідок сімейних відносин.

Із наведених обставин суд вважає, що предметом спору у справі є позбавлення батьківських прав та відшкодування моральної шкоди.

Проводячи оцінку аргументів позивача, які ґрунтуються на поданих доказах, суд приходить до висновку, що у своїй сукупності вони вказують на відсутність підстав для задоволення позовних вимог про позбавлення батьківських прав ОСОБА_3 та відсутність підстав для відшкодування моральної шкоди.

Вирішуючи позовні вимоги про позбавлення батьківських прав, суд керується наступними нормами матеріального права.

Декларація прав дитини, проголошена Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, як принципове положення визначила, що дитина повинна зростати в умовах турботи.

Згідно з частиною першою статті 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.

Статтею 165 СК України визначено, що право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей).

У статті 9 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року встановлено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Приписами ст. ст. 12, 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Для застосування такої підстави для позбавлення батьківських прав як ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини, яка передбачена пунктом 2 частини першої статті 164 СК України, необхідним є встановлення винної поведінки матері (батька), свідомого нехтування нею (ним) своїми обов`язками.

Водночас, існування вказаних обставин позивачем належними та допустимими доказами не доведено, зокрема, позивачем не представлено будь-яких належних та достатніх доказів, які б указували на те, що до відповідача раніше застосовувалися попередження про необхідність змінити ставлення до виховання доньки та він цих обов`язків не виконав, а також, що позивач узагалі зверталася до відповідних органів з цього приводу.

Висновок Виконавчого комітету Маріупольської міської ради від 08 липня 2020 року про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_3 відносно неповнолітньої дитини ОСОБА_2 ґрунтується виключно на тому, що у ОСОБА_3 наявна заборгованість за аліментами на ОСОБА_2 , її мати ОСОБА_1 вказала комісії, що відповідач усунувся від виконання батьківських обов`язків з виховання, навчання та утримання доньки, донька ОСОБА_2 також виловила свою думку з приводу доцільності позбавлення батька його права відносно неї, однак сам ОСОБА_3 повідомив, що він бажає приймати участь у вихованні доньки та її житті, а також наголошував на тому, що на його стосунки з донькою впливає її мати ОСОБА_1 , переконуючи доньку в його негативному ставленні до неї, а також посилався на відсутність заборгованості за аліментами.

У той же час, Центральним районним центром соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді Маріупольської міської ради не представлено відомостей про здійснення соціального супроводу неповнолітньої ОСОБА_2 .

Згідно з частиною шостою статті 19 СК України суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Фактично у своєму висновку орган опіки та піклування формально послався на пояснення матері, доньки та довідки про заборгованість за аліментами та вважав за доцільне позбавлення батьківських прав батька, не враховуючи його логічну та послідовну позицію про його наміри та бажання приймати участь у житті дитини, а також причини, за яких він позбавлений можливості спілкуватися з донькою, також органом не перевірено фактів відсутності заборгованості за аліментами. Посилання у висновку на те, що з 2014 року ОСОБА_3 не займається вихованням доньки, не цікавиться її життя ґрунтується на формальному підході, без зазначення, з яких підстав такі обставини встановлені, тобто цей висновок має формальний характер та винесений без достатніх правових підстав.

У зв`язку з викладеними обставинами, за формального підходу до складення висновку про доцільність позбавлення ОСОБА_3 батьківських прав, суд не погоджується з ним та не приймає як беззаперечну підставу для позбавлення відповідача батьківських прав.

Лист Центрального ВП ГУНП в Донецькій області від 07 липня 2020 року не вказує на засудження ОСОБА_3 за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо неповнолітньої ОСОБА_2 та у ньому відсутні конкретні факти будь-якого жорсткого поводження батька по відношенню до дитини, а також з такими підставами позивач не поєднувала позов, тому даний лист судом не приймається як доказ обставин ухилення відповідача від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини.

Покази свідків як зі сторони позивач, так і сторони відповідача суд розцінює як бажання кожного з них представити саме ті відомості, які як найкраще пріоритетні для тієї чи іншої сторони, однак жоден з них не вказав на конкретні факти (подію) як невиконання відповідачем своїх батьківських обов`язків, так і про їх виконання.

Отже, ОСОБА_16 належними доказами не підтверджено винної поведінки відповідача, яка проявлялася у нехтуванні виконанням ним своїх батьківських обов`язків щодо їх спільної неповнолітньої дитини.

У той же час, суд враховує вік доньки ОСОБА_2, та той факт, що вона є неповнолітньою та не сприймає ОСОБА_3 у силу наявних у неї образ за розлучення з матір`ю, новим одруженням відповідача та народження у нього сина.

За змістом ст. 171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси.

З огляду на викладене, необхідно дійти висновку, що дитина під час заслуховування її в суді, в силу свого віку має бути здатна висловити свою думку, сформулювати свої погляди та мати достатній рівень розуміння ситуації. Таке право ОСОБА_2 забезпечено у повному обсязі.

Суд аргументує те, що неповнолітня ОСОБА_2 висловила своє бажання на позбавлення ОСОБА_3 батьківських прав щодо неї, однак таке бажання не може бути абсолютним для суду та не може свідчити у цьому випадку про позбавлення батька можливості на спілкування із донькою, її виховання, здійснення за нею турботи та виконання своїх батьківських обов`язків, оскільки у достатній мірі не відповідатиме та не захищатиме інтереси самої дитини, передбачені Конвенцію про права дітей та Декларацією прав дитини.

Виходячи з пріоритету інтересів доньки, обов`язковим є налагодження відносин доньки та батька без створення штучних перешкод, оскільки відсутність виховання та спілкування з боку батька не відповідає інтересам дитини та не сприяє гармонійному розвитку особистості дитини. Батько та донька повинні мати можливість спілкуватись та проводити спільний час без будь-яких штучних обмежень.

У справі «Мамчур проти України» (заява № 10383/09) від 16 липня 2015 року Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. При цьому основні інтереси дитини є надзвичайно важливими.

Позивачем не представлено і за наслідками розгляду справи судом не здобуто беззаперечних доказів, що позбавлення батьківських прав буде відповідати основним інтересам дитини.

У пункті 18 постанови Пленум Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» роз`яснено, що у виняткових випадках при доведенні винної поведінки батьків з урахуванням її характеру, особи батька й матері, а також інших конкретних обставин справи суд може відмовити у задоволенні вимог про позбавлення батьківських прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання й утримання дитини, поклавши контроль за виконанням ним батьківських обов`язків на орган опіки та піклування.

З цього випливає, що для врегулювання спору між сторонами його може бути застосовано за наявності доказів того, що інші заходи впливу на відповідача не дадуть позитивних наслідків. Але таких доказів судом не здобуто. Так, у справі не доведено, що відповідач негативно характеризується, що він негативно ставиться до доньки та що він ухиляється від її утримання (виходячи з наданих суду відомостей).

Посилання ОСОБА_1 на отримання допомоги та пільг від держави, що допоможе при вступі до навчального закладу, як підстава для позбавлення відповідача батьківських права, не ґрунтується на змісті ст. 164 СК України, тому не може бути прийнято судом як підстава для задоволення вимог в цій частині.

Враховуючи положення статті 9 Конвенції про права дитини, статті 164 СК України, та, виходячи із того, що позивач не надала належних та допустимих доказів винної поведінки відповідача щодо ухилення від виконання своїх обов`язків з виховання неповнолітньої дитини, а позбавлення його батьківських прав є крайнім заходом впливу на відповідача, до якого раніше не застосовувалось попередження про необхідність змінити ставлення до виховання доньки, суд дійшов висновку про недоведеність позовних вимог у вказаній частині та відсутність підстав для їх задоволення.

Вирішуючи вимоги щодо відшкодування моральної шкоди,

Відповідно до ч. 1 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

За змістом п. 2 ч. 2 ст. 23 цього Кодексу моральна шкода полягає, зокрема у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої.

Відповідно до частини першої статті 201 ЦК України особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є: здоров`я, життя; честь, гідність і ділова репутація; ім`я (найменування); авторство; свобода літературної, художньої, наукової і технічної творчості, а також інші блага, які охороняються цивільним законодавством.

Право на відшкодування моральної шкоди є важливою гарантією захисту прав і свобод громадян та законних інтересів юридичних осіб, встановлене Конституцією та законами України.

Стаття 1167 ЦК України передбачає загальні підстави відповідальності за спричинену моральну шкоду в позадовоговірних відносинах, зокрема, встановлено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Позивач у позові поєднує підстави для відшкодування моральної шкоди з нервуванням, переживанням, відчуттям почуття образи та розчарування внаслідок звернення відповідача до суду з позовом про оспорювання батьківства, у зв`язку з чим у неповнолітньої ОСОБА_2 виникло психіатричне захворювання.

Сама неповнолітня ОСОБА_2 душевні страждання поєднує з приходом батька у нетверезому стані, слізьми, боязню темноти.

За клопотанням сторони позивача, на підтвердження обставин душевних страждань неповнолітньої, витребувана медична картка амбулаторного хворого ОСОБА_2 .

Тобто, мати позивача, як законний представник неповнолітньої, поєднувала підстави для відшкодування шкоди саме з пред`явленням відповідачем позову про оспорення батьківства, а сама неповнолітня - з приходом батька у нетверезому стані, боязню темноти та її слізьми в дитинстві, що між собою є різними обставинами, які підлягають окремому доведенню.

Моральна шкода стосовно фізичної особи може бути визначена як фізичний або душевний біль та страждання, зазнані у зв`язку з протиправним поводженням інших осіб, однак її виникнення, крім випадку, передбаченого у ч. 2 ст. 1167 ЦК України, можливе за сукупності таких умов:

- завдано шкоди особистим немайновим або майновим правам;

- дії або бездіяльність, якими завдана шкода, є неправомірними;

- наявний причинний зв`язок між діями (бездіяльністю) і такою шкодою;

- вина завдавача шкоди.

У справі, яка є предметом розгляду, стороною позивача не доведено, що наявні усі перелічені умови, для покладення на відповідача обов`язку з відшкодування заявленої моральної шкоди, зокрема відсутні беззаперечні дані, що в діях ОСОБА_3 є вина, його дії були неправомірними та наявний причинний зв`язок між діями (бездіяльністю) та тими стражданнями, про які вказує як сама неповнолітня ОСОБА_2, так і її законний представник.

Відповідно до статті 8 Конституції України звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Право на звернення до суду з будь-яким позовом та його реалізація громадянином України не може бути розцінене судом як неправомірна дія батька дитини та наявністю у такому випадку його винної поведінки, оскільки інший висновок невілює фундаментальні права на судовий захист, у тому числі на оспорення батьківства.

А посилання на прихід батька у нетверезому стані, боязню неповнолітньою темноти та її слізьми в дитинстві, як підстава для відшкодування моральної шкоди, не підтверджені будь-якими доказами.

Отже, проводячи аналіз поданих сторонами доказів, приймаючи до уваги покази свідків, суд вважає, що стороною позивача не доведено усіх складових для покладення на відповідача обов`язку з відшкодування моральної шкоди, тому вимоги в цій частині задоволенню не підлягають.

Розподіл судових витрат.

У відповідності до ст. 141 ЦПК України сплачений позивачем судовий збір поверненню не підлягає, у зв`язку із відсутністю підстав для задоволення позову.

Керуючись ст. ст. 19, 164, 165 СК України, ст. ст. 23, 201, 1166 ЦК України, ст. ст. 4, 12, 13, 47, 76-81, 84, 89, 141, 223, 263-265 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 , яка діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_2 , до ОСОБА_3 , третя особа - Орган опіки та піклування Центральної районної адміністрації Маріупольської міської ради, про позбавлення батьківських прав та відшкодування моральної шкоди - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене до Донецького апеляційного суду через Жовтневий районний суд м. Маріуполя Донецької області шляхом подачі апеляційної скарги протягом 30 днів.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Із повним текстом рішення суду можна ознайомитися у Єдиному державному реєстрі судових рішень за адресою: http://www.reyestr.court.gov.ua.

Повний текст рішення суду буде виготовлений 08 лютого 2021 року.

Суддя О.М. Музика