КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження Доповідач - Кулікова С.В.
№ 22-ц/824/1496/2021
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ Справа № 756/9245/19

12 лютого 2021 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Кулікової С.В.

суддів - Желепи О.В.

- Олійника В.І.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_1 на рішення Оболонського районного суду міста Києва від 23 вересня 2020 року, ухваленого під головуванням судді Жука М.В., у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики,-

в с т а н о в и в:

У липні 2019 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики, в якому просила стягнути з відповідача на її користь борг в сумі 57 596,00 грн., три відсотки річних від простроченої суми заборгованості у розмірі 1 727,88 грн., та судові витрати у сумі 768,40 грн.

На обгрунтування позовних вимог зазначала, що 27 травня 2018 року ОСОБА_1 взяв у неї в борг кошти в сумі 2 200 доларів США, про що власноручно написав розписку. Кошти зобов'язувався повернути до 27 червня 2018 року. Грошові кошти позивач передала відповідачу безпосередньо при підписанні розписки.

Посилаючись на те, що відповідач ОСОБА_1 не повернув кошти взяті у борг, та у зв`язку з простроченням виконання зобов`язання відповідач має сплатити суму боргу з урахуванням трьох процентів річних від простроченої суми, позивач просила позов задовольнити.

Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 23 вересня 2020 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 57 596,00 грн. боргу за договором позики, 1 652,14 грн. - три проценти річних та 700,00 грн. судового збору, а всього 59 948,14 грн.

В решті вимог позову відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, відповідач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення Оболонського районного суду міста Києва від 23 вересня 2020 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

Апеляційну скаргу обгрунтовував тим, що рішення суду ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права. Зазначав, що він особисто, за його особисті кошти зробив ремонт у квартирі, яка належить позивачці ОСОБА_2 , а також придбав у її квартиру необхідну побутову техніку. Однак, судом першої інстанції було проігноровано даний факт при ухваленні рішення. Вважав, що суд порушив норми п.п. 1, 2 ч. 1 ст. 611 ЦК України, згідно якої у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов`язання.

Вказував на те, що судом першої інстанції не було взято до уваги, що відповідач є безробітним та перебуває на обліку в Оболонській районній філії Київського міського центру зайнятості, а також настання непереборної сили - ведення карантину у зв`язку з COVID-19.

Відзив на апеляційну скаргу до Київського апеляційного суду не надходив.

У порядку ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Тому розгляд справи здійснюється без виклику сторін в порядку письмового провадження.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Частиною 1 ст. 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Судом встановлено,що 27 червня 2018 року ОСОБА_1 взяв у борг у ОСОБА_2 2 200 доларів США на строк 1 місяць, про що свідчить розписка, написана ОСОБА_1 власнурочно.

Відповідач не заперечував написання ним вищезазначеної розписки та отримання у позивача коштів.

Кошти у розмірі 2 200 доларів США відповідач у встановлені розпискою строки не повернув.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач ОСОБА_1 не виконав взяті на себе зобов`язання за укладеним із ОСОБА_2 договором позики та не повернув взяті у борг кошти, тому з відповідача на користь позивача підлягають стягненню 57 596,00 грн. заборгованості за договором позики у національній валюті України за офіційним курсом НБУ на день укладення договору, що становив 26, 18 грн. (2 200 доларів США х 26,18 грн.) та 1 652,14 грн. - три проценти річних, які підлягають розрахунку з дня прострочення виконання зобовязання, а саме з 28.07.2018 року по 11.07.2019 року згідно позовних вимог ОСОБА_2 (3% х 349/365 х 57 596 грн.).

Такі висновки суду першої інстанції грунтуються на нормах матеріального та процесуального права.

Згідно статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

У статті 16 ЦК України встановлено, що способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, примусове виконання обов`язку в натурі.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Тлумачення статей 1046 та 1047 ЦК України свідчить, що по своїй суті розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видає боржник (позичальник) кредитору (позикодавцю) за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Частиною 1 статті 1049 ЦК України передбачено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Відповідно до положень статті 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов`язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Згідно частини 2 статті 545 ЦК України якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це в розписці, яку він видає. Тобто, кредитор має виконати свій обов`язок з повернення боргового документа, або видачі розписки при неможливості повернення боргового документа під час прийняття виконання.

Зміст розписки про одержання виконання у статті 545 ЦК України не встановлений, але, для забезпечення визначеності у відносинах суб`єктів логічним видається вказувати в ній, зокрема: підставу виникнення зобов`язання (наприклад, номер та дату укладення договору); ім`я (найменування) кредитора та боржника; суб`єктів, які здійснили виконання (боржник або інша особа) та які прийняли виконання (кредитор або управомочена ним особа); зміст зобов`язання (наприклад, сплата грошових коштів); дату або момент виконання зобов`язання; місце виконання зобов`язання; обсяг виконання (повний або частковий); місце знаходження (проживання) кредитора та боржника; дату і місце складення розписки.

У частині 545 ЦК України передбачено презумпцію належності виконання обов`язку боржником, оскільки наявність боргового документа в боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. І навпаки, якщо борговий документ перебуває у кредитора, то це свідчить про неналежне виконання або невиконання боржником його обов`язку.

У разі пред`явлення позову про стягнення боргу за позикою кредитор повинен підтвердити своє право вимагати від боржника виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України, суд повинен установити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суд для визначення факту укладення договору повинен виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та, залежно від установлених результатів, зробити відповідні правові висновки.

Відповідно до статті 545 ЦК, прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі.

Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає.

Наявність оригінала розписки у позивача (позикодавця) згідно з положеннями статті 545 ЦК України свідчить, що зобов`язання з повернення позики позичальником не виконано.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 ЦПК України належними є доказами, які містять інформацію щодо предмета доказування.

В силу ч. 1 ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу свої вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Обов`язок доказування покладається на сторін. Це положення є найважливішою складовою принципу змагальності. Суд не може збирати докази за власною ініціативою.

Як убачається із матеріалів справи, позивачем на підтвердження позовних вимог надано копію розписки, оригінал якої наявний у неї.

З урахуванням вищевикладеного, висновок суду першої інстанції про стягнення суми боргу у розмірі 57 596,00 грн. є правильним.

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Встановивши, що відповідач прострочив виконання грошового зобовязання, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про стягнення з відповідача на користь позивача суми боргу з урахуванням трьох процентів річних.

Колегія суддів вважає безпідставними доводи апеляційної скарги, про те, що ним особисто за особисті кошти був зроблений ремонт у квартирі позивача та придбано необхідну побутову техніку, оскільки вказані обставини не мають правового значення для вирішення спору у даній справі. Доказів на підтвердження того, що кошти витрачені на ремонт і придбавання побутової техніки враховуються в рахунок погашення боргу за розпискою від 27.06.2018 року, відповідачем не надано та матеріали справи не містять.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом не було взято до уваги, що відповідач є безробітним та перебуває на обліку в Оболонській районній філії Київського міського центру зайнятості, а також настання непереборної сили - ведення карантину у зв`язку з COVID-19 є безпідставними, оскільки не спростовують висновків суду першої інстанції, та не звільняються боржника від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов`язання.

Інших доводів щодо незаконності рішення суду першої інстанції в апеляційній скарзі не зазначено.

Ураховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції повно і всебічно досліджено наявні у справі докази та дана їм належна правова оцінка, правильно встановлено обставини справи, в результаті чого ухвалено законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального і процесуального права.

Відповідно до частини третьої статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

За таких підстав, рішення Оболонського районного суду міста Києва від 23 вересня 2020 року підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга ОСОБА_1 - без задоволення.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України, Київський апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Оболонського районного суду міста Києва від 23 вересня 2020 року- залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків зазначених в пункті 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий Судді: