Провадження № 88-ц/824/23/2021 Доповідач в суді ІІ інстанції Мельник Я.С.
УХВАЛА

08 лютого 2021 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі судді-доповідача Мельника Я.С., розглянувши матеріали справи за заявою ОСОБА_1 про перегляд постанови Київського апеляційного суду від 07 липня 2020 року та ухвали Київського апеляційного суду від 10 грудня 2020 року за нововиявленими обставинами у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Новобудова» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги,

ВСТАНОВИВ:

У провадженні Київського апеляційного суду перебувала вказана справа.

З матеріалів справи вбачається, що рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 25 вересня 2013 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Новобудова» заборгованість за житлово-комунальні послуги у розмірі 22 831, 75 грн., та судові витрати у розмірі 649, 40 грн., а всього на загальну суму 23 481, 15 грн.

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 03 червня 2014 року це рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 25 вересня 2013 року залишено без змін (а.с.37-39, 217-218, том 1).

Зі змісту ухвали суду апеляційної інстанції вбачається, що обґрунтуванням доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 було, зокрема, те, що між нею та ТОВ «Новобудова» відсутні договірні відносини, через що товариство неправомірно поставило вимоги до неї про стягнення оплати за комунальні послуги, також вказувала, що товариство не надавало їй житлово-комунальні послуги і вона відмовилася від їх постачання.

Крім того, ОСОБА_1 уже зверталася із заявою про перегляд вказаного рішення за нововиявленими обставинами і ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 11 лютого 2016 року було відмовлено у задоволенні заяви про перегляд цього рішення за нововиявленими обставинами.

Зі змісту цієї ухвали вбачається, що ОСОБА_1 мотивувала свої вимоги тим, що між ТОВ «Новобудова» та мешканцями АДРЕСА_1 не укладався договір на утримання вказаного будинку і ТОВ «Новобудова» не є балансоутримувачем та не являється виконавцем житлово-комунальних послуг, тому рішення суду є нікчемним, крім того зазначала, що рішення правління № 142 від 16 червня 2004 року АТХК «Київміськбуд» про передачу житлово-експлуатаційній організації ТОВ «Новобудова», зокрема, житлового будинку по АДРЕСА_1 для зарахування в основні фонди, є незаконними, що, на її думку, було нововиявленими обставинами у справі.

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 25 травня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 11 лютого 2016 року про відмову у задоволені заяви про перегляд рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 25 вересня 2013 року у зв`язку з нововиявленими обставинами було повернуто ОСОБА_1 .

У подальшому, звертаючись 01 червня 2017 року із заявою про перегляд за нововиявленими обставинами рішення суду, ОСОБА_1 мотивувала заяву зокрема тим, що ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 19 травня 2019 року судовий наказ від 23 грудня 2016 року у справі № 755/18103/16 за заявою ТОВ «Новобудова» про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за житлово-комунальні послуги було скасовано у зв`язку з наявністю спору про право, а також, що ТОВ «Новобудова» не є балансоутримувачем чи власником будинку, в якому розташована її квартира, і вона не отримує цих послуг від ТОВ «Новобудова», крім того посилалася на те, що рішення суду першої інстанції від 25 вересня 2013 року є незаконним і необґрунтованим, складеним некомпетентним органом, що, на її думку, свідчить про наявність нововиявлених обставин, які дають підстави для перегляду судового рішення.

Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 19 липня 2019 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 про перегляд рішення у зв`язку із нововиявленими обставинами було відмовлено.

Постановою Київського апеляційного суду від 02 липня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 19 липня 2019 року - без змін.

Приймаючи вказану постанову, суд апеляційної інстанції виходив з того, що обставини, на які посилалася заявниця як на підставу для перегляду судового рішення, зокрема зазначення в ухвалі Дніпровського районного суду м. Києва від 19 травня 2019 року про наявність між сторонами спору про право, та посилання ОСОБА_1 на те, що між нею та ТОВ «Новобудова» відсутні договірні відносини і те, що ТОВ «Новобудова» не є власником чи балансоутримувачем будинку, через що, на її думку, товариство не мало права пред`являти позов про стягнення з неї заборгованості за житлово-комунальні послуги, уже були предметом дослідження судів, їм надана правова оцінка та не можуть вважатися нововиявленими обставинами, які б давали підстави для перегляду судового рішення, яке набрало законної сили, а доводи ОСОБА_1 у своїй сукупності зводяться до необхідності переоцінки доказів та встановлення обставин, які, на думку заявниці, мали істотне значення для вирішення справи.

У подальшому ОСОБА_1 подала заяву про перегляд зазначеної постанови суду апеляційної інстанції за нововиявленими обставинами, посилаючись зокрема на те, що її апеляційна скарга не була розглянута, позаяк в апеляційній скарзі вона просила ухвалу суду першої інстанції скасувати та направити до місцевого суду для продовження розгляду, однак у тексті постанови Київського апеляційного суду від 02 липня 2020 року було невірно зазначено, що вона просила апеляційну скаргу задовольнити та ухвалити нове судове рішення про задоволення її заяви, також вказувала, що цю постанову суду апеляційної інстанції прийнято у справі, якої не існує, що, на її думку, свідчить про наявність нововиявлених обставин, які не були раніше відомі, крім того знову посилалася на незаконність рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 25 вересня 2013 року та обставини по суті спору.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 10 грудня 2020 року заяву ОСОБА_1 про перегляд судового рішення у зв`язку із нововиявленими обставинами залишено без задоволення, а постанову Київського апеляційного суду від 02 липня 2020 року - без змін.

Постановляючи вказану ухвалу, суд апеляційної інстанції виходив зокрема з того, що обставини, на які посилається заявниця, не являються нововиявленими в розумінні ст. 423 ЦПК України, оскільки вони фактично зводяться до власного суперечливого тлумачення норм матеріального і процесуального права, незгоди заявниці із викладенням у тексті постанови доводів та вимог апеляційної скарги, а тому такі доводи не можуть бути підставою для перегляду постанови Київського апеляційного суду у зв`язку із нововиявленими обставинами, натомість інших обставин, які б давали підстави скасувати чи змінити судове рішення та, які б не були предметом розгляду чи перегляду судів різних інстанцій у даній справі, заява ОСОБА_1 не містить.

Однак, у січні 2021 року ОСОБА_1 знову звернулася із заявою, в якій просила переглянути постанову Київського апеляційного суду від 02 липня 2020 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 10 грудня 2020 року за нововиявленими обставинами, посилаючись зокрема на незаконність рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 25 вересня 2013 року, повторно дає оцінку щодо обставин спірних правовідносин та судовим рішенням, які ухвалені у цій справі, вказує, що письмові пояснення ТОВ «Новобудова» від 26 лютого 2015 року є доказом, що рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 25 вересня 2013 року складено злочинно і на основі шахрайства, однак суд апеляційної інстанції безпідставно відмовив у задоволенні її клопотання про виклик представника ТОВ «Новобудова» для надання особистих пояснень у справі, що, на її думку, перешкодило повному, всебічному та об`єктивному з`ясуванню обставин справи і перешкодив скасуванню злочинного рішення суду, а також вказує, що поведінка колегії суддів Київського апеляційного суду є доказом організованого ними злочину зі стягнення з неї 23 481, 15 грн. на підставі судового рішення від 25 вересня 2013 року.

Крім того, посилається на те, що ухвалу Київського апеляційного суду від 26 листопада 2020 року про відмову у задоволенні її заяви про відвід колегії суддів у складі суддів Мельника Я.С., Матвієнко Ю.О., Поливач Л.Д. постановлено неповноважним складом суду та з порушенням норм процесуального права, протокол судового засідання від 10 грудня 2020 року теж вважає підробленим, що, на її думку, свідчить про те, що суд діяв злочинно, також вважає, що ухвала Київського апеляційного суду від 10 грудня 2020 року складена у справі, якої не існує, натомість справу за її апеляційною скаргою на ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 19 липня 2019 року і справу за її заявою про перегляд постанови Київського апеляційного суду від 02 липня 2020 року за нововиявленими обставинами суд апеляційної інстанції не вирішив, що, на її думку, є нововиявленими обставинами, що не були встановлені судом і не могли бути їй відомі на час розгляду справи та стали відомими після отримання повного тексту ухвали від 10 грудня 2020 року.

Дослідивши зміст заяви та перевіривши матеріали справи, суд дійшов наступних висновків.

Відповідно до змісту ст. 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Залежно від конкретних обставин суд може визнати зловживанням процесуальними правами дії, що суперечать завданню цивільного судочинства, зокрема: подання клопотання (заяви) для вирішення питання, яке вже вирішено судом, за відсутності інших підстав або нових обставин, заявлення завідомо безпідставного відводу або вчинення інших аналогічних дій, що спрямовані на безпідставне затягування чи перешкоджання розгляду справи чи виконання судового рішення.

Якщо подання скарги, заяви, клопотання визнається зловживанням процесуальними правами, суд з урахуванням обставин справи має право залишити без розгляду або повернути скаргу, заяву, клопотання.

Суд зобов`язаний вживати заходів для запобігання зловживанню процесуальними правами. У випадку зловживання процесуальними правами учасником судового процесу суд застосовує до нього заходи, визначені цим Кодексом.

Статтею 143 ЦПК України передбачено, що заходами процесуального примусу є процесуальні дії, що вчиняються судом у визначених цим Кодексом випадках з метою спонукання відповідних осіб до виконання встановлених у суді правил, добросовісного виконання процесуальних обов`язків, припинення зловживання правами та запобігання створенню протиправних перешкод у здійсненні судочинства.

Заходи процесуального примусу застосовуються судом шляхом постановлення ухвали.

Відповідно до ст. 144 ЦПК України, заходами процесуального примусу є: 1) попередження; 2) видалення із залу судового засідання; 3) тимчасове вилучення доказів для дослідження судом; 4) привід; 5) штраф.

Застосування до особи заходів процесуального примусу не звільняє її від виконання обов`язків, встановлених цим Кодексом.

У відповідності до положень ст. 148 ЦПК України суд може постановити ухвалу про стягнення в дохід державного бюджету з відповідної особи штрафу у сумі до від 0,3 до трьох розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб зокрема у випадках: невиконання процесуальних обов`язків, зокрема ухилення від вчинення дій, покладених судом на учасника судового процесу; зловживання процесуальними правами, вчинення дій або допущення бездіяльності з метою перешкоджання судочинству.

З викладеного можна зробити висновок, що під зловживанням процесуальними правами розуміється цивільне процесуальне правопорушення, яке характеризується умисними недобросовісними діями учасників цивільного процесу (їх представників), що спричиняють порушення процесуальних прав інших учасників цивільного процесу (їх представників), перешкоджають гарантованому у п. 1 ст. 6 Конвенції з прав людини та основоположних свобод правосуддю, що є підставою для застосування судом процесуальних санкцій (позбавлення права на процесуальну дію або застосування судом інших негативних юридичних наслідків, передбачених законом).

Неможливість суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (рішення ЄСПЛ від 08 листопада 2005 року у справі № 36655/02 «Смірнова проти України», рішення ЄСПЛ від 27 квітня 2000 року у справі № 30979/96 «Фрідлендер проти Франції» (Frydlender v. France)). Роль національних судів полягає у швидкому та ефективному розгляді справ (рішення ЄСПЛ від 30 листопада 2006 року у справі «Красношапка проти України»).

Отже, з аналізу наведених норм права вбачається, що учасники судового процесу та їх представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається (ч. 1 ст. 45 ЦПК України). Суд з метою запобігання зловживанням справами активно забезпечує справедливий баланс використання учасниками процесу своїх прав і обов`язків, що не спростовує принцип змагальності сторін.

Феномен зловживання процесуальними правами як особливий різновид цивільного процесуального правопорушення полягає у тому, при зловживанні процесуальними правами відбувається порушення умов реалізації суб`єктивних цивільних процесуальних прав. Це положення відповідає загальнотеоретичним розробкам конструкції зловживання правом, в яких воно нерідко визначається як поведінка, що перевищує (або порушує) межі здійснення суб`єктивних прав. Суб`єкт цивільного судочинства свої цивільні процесуальні права має здійснювати відповідно до їх призначення, яке або прямо визначено змістом того чи іншого суб`єктивного права, або вочевидь випливає з логіки існування того чи іншого суб`єктивного процесуального права.

Зловживання процесуальними правами може мати форму штучного ускладнення цивільного процесу, ускладнення розгляду справи в результаті поведінки, що перешкоджає ухваленню рішення у справі або вчиненню інших процесуальних дій.

Найпоширенішими процесуальними зловживаннями є недобросовісне неодноразове подання клопотань, заяв та скарг.

Таким чином, з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 неодноразово подавала до судів різних інстанцій заяви в межах справи № 755/17261/13-ц, зокрема заяви про перегляд судових рішень за нововиявленими обставинами, при цьому посилається на обставини, які зводяться до суперечливого тлумачення норм процесуального права, власних оцінок спірних правовідносин та процесуальних рішень, які набрали законної сили, а також на обставини, яким судами різних інстанцій уже була надана правова оцінка, і при поданні у січні 2021 року заяви про перегляд постанови Київського апеляційного суду від 07 липня 2020 року та ухвали цього ж суду від 10 грудня 2020 року за нововиявленими обставинами ОСОБА_1 знову посилається на обставини, яким була надана правова оцінка судами, повторює доводи, які були предметом розгляду судів, через що, на думку суду, подання ОСОБА_1 цієї заяви спрямоване на перешкоджання судочинству з метою безпідставного затягування розгляду справи і виконання судового рішення, яке набрало законної сили.

З огляду на викладене, вважаю, що дії ОСОБА_1 щодо подання даної заяви слід визнати зловживанням нею своїми процесуальними правами, а тому її заяву необхідно залишити без розгляду на підставі частини третьої статті 44 ЦПК України, з накладенням на ОСОБА_1 штрафу у розмірі 0,3 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб станом на 01 січня 2021 року, що становить 681, 00 грн.

Керуючись ст.ст. 44, 143, 144, 148, 357, 423 ЦПК України, суд -

УХВАЛИВ:

Визнати дії ОСОБА_1 щодо подання 21 січня 2021 року заяви про перегляд постанови Київського апеляційного суду від 07 липня 2020 року та ухвали Київського апеляційного суду від 10 грудня 2020 року за нововиявленими обставинами у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Новобудова» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги - зловживанням процесуальними правами та залишити заяву без розгляду.

Застосувати до ОСОБА_1 (адреса проживання: АДРЕСА_3 ) заходи процесуального примусу у вигляді накладення штрафу у розмірі 0,3 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та стягнути з неї в дохід державного бюджету 681 грн. 00 коп.

Стягувач: Державна судова адміністрація України, місце знаходження: вул. Липська, 18/5, м. Київ, 01021, .

Ухвала набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Ухвала набрала законної сили 08 лютого 2021 року та може бути пред`явлена до виконання протягом трьох місяців.

Суддя Київського

апеляційного суду Я.С. Мельник