Провадження №2/359/765/2021
Справа № 359/6552/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01.02.2021 року Бориспільський міськрайонний суд Київської області в складі:

головуючого судді Чирки С.С.,

при секретарі Колесниковій А.Ю.

за участю

позивача ОСОБА_1

представників відповідачів Семенюк О.Г. ,Стадніка О.А.

розглянувши y відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Борисполі Київської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до міжвідомчого науково-дослідного центру з проблем боротьби з організованою злочинністю при РНБО України, третя особа перший заступник керівника центру Семенюк Олександр Григорович про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку

ВСТАНОВИВ :

У серпні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вищезазначеним позовом та просить суд поновити його на посаді головного наукового співробітника відділу з вивчення проблем забезпечення інформаційної та кібернетичної безпеки, захисту вітчизняного інформаційного простору Міжвідомчого науково-дослідного центру з проблем боротьби з організованою злочинністю при РНБО України та стягнути на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Свої позовні вимоги обґрунтовують тим, що з 10.05.2016 року працював у Міжвідомчому науково-дослідному центрі з проблем боротьби з організованою злочинністю при РНБО України. Центр функціонує відповідно до Положення про Міжвідомчий науково-дослідний центр з проблем боротьби з організованою злочинністю, затвердженого Указом Президента України від 26 лютого 2007 року № 144/2007. Відповідно до статті 7 даного Положення Центр очолює Керівник, якого призначає на посаду та звільняє з посади Президент України. Відповідно до статті 9 Положення працівники Центру призначаються на посади та звільняються з посад Керівником Центру. Наказом № 41 ОСОБА_1 був призначений на посаду головного наукового співробітника відділу з вивчення проблем забезпечення інформаційної та кібернетичної безпеки, захисту вітчизняного інформаційного простору. У грудні 2019 року Розпорядженням Президента України №597/2019-рп Керівник Центру ОСОБА_3 був звільнений з займаної посади. До сьогоднішнього дня новий керівник не призначений. В порушення чинного законодавства Перший заступник керівника Центру Семенюк О.Г. сам себе призначив Т.в.о. керівника Центру. Після свого призначення він перевів ОСОБА_1 на посаду головного наукового співробітника відділу з вивчення проблем протидії організованій злочинності у сфері державної безпеки терміном на 3 місяці. В зв`язку із закінченням контракту Наказом №49 від 21.07.2020 року ОСОБА_1 був звільнений. Позивач зазначає, що призначення за контрактами не передбачено чинним Положенням про Центр. Також Семенюк О.Г. перевищив свої службові повноваження - адже приймати на посади та звільняти працівників Центру може лише Керівник Центру. Своє звільнення вважає незаконним.

У судовому засіданні ОСОБА_1 позов підтримав та наполягав на його задоволенні.

Представник міжвідомчого науково-дослідного центру з проблем боротьби з організованою злочинністю при РНБО України Стаднік О.А., у судовому засіданні позов не визнав та заперечив проти його задоволення, оскільки вважає його надуманим та безпідставним. Свої заперечення обґрунтовували тим, що Центр не є юридичною особою, а тому є неналежним відповідачем у справі згідно вимог ст. 48 ЦПК України. Крім того, Позивач жодних доказів про незаконність наказу про звільнення або порушення порядку звільнення не надав, крім висловленого припущення, що Семенюк О.Г. самовільно призначив себе на посаду т.в.о. Керівника Центру. Наказ Семенюка О.Г. від 26.02.2020 про тимчасове покладання на себе обов`язків Керівника Центру позивачем не оскаржувався і до цього часу не скасований в установленому порядку. Більше того, представник вважає, що вирішення питання щодо правомірності тимчасового покладання обов`язків Керівника Центру на Семенюка О.Г. виходить за межі компетенції суду загальної юрисдикції.

Третя особа Семенюк О.Г. ,який одночасно представляв інтереси відповідача в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог та зазначив, що трудові відносини, у яких перебував ОСОБА_1 на підставі контракту від 16.09.2019, укладеного з Центром в особі бувшого Керівника ОСОБА_3, та наказу від 16.09.2019, завершилися 31 грудня 2019 року. Єдиною перепоною, яка завадила своєчасному звільненню ОСОБА_1 з 31.12.2019 шляхом видання відповідного наказу, стала відсутність Керівника Центру, якого було звільнено за декілька днів до цього 26.12.2019. Після цього майже 2 місяці ОСОБА_1 у трудових відносинах з Центром не перебував, будь-які завдання не отримував та не виконував, на робочому місці був відсутній. Тільки після отримання у встановленому порядку дозволу від Голови Служби безпеки на тимчасове заміщення посади Керівника Центру, Семенюк О.Г. , залишаючись при цьому Першим заступником Керівника Центру, видав наказ від 25.02.2020 про прийняття на себе тимчасового виконання обов`язків Керівника Центру. Це дало можливість вирішення правового статусу ОСОБА_1 в період з 01.01.2020 до 28.02.2020, а також укладання з ним за його ініціативи нового контракту до 31.05.2020 на умовах повної зайнятості у Центрі та видання наказу від 27.02.2020 №7 про переведення його на іншу посаду. По звершенні дії цього контракту 31.05.2020 ОСОБА_1 був звільнений та повністю розрахований з урахуванням невикористаної відпустки. Проте він звернувся із заявою про продовження роботи у Центрі на умовах неповної зайнятості на 0,5 ставки з 01.06.2020 по 31.07.2020, уклав новий контракт з Центром та погодив із керівництвом Центру зручний для себе графік роботи у приміщенні Центру. Після завершенням дії останнього контракту ОСОБА_1 було звільнено та розраховано в установленому порядку на підставі наказу від 21.07.2020 року № 49. Саме цей наказ ОСОБА_1 вважає незаконним і просить поновити його на посаді, з якої його було звільнено.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши учасників цивільного процесу, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Одним із принципів цивільного судочинства є диспозитивність, який полягає у тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявленою нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ст. 13 ЦПК України).

Згідно ст. 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 3 КЗпП України, законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Згідно ст. 5-1 КЗпП України, держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України, зокрема, правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

У відповідності до ч. 1 ст. 21 КЗпП України, трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 починаючи з 10.05.2016 року працював у Міжвідомчому науково-дослідному центрі з проблем боротьби з організованою злочинністю при РНБО України (далі Центру).

Міжвідомчий науково-дослідний центр з проблем боротьби з організованою злочинністю при РНБО України створений на підставі Указу Президента України від 1 грудня 1994 року №714/1994. Указом Президента України від 26 лютого 2007 року №144/2007 було затверджено Положення про Міжвідомчий науково-дослідний центр з проблем боротьби з організованою злочинністю.

Відповідно до п. 1 вище вказаного положення, Центр є робочим органом при Раді національної безпеки і оборони України, який здійснює опрацювання питань боротьби з організованою злочинністю, що мають міжгалузевий характер, забезпечує науково-аналітичне та прогнозне супроводження діяльності Ради національної безпеки і оборони України з проблем боротьби з організованою злочинністю.

12.09.2019 року позивач звернувся із заявою до керівника Центру ОСОБА_3 , з проханням про тимчасове переведення його на 0,5 ставки в зв`язку з сімейними обставинами (а.с.23).

На підставі заяви Позивача та за його згодою був укладений новий строковий контракт від 12.09.2019 року, згідно з яким Позивач мав працювати у Центрі до 31.12.2019 на умовах неповного робочого дня за гнучким графіком на 0,5 ставки посадового окладу (а.с.62-65).

З метою захисту трудових прав Позивача Керівником Центру ОСОБА_3 був виданий наказ № 60 о/с від 12 вересня 2019 року про переведення ОСОБА_1 на посаду головного наукового співробітника (на 0,5 ставки) відділу вивчення проблем забезпечення інформаційної та кібернетичної безпеки, захисту вітчизняного інформаційного простору з 16 вересня 2019 року до 31 грудня 2019 року (а.с.24).

Так, Позивачем власноруч було підписано контракт від 16.09.2019 року, в якому він погодився з новими умовами праці та строком дії контракту.

Розпорядженням Президента України від 26.12.2020 року №297/2019 ОСОБА_3 було звільнено з посади Керівника Міжвідомчого науково-дослідного центру з проблем боротьби з організованою злочинністю при РНБО України.

02.01.2020 року заступник Центру Володимир Швець звернувся із заявою до Голови СБУ України №1 з проханням про прискорення розгляду питання щодо ініціювання перед офісом Президента України призначення нового Керівника Центру. Разом із тим зазначив, що пропонує тимчасово покласти обов`язки Керівника Центру на першого заступника Керівника Центру Семенюка О.Г. встановленим порядком (а.с. 18-19).

20.01.2020 року голова СБУ Іван Баканов надав відповідь, що не заперечує щодо тимчасового, до часу заміщення військовослужбовцем, заміщення посади Керівника Центру Семенюком О.Г. на умовах строкового трудового договору у встановленому законом порядку (а.с. 20).

У зв`язку із зазначеним першим заступником Керівника Центру Семенюком О.Г. було видано наказ № 5 о/с від 25.02.2020 року про покладання на нього тимчасово виконуючого обов`язки Керівника Центру на період до призначення нового Керівника Центру (а.с.21-22).

У зв`язку з тим, що контракт від 12.09.2019 року закінчив свою дію 31.12.2019 року, ОСОБА_1 27 лютого 2020 року, після покладення на Семенюка О.Г. повноважень тимчасово виконуючого обов`язки Керівника Центру, подав заяву про «переведення його на посаду головного наукового співробітника відділу з вивчення проблем протидії організованій злочинності у сфері державної безпеки з 02 березня 2020 року на умовах повного робочого дня до 31 травня 2020року» (а.с.30).

На підставі заяви Позивача та за його згодою був укладений новий строковий контракт № 1/20 від 27.02.2020 року (а.с.32-35), який Позивач власноруч підписав та був виданий наказ № 7 о/с від 27.02.2020 року (а.с.36).

Крім того, т.в.о. Керівника Центру Семенюком О.Г. був виданий наказ № 10 о/с від 05.03.2020 року про «продовження дії контракту від 16.09.2019року, укладеного з ОСОБА_1 , на строк з 01 січня 2020 року по 01 березня 2020 року» (дод. № 37).

Слід зазначити, що Позивачем жодним чином не заперечував проти укладення нового контракту та не оскаржував наказу про його переведення в інший відділ Центру на умовах повного робочого дня.

По звершенні дії контракту № 1/20 від 27.02.2020 року ОСОБА_1 був звільнений з займаної посади наказом № 32 о/с від 29.05.2020 року на підставі «п.2 ч.1 ст. 36 КЗпП України у зв`язку із закінченням строку дії контракту» (а.с.38).

01 червня 2020 року Позивач, звернувся із заявою на ім`я т.в.о. Керівника Центру Семенюка О.Г. про призначення його на «посаду головного наукового співробітника відділу з вивчення проблем забезпечення інформаційної та кібернетичної безпеки, захисту вітчизняного інформаційного простору на умовах неповного робочого дня (0,5 ставки), з 01 червня 2020року по 31 липня 2020року» (а.с.39).

На підставі цієї заяви з Позивачем, за його згодою, був укладений строковий контракт № 09/20 від 01.06.2020 року (а.с.40-43), який Позивач власноруч підписав, та був виданий наказ № 35 о/с від 01.06.2020 року (а.с44).

Також Позивач погодив із т.в.о. Керівника Центру Семенюком О.Г. зручний для себе графік роботи у приміщенні Центру на умовах гнучкого режиму робочого часу з 01.06.2020 року до 31.07.2020 року (а.с.45).

Після завершення дії контракту № 09/20 від 01.06.2020 року ОСОБА_1 було звільнено з займаної посади наказом № 49 від 21.07.2020 на підставі «п.2 ч. 1 ст. 36 КЗпП України у зв`язку із закінченням строку дії контракту» та розраховано в установленому порядку (а.с.46).

31.07.2020 року ОСОБА_1 звернувся із заявою про бажання продовжити свою трудову діяльність у Центрі (а.с.47), йому була надана відповідь про неможливість укладання з ним нового контракту (а.с.48).

Позивач в обґрунтування позовних вимог посилається на те, що по-перше заступник керівника Центру Семенюк О.Г. в порушення чинного законодавства сам себе призначив т.в.о. керівника Центру та відповідно не мав повноважень звільняти ОСОБА_1 , по-друге призначення його за контрактом не передбачене чинним положенням про Центр.

Щодо порушення чинного законодавства при призначенні т.в.о. керівника Центру, слід зазначити наступне.

Відповідно до Переліку посад, що заміщуються військовослужбовцями Збройних Сил України, інших військових формувань, правоохоронних органів спеціального призначення у державних органах, на підприємствах, в установах, організаціях, а також державних та комунальних навчальних закладах, та граничних військових звань за цими посадами, затвердженого Указом Президента України від 3 травня 2017 року № 126 (зі змінами, внесеними Указами від 14 лютого 2019 року № 37, від 26 квітня 2019 року № 170, від 20 серпня 2019 року № 607 та від 18 листопада 2019 року №850/2019), посада Керівника Центру заміщується тільки військовослужбовцем Служби безпеки України.

Разом із тим, згідно з п. 2 цього Указу, посада Керівника Центру може бути тимчасово, до часу її заміщення військовослужбовцем, заміщена цивільною особою на умовах строкового договору за погодженням зі Службою безпеки України.

Також слід зазначити, що ОСОБА_1 протягом роботи в Центрі в період з 02 березня 2020 року по 31 липня 2020 року, кілька разів звертався з заявами саме до т.в.о. Керівника Центру Семенюка О.Г. щодо узгодження умов праці в Центрі, не заперечував проти укладення строкових контрактів та не оскаржував накази т.в.о. Керівника Центру Семенюка О.Г .

З приводу призначення ОСОБА_1 за контрактом слід зазначити, що відповідно до ч.3 ст. 21 КЗпП Особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов`язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення та організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України.

Відповідно до ст. 24 КЗпП контракт укладається у письмовій формі і підписується роботодавцем та працівником, якого приймають (наймають) на роботу за контрактом. Контракт є підставою для видання наказу (розпорядження) про прийняття (найм) працівника на роботу з дня, встановленого у контракті за угодою сторін.

Сторонами в контракті можуть передбачатися невигідні для працівника умови: зокрема, це, як правило, тимчасовий характер трудових відносин, підвищена відповідальність працівника, додаткові підстави розірвання договору тощо. Але умови контракту, які погіршують становище працівника порівняно з чинним законодавством, угодами і колективним договором, вважаються недійсними (ст. 9 КЗпП). Порушення цих вимог може бути підставою для визнання умов праці за контрактом недійсними.

Необхідність укладення з працівниками строкових контрактів обумовлена специфікою діяльності Центру, яка полягає у проведенні наукових досліджень за Планами роботи, які щорічно затверджуються перед початком кожного календарного року Міністром внутрішніх справ України та Секретарем Ради національної безпеки і оборони України. Теми цих досліджень щороку є різними, тому після затвердження такого Плану роботи керівництво Центру кожного разу перед початком календарного року визначається із науковцями, які з урахуванням їх фахових знань та практичного досвіду роботи в тій чи іншій галузі будуть здатні на високому рівні виконати заплановані замовниками дослідження. Тому у разі відсутності у Плані роботи Центру на наступний рік досліджень, для проведення яких приймався на строкову роботу той чи інший науковець, то контракт з ним не продовжується, а підбирається новий фахівець для проведення нових досліджень.

Таким чином, контракт між ОСОБА_1 та міжвідомчим науково-дослідницьким центром з проблем боротьби з організованою злочинністю при РНБО України був укладений відповідно до вимог трудового законодавства.

Також слід зазначити, що до звільнення позивач жодним чином не заперечував проти укладення нових контрактів та не оскаржував накази про його прийняття на роботу на умовах неповного робочого дня.

Відповідно до ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

За ст. 78 ЦПК суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

За змістом ст. 79 ЦПК достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Згідно вимог ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до вимог ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Таким чином, враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що звільнення позивача відбувалось з чітким дотриманням трудового законодавства України.

З огляду на це, суд вважає, що відсутні підстави для скасування спірного наказу, поновлення позивача на посаді та стягнення з міжвідомчого науково-дослідного центру з проблем боротьби з організованою злочинністю при РНБО України середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Тому у задоволенні позовних вимог належить відмовити у повному обсязі.

Крім того, суд вважає що міжвідомчий науково-дослідний центр з проблем боротьби з організованою злочинністю при РНБО України не є юридичною особою і це є додатковою підставою для відмови у задоволенні позову, оскільки позивачем і відповідачем в цивільному процесі можуть бути фізичні і юридичні особи, як зазначеного в ч.2 ст.48 ЦПК України.

Керуючись ст. 43 Конституції України, ст.ст. 2, 3, 5-1, 21 Кодексу законів про працю України, ст.ст. 4, 13,77-81 263, 264, 265, 268 Цивільного процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до міжвідомчого науково-дослідного центру з проблем боротьби з організованою злочинністю при РНБО України, третя особа перший заступник керівника центру Семенюк Олександр Григорович про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку залишити без задоволення.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 11.02.2021 року.

Суддя Чирка С.С.