Виноградівський районний суд Закарпатської області
___________________________________________________________________________________________________ Справа № 299/740/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26.08.2021 року м.Виноградів

Виноградівський районний суд Закарпатської області в особі головуючого-судді Трагнюк В.Р., секретар судового засідання Конар В.М., за участю позивача ОСОБА_1 , представника позивача ОСОБА_2 , відповідача ОСОБА_3 , представника відповідача ОСОБА_4 , розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням і скасування реєстрації, третя особа: орган опіки та піклування Королівської селищної ради в Закарпатській області (Королівська територіально-об"єднана громада),

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням та скасування реєстрації, третя особа: орган опіки та піклування Королівської селищної ради в Закарпатській області (Королівська територіально-об"єднана громада).

Позовні вимоги мотивує тим, що позивач є одноосібним власником житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .

ОСОБА_3 (колишня дружина сина позивача) зареєстрована в належному позивачеві будинку, фактично не проживає в ньому з грудня 2019 року.

Позивач вважає, що реєстрація місця проживання відповідача порушує його права, як власника будинку та обмежує його право на вільне розпорядження майном, користування пільгами.

Відповідачем ОСОБА_3 , яка діє в інтересах своїх неповнолітніх дітей: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в інтересах якої діє адвокат Стасюк Юрій Павлович, подано відзив (а.с.29-32).

Відзив обґрунтовується тим, що 17.09.2005 року відповідач та ОСОБА_7 (син позивача) уклали шлюб. Під час шлюбу у них народилося двоє дітей: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Спільне подружнє життя у ОСОБА_7 з відповідачкою не склалося. Позивач вигнав відповідачку із будинку у якому вона проживала разом із дітьми. Тому вона повинна винаймати інше житло. До розлучення подружжя проживало в будинку, який належить позивачу, ОСОБА_1 (дід неповнолітніх дітей відповідача).

Колишній чоловік відповідачки почав стосунки з іншою жінкою і його батьки, вигнали позивачку з двома внуками на вулицю, оскільки їм необхідна житлова площа для проживання нової сім`ї.

Рішенням Виноградівського районного суду від 20.11.2020 року шлюб між ОСОБА_7 та відповідачкою розірвано. У вказаному рішенні зазначено про той факт, що причиною переїзду стало те, що позивач вигнав відповідачку з будинку.

Відповідач має зареєстрована місце проживання за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується відміткою в паспорті та довідкою сільської ради. Позивач обмежує доступ відповідачки та її малолітніх дітей, в тому числі одну дитину інваліда з захворювання «синдром ОСОБА_8 » до місця їхнього проживання. Вказану обставину підтверджують відомості надані ВП № 1 Берегівського РВП.

21.07.2008 року позивачка була змушена продати належний їй будинок за адресою: АДРЕСА_2 , а всі кошти витратила на ремонт та благоустрій за місцем свого проживання: АДРЕСА_1 .

На даний момент її права та права малолітніх дітей обмежуються відповідачем. У зв`язку з чим позивачка звернулася в суд в своїх інтересах та інтересах неповнолітніх дітей з позовом про усунення перешкод у користуванні житлом (справа № 299/647/21, позовну заяву подано до подачі даного позову).

Відповідач звернулася в поліцію за фактом вчинення злочину, передбаченого ст. 162 КК України, окрім того колишній чоловік відповідачки присвоїв грошові кошти котрі виділяються на допомогу на утримання дитини інваліда та використав на власний розсуд.

На даний момент позивачка фактично утримує двох дітей, змушена винаймати житло, що негативно впливає на її майновий стан та суперечить інтересам дітей.

Позивач вказує, що відповідачка не вела спільне господарство з ним та фактично проживала окремою сім`єю, вказане не відповідає дійсності, тривалий час відповідачка була єдиною особою яка отримувала дохід в сім`ї, сплачувала комунальні кошти, витрачала всі зароблені кошти на утримання сім`ї. Сторони вели спільне підсобне господарство, вирощували сільськогосподарські культури, утримували курей, свиней, кіз, качок. Враховуючи той факт, що у позивача та інших членів сім`ї були відступні доходи, всі витрати пов`язані з утриманням сім`ї лягали на плечі відповідачки.

У відзиві на позовну заяву про припинення сервітуту представник відповідача зазначає, що позивач та відповідач проживали однією сімє`ю з 2005 року, при її вселенні в приміщення позивач не ставив умов, щодо можливості її проживання у вказаному будинку лише за умови перебування її в шлюбу з його сином. Більше того позивачка витрачала кошти на утримання будинку в якому проживала, купувала меблі, робила ремонт, створювала належні умови проживання.

Враховуючи той факт, що діти проживають з матір`ю, зареєстроване місце проживання якої є: АДРЕСА_1 , перешкоди, які вчиняє позивач повинні бути усунуті. Вселення позивачки та її неповнолітніх дітей до місця їхнього проживання є належним та ефективним способом захисту, а позбавлення дітей місця проживання є недопустимим. В будь якому разі до моменту повноліття дітей виселення, перешкоджання їм у доступі до житла порушує норми права та моралі, суперечить нормам Конституції України.

ОСОБА_1 в судовому засіданні просив позовні вимоги задоволити з підстав наведених у позові, крім того пояснив, що він з своєю дружиною є пенсіонерами, прописка відповідача створює перешкоди для отримання субсидії, оскільки з його сином відповідач шлюб розірвала то немає ніякого відношення до їхньої сім"ї та проживання з ними. Відповідач з дітьми переїхала проживати в інший будинок ще за час шлюбу з його сином. Таке рішення його син з відповідачкою прийняли спільно. Відповідачка добровільно залишила місце проживання.

Представник позивача, адвокат Белла О.Ф. в судовому засіданні підтримала позовні вимоги та просила такі задоволити з підстав наведених у позові. Він не заперечував щодо проживання невістки з дітьми у його будинку у разі, якщо вона змінить відношення до життя, не буде вживати алкогольні напої, допомагати по господарству. За час проживання вони спільним побутом та обов`язками, пов`язані не були.

Відповідач ОСОБА_3 в судовому засіданні заперечила позовні вимоги мотивуючи тим, що має на утриманні двох дітей, одна дитина інвалід з дитинства, позбавлення дітей місця проживання є недопустимим, разом з тим зазначила, що з позивачем не спілкується, оскільки є в неприязних відносинах.

Будучи допитаною в якості свідка ОСОБА_3 в судовому засіданні пояснила, що в грудні 2019 року позивач вигнав її з дітьми з будинку, оскільки в усній формі дав строк два тижні на виселення. З Цього часу вона проживає в АДРЕСА_3 , де винаймає житло. Постійні конфлікти та побутові сварки з позивачем привели до того, що вона з дітьми перейшла жити на орендовану квартиру. За весь період проживання за адресою позивача, вона декілька разів переїжджала з будинку, оскільки позивач заявляв, що поки його син на заробітках вона проживати в його будинку не буде. Коли вона з дітьми переїжджала, речі з будинку позивача їй допомагав перевозити її брат ОСОБА_9 , при цьому був присутній її чоловік, який привіз два мішки непотрібних речей.

Представник відповідача, адвокат Стасюк Ю.П. в судовому засіданні підтримав заперечення на позовну заяву, у задоволенні позову просив відмовити.

Свідок ОСОБА_10 в судовому засіданні пояснила, що з грудня 2019 року ОСОБА_3 з дітьми проживає в АДРЕСА_3 . Про це їй повідомила сама ОСОБА_3 . Крім того, вона знає, що раніше ОСОБА_3 проживала на другому поверсі з окремим входом у будинку, який належить ОСОБА_1 . ОСОБА_1 та його дружина казали про те, що ОСОБА_3 хотіла жити окремо, тому і пішла. Про сварки сторін не чула та не бачила, хоча часто бувала в них. Раніше сторони жили разом, потім ОСОБА_3 перейшла жити з своїм колишнім чоловіком на другий поверх, там все було готове для проживання, ухню купили молоді, однак інша мебель була свекрухи. Щодо чоловіка відповідача знає про те, що він більше час знаходиться в Чехії на заробітках. Коли ОСОБА_3 переїжджала, її чоловік був вдома.

Свідок ОСОБА_11 пояснила, що ОСОБА_3 є її племінницею. Остання не один раз їй жалілася про те, що вона не може жити із свекром та свекрухою. Чоловік більше часу перебував за кордоном на заробітках. Знає, що ОСОБА_12 , як невістка, не влаштовувала позивача, її виганяли не один раз. Після останньої сварки ОСОБА_12 з дітьми переїхала жити від них. Допомагав перевозити речі її син ОСОБА_9 , а також чоловік ОСОБА_12 .

Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, подав заяву про розгляд справи у його відсутності, у задоволення позову просив відмовити, оскільки відповідач фактично утримує дітей, змушена винаймати житло, що негативно впливає на її майновий стан та суперечить інтересам дітей (а.с.145, 146-148).

Суд заслухавши пояснення сторін їх представників, покази свідків, дослідив докази по справі, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, підлягають задоволенню з огляду на їх законність та обґрунтованість.

Згідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно зі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Також, у відповідності до положень статей 55, 124 Конституції України та статті ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

У судовому засіданні встановлено, що позивач є одноосібним власником житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.6,8-9).

ОСОБА_3 (колишня дружина сина позивача) зареєстрована в належному позивачеві будинку, фактично не проживає в ньому з грудня 2019 року (а.с.7, 10). Дана обставина підтверджується обставинами позову, поясненнями сторін, показаннями свідків, актом перевірки факту місця проживання (а.с.7).

Згідно ст. 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання та проживання членів своєї сім`ї.

У Конституції України закріплено основні правові принципи регулювання відносин власності, головним із яких є принцип рівного визнання й захисту усіх форм власності ( статті 13, 41 Конституції України).

Відповідно до статті 13 Конституції України власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству. У такій редакції конституційна норма не лише покладає на власника обов`язки, а й орієнтовно вказує на його зобов`язання.

Основоположні принципи здійснення повноважень власника сформульовані у статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 04 листопада 1950 року), що набрала чинності для України з 11 вересня 1997 року та є складовою її правової системи відповідно до вимог статті 9 Конституції України.

Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної творчої діяльності. Право власності набувається у порядку, визначеному законом.

Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Під правом володіння власністю визнається юридично забезпечена можливість фактичного панування власника над майном, не пов`язана з використанням його властивостей.

Право користування власністю - це юридично забезпечена можливість власника добувати з належного йому майна корисні властивості.

Під правом розпоряджатися розуміють юридично забезпечену можливість власника визначати долю майна.

У даній справі спір виник між власником житлового будинку, який є одночасно і його користувачем та особою, яка зареєстрована у ньому, однак не проживає за місцем реєстрації понад рік.

У спірних правовідносинах, права позивача, як власника житлового будинку, захищені і статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до якої кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року N 3477-IV "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Встановлені судом обставини свідчать про те, що ОСОБА_3 тимчасово набула право користування житловим будинком після укладення шлюбу з сином позивача, який належить на праві власності позивачу ОСОБА_1 (а.с.6). Документальні підтвердження правових підстав постійного користування спірним житловим приміщенням, зокрема договорів оренди, безоплатного користування тощо, матеріали справи не містять.

Суд не приймає до уваги зазначені представником відповідача правові позиції висловлені: у постанові Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 441/667/17 (провадження № 61-1906св18): Припинення сімейних відносин із власником будинку/квартири не позбавляє колишнього члена сім`ї права користування жилим приміщенням, оскільки така не відповідає обставинам даної справи та стосується цивільно-правових відносин між дружиною та її чоловіком після розірвання шлюбу, а також правову позицію висловлену у постанові Верховного Суду від 15 січня 2020 року у справі №754/613/18-ц (провадження № 61-1634св19): Тривалий час проживання у спірній квартирі/будинку особи, яка не має іншого житла, є достатньою підставою для того, щоб вважати квартиру/будинок житлом цієї особи в розумінні статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних, оскільки така стосується члена сім`ї колишнього власника житла.

Суд вважає недоведеним обставину відзиву про те, що позивач неправомірно виселив відповідача з житлового будинку. Як встановлено судом та стверджено показаннями свідків, відповідач у грудні 2019 року спільно з чоловіком прийняли рішення про зміну місця проживання. Таке рішення було прийнято в інтересах сім`ї, оскільки за роки проживання у будинку позивача, відповідач з сім`єю взаємних прав та обов`язків з власником будинку не на були, як і взаєморозуміння з приводу проживання у одному будинку, внаслідок різного бачення укладу життя.

Та обставина, що позивач є близьким родичем дітей відповідача, а тому на думку органу опіки та піклування діти мають право на проживання у спірному будинку незалежно від фактичного стану сімейних відносин, в даному випадку не стосується виниклого між сторонами спору, у зв`язку з чим висновок органу опіки та піклування Королівської селищної ради Берегівського району Закарпатської області суд до уваги не приймає (а.с.146-148).

За змістом ч. 2 ст. 405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Як встановлено судом, ОСОБА_3 у грудні 2019 року добровільно за спільною згодою чоловіка прийняли рішення змінити місце проживання, внаслідок чого вона переїхала проживати з дітьми у буд. АДРЕСА_3 . 20.11.2020 року шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_7 (сином позивача) розірвано (а.с.12-13).

З врахуванням вищенаведеного, вимога позову про визнання ОСОБА_3 такою, що втратила право на користування спірним житловим будинком підлягає до задоволення.

Поряд з цим, вимога позову про зняття з реєстрації відповідача задоволенню не підлягає, оскільки зняття відповідача з реєстрації підлягає вирішенню у Порядку реєстрації місця проживання та місця перебування фізичних осіб в Україні та зразків необхідних для цього документів, Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» (ст. 7), за змістом яких зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, зокрема, про позбавлення права користування житловим приміщенням в день звернення особи із заявою в органи реєстрації.

Відповідно до ст.141 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню сплачений позивачем судовий збір в сумі 908,00 грн. (а.с.1).

Керуючись ст.ст. 258, 259, 263, 265, 267, 268, 354 ЦПК України, суд,-

У Х В А Л И В :

Позовні вимоги задовольнити частково.

Визнати ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , такою, що втратила право користування жилим приміщенням - будинком АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , рнокпп НОМЕР_1 , мешканки АДРЕСА_3 на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , рнокпп НОМЕР_2 , мешканця АДРЕСА_1 , судові витрати по сплаті судового збору в сумі 908 гривень.

В решті позову відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом 30 днів з дня його прийняття до Закарпатського апеляційного суду.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом 30 днів з дня отримання копії цього рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення (п. 1 ч. 2 ст. 354 ЦПК України).

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин (ч. 3 ст. 354 ЦПК України).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

ГоловуючийВ. Р. Трагнюк

Повний текст рішення

складено 03.09.2021 року