КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа 755/8391/19 Головуючий у І-й інстанції - Астахова О.О.
апеляційне провадження № 22-ц/824/692/2021 Доповідач Заришняк Г.М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 лютого 2021 року Київський апеляційний суд в складі суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого - Заришняк Г.М.

Суддів - Мараєвої Н.Є., Рубан С.М.

при секретарі - Діденку А.С.

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 31 липня 2019 року в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа: приватний виконавець виконавчого округу міста Києва Сулима Олена Олександрівна про поділ спільного сумісного майна подружжя, визнання права власності на Ѕ частину майна,-

В С Т А Н О В И В :

В травні 2019 року ОСОБА_2 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_3 про поділ спільного сумісного майна подружжя, визнання права власності на Ѕ частину майна.

В обґрунтування позову вказувала, що з 28.04.2001 року позивачка ОСОБА_2 перебуває у зареєстрованому шлюбі з відповідачем ОСОБА_3 , що підтверджується даними свідоцтва про одруження, виданого Лівобережним відділом реєстрації шлюбів м. Києва з Державним Центром розвиту сім`ї.

12.07.2005 року між відповідачем ТОВ «Київ-Градобуд» був укладений договір на дольову участь в будівництві житлового будинку АДРЕСА_1 було проінвестовано за спільні кошти подружжя.

В подальшому, 24.03.2011 року на підставі судового рішення, за ОСОБА_3 було визнано право власності на квартиру АДРЕСА_2 та 21.02.2019 року здійснено державну реєстрацію права власності на спірну квартиру за відповідачем.

Позивачці, стало відомо, що приватним виконавцем виконавчого округу міста Києва Суліма О.О. здійснюється виконавче провадження №30287151 про стягнення з її чоловіка - відповідача ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 заборгованості в розмірі 19 921 доларів США, що згідно з курсом НБУ станом на 12.04.2019 рік становить 534 480,43 грн. В межах даного виконавчого провадження приватним виконавцем накладено арешт на квартиру АДРЕСА_2 .

Посилаючись на те, що спірна квартира придбана подружжям за час перебування у шлюбі, а тому вона являється об`єктом спільної сумісної власності, з урахуванням вимог ст.ст. 69, 70 СК України, просила позов задовольнити.

Заочним рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 31 липня 2019 року позов задоволено.

В порядку поділу спільного сумісного майна подружжя:

- визнано за ОСОБА_2 право власності на Ѕ частини квартири АДРЕСА_2 ;

- визнано за ОСОБА_3 право власності на Ѕ частини квартири АДРЕСА_2 .

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судовий збір в розмірі 5760,00 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просила рішення суду скасувати та закрити провадження у справі. При цьому вказувала, що вона не є учасником справи, однак таке рішення суду призведе до звуження належних їй, як стягувачу, прав на стягнення заборгованості за рахунок частки відповідача у спільній сумісній власності подружжя, оскільки питання про визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з ОСОБА_2 , в будь-якому випадку буде вирішувати суд у межах виконавчого провадження №30287151.

Постановою Київського апеляційного суду м. Києва від 10 лютого 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 31 липня 2019 року залишено без змін.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 листопада 2020 року постанову Київського апеляційного суду від 10 лютого 2020 скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник ОСОБА_1 підтримав апеляційну скаргу з підстав та доводів, викладених в ній.

Представник позивачки та відповідач проти апеляційної скарги заперечували, вважаючи рішення суду законним.

Представник третьої особи підтримав апеляційну скаргу, вважаючи її обґрунтованою.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність й обґрунтованість постановленого рішення суду в цій частині, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважних причин (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (стаття 61 СК України).

Частиною 1 ст.70 СК України передбачено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу.

Отже, у сімейному законодавстві діє принцип спільності майна подружжя та частки чоловіка і дружини, які є рівними.

За загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя, згідно зі статтею 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, і позивач не зобов`язаний доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя.

Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Задовольняючи позов та визнаючи в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя за кожним із сторін по Ѕ частині спірної квартири, суд першої інстанції виходив з того, що спірна квартира набута відповідачем за час шлюбу з позивачем, доказів спростування презумпції спільності майна, набутого подружжям у шлюбі, в суду не надано.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду, виходячи з наступного.

Як вбачається із матеріалів справи і це було встановлено судом, що з 28 квітня 2001 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 перебувають у шлюбі, зареєстрованому Лівобережним відділом реєстрації шлюбів м. Києва з Державним Центром розвиту сім`ї, про що зроблено запис за № 382 та видано свідоцтво про одруження (а.с.86).

З матеріалів справи також слідує, що 12 липня 2005 року між відповідачем та ТОВ «Київ-Градобуд» був укладений договір на дольову участь у будівництві житлового будинку АДРЕСА_3 . Предметом цього договору є взаємовідносини між сторонами по фінансуванню будівництва квартири, розташованої у житловому будинку АДРЕСА_4 . На виконання зобов`язань за цим договором відповідач проінвестував 100 % вартості загальної площі об`єкту інвестування.

Після прийняття будинку в експлуатацію інвестори будівництва квартир, як і відповідач, не могли оформити своє право власності на збудоване та про інвестоване ними житло, оскільки між ТОВ «Київ-Градобуд» та ЗАТ «Фанплит» існували спори щодо спірного будинку, їх розрахунків між собою.

Судом встановлено, що рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 24.03.2011 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 16.11.2011 року, за ОСОБА_3 визнано право власності на квартиру АДРЕСА_2 (а.с.18).

Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 27.02.2019 року № 157742690, право власності на квартиру АДРЕСА_2 зареєстровано за ОСОБА_3 (а.с.30).

Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 січня 2021 року в справі №161/14048/19).

Отже, сторони по справі мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч.1 ст. 81 ЦПК України).

Суд першої інстанції повно та всебічно з`ясував дійсні обставини справи зібраним по справі доказам надав належну правову оцінку та й прийшов до правильного висновку про те, що спірна квартира набута відповідачем за час шлюбу з позивачкою, докази на спростування презумпції спільності майна, набутого подружжям у шлюбі, - відсутні, у зв`язку з чим обґрунтовано задовольнив позов.

Рішення суду відповідає вимогам норм матеріального та процесуального права й не може бути скасованим з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Доводи апеляційної скарги про те, що позовна заява подана лише про поділ квартири, яка арештована з метою забезпечення виконання рішення суду про стягнення заборгованості на користь ОСОБА_1 і не стосується іншого майна, не можуть бути підставою для скасування рішення суду, оскільки право вибору способу судового захисту належить виключно позивачеві (частина перша статті 20 ЦК, стаття 4 ЦПК).

Також не заслуговують на увагу й доводи апеляційної скарги про те, що в даній справі відсутній спір між подружжям, оскільки суперечать нормам статтей 69,70,71 СК України.

Не можуть бути підставою для скасування законного та обґрунтованого судового рішення й доводи апеляційної скарги про те, що квартира не є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки вказаним рішенням суду не було визнано спірну квартиру особистою приватною власністю відповідача ОСОБА_3 . Крім того, спорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на спірну квартиру може лише один із подружжя.

Звертаючись до суду з апеляційною скаргою, ОСОБА_1 посилалась на те, що між нею та суб`єктом підприємницької діяльності фізичною особою - підприємцем ОСОБА_3 , який є відповідачем по даній справі, був укладений в інтересах сім`ї договір підряду, заборгованість за яким нею стягується на підставі судового рішення, тому при поділі майна подружжя ОСОБА_3 підлягають врахуванню також і зобов`язання щодо сплати заборгованості, яка стягується в межах виконавчого провадження №30287151.

За правилом ч.3 ст. 61 СК України визначено, що якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно ч.4 ст. 65 СК України договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

До складу майна, що підлягає поділу, входить загальне майно, наявне у подружжя на час розгляду справи, і те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.

Виходячи з системного аналізу вказаних норм слід зробити висновок про те, що якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя.

Якщо наявність боргових зобов`язань підтверджується відповідними засобами доказування, такі боргові зобов`язання повинні враховуватись при поділі майна подружжя.

З матеріалів справи вбачається, що 12 липня 2007 року між ОСОБА_1 і суб`єктом підприємницької діяльності - фізичною особою ОСОБА_3 було укладено договір підряду по виконанню робіт у квартирі АДРЕСА_5 .

Відповідно до пункту 1.1. зазначеного договору суб`єкт підприємницької діяльності - фізична особа ОСОБА_3 зобов`язався виконати роботи по облицюванню натуральним каменем, а ОСОБА_1 зобов`язалася оплатити продукцію та монтаж на умовах даного договору відповідно до кошторису.

Пунктом 2.1. зазначеного договору передбачено, що загальна вартість замовлення по договору складає 30 581 доларів США.

Роботи за договором підряду від 12 липня 2007 року були виконані відповідачем не у повному обсязі, він відмовився виконувати роботи за вказаним договором. Згідно з висновком спеціаліста сума за фактично виконані роботи за договором підряду від 12 липня 2007 року становить 20 873 доларів США та відповідно до актів виконаних робіт ОСОБА_1 було внесено більшу плату за фактично виконані відповідачем ОСОБА_3 роботи.

У відповідності зі ст. 541 ЦК України солідарний обов`язок виникає у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов`язання.

Враховуючи наведене, колегія суддів приходить до висновку про те, що внаслідок укладення відповідачем ОСОБА_3 , як суб`єктом підприємницької діяльності, з ОСОБА_1 договору підряду по виконанню робіт по облицюванню натуральним каменем - будь-якого зобов`язання для позивача, як другого з подружжя, перед ОСОБА_1 не виникає.

При цьому, судова колегія зазначає, що обов`язок виконання вказаного договору підряду подружжям як солідарними боржниками відсутній, навіть якщо дохід від підприємницької діяльності, одержаний за цим договором підряду, використаний в інтересах сім`ї.

Рішенням Подільського районного суду міста Києва від 28 лютого 2011 року у справі № 2-834/11 стягнуто з суб`єкта підприємницької діяльності - фізичної особи ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 за договором підряду кошти в сумі 19 921 доларів США, що в еквіваленті становить суму 157 987 грн. 47 коп.

Правовідносини щодо здійснення підприємницької діяльності фізичною особою врегульовані главою 5 Цивільного кодексу України.

Так, відповідно до статті 52 ЦК України фізична особа-підприємець відповідає за зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном, крім майна, на яке згідно із законом не може бути звернено стягнення. Фізична особа-підприємець, яка перебуває у шлюбі, відповідає за зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм особистим майном і часткою у праві спільної сумісної власності подружжя, яка належатиме їй при поділі цього майна.

Отже, не виникає солідарного боргового зобов`язання у позивачки перед ОСОБА_1 і на підставі рішення Подільського районного суду міста Києва від 28 лютого 2011 року у справі № 2-834/11 про стягнення заборгованості з суб`єкта підприємницької діяльності - фізичної особи ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 , що виникла у зв`язку з неналежним виконанням відповідачем договору підряду, тому посилання в апеляційній скарзі надані обставини не заслуговують на увагу.

Відповідно до ч.1 ст. 366 ЦК України кредитор співвласника майна, що є у спільній частковій власності, у разі недостатності у нього іншого майна, на яке може бути звернене стягнення, може пред`явити позов про виділ частки із спільного майна в натурі для звернення стягнення на неї.

З матеріалів справи також слідує, що 05 жовтня 2011 року на підставі рішення Подільського районного суду міста Києва від 28 лютого 2011 року був виданий виконавчий лист № 2-6396 про стягнення зазначеної суми заборгованості, стягнення за яким відбувається в межах виконавчого провадження № 30287151.

Постановою приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Сулімою О.О. від 16 квітня 2019 року у виконавчому провадженні № 30287151 здійснено опис та накладено арешт на майно боржника ОСОБА_3 , а саме: на квартиру АДРЕСА_2 (а.с.33).

Статтею 48 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що стягнення на майно боржника звертається у розмірі та обсязі, необхідних для виконання за виконавчим документом, з урахуванням стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів, накладених на боржника під час виконавчого провадження, основної винагороди приватного виконавця. У разі якщо боржник володіє майном разом з іншими особами, стягнення звертається на його частку, що визначається судом за поданням виконавця.

Питання про визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами, вирішується судом за поданням державного чи приватного виконавця (ст. 443 ЦПК України).

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів прийшла до висновку про те, що поділ майна подружжя ОСОБА_3 на підставі оскаржуваного рішення суду не призведе до звуження належних стягувачу ОСОБА_1 прав на стягнення заборгованості за рахунок частки відповідача у спільній сумісній власності подружжя, оскільки питання про визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами, в будь-якому випадку буде вирішуватися судом в межах виконавчого провадження № 30287151.

Підстави закриття апеляційного провадження визначені в ст. 362 ЦПК України.

Так п. 3 ч.1 та ч.2 даної норми визначено, що суд апеляційної інстанції закриває апеляційне провадження, якщо після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося.

Про закриття апеляційного провадження суд апеляційної інстанції постановляє ухвалу, яка може бути оскаржена в касаційному порядку.

З огляду на викладене, апеляційне провадження, відкрите за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 31 липня 2019 року в даній справі необхідно закрити, оскільки в судовому засіданні встановлено, що рішенням суду питання про права, свободи, інтереси та обов`язки ОСОБА_1 не вирішувалося.

Керуючись ст.ст. 367,374, 362, 382 ЦПК України, апеляційний суд,-

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Апеляційне провадження, відкрите за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 31 липня 2019 року в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа: приватний виконавець виконавчого округу міста Києва Сулима Олена Олександрівна про поділ спільного сумісного майна подружжя, визнання права власності на Ѕ частину майна - закрити.

Ухвала набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст ухвали виготовлений 08 лютого 2021 року.

Головуючий

Судді: