Ухвала

20 серпня 2021 року

м. Київ

справа № 522/9804/17

провадження № 61-13114ск21

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Яремка В. В.,

вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 12 вересня 2019 року та постанову Одеського апеляційного суду від 20 квітня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Одеського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України про позбавлення особистого немайнового права в частині незаконного проникнення в приватну власність,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2017 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом до Одеського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України про позбавлення особистого немайнового права в частині незаконного проникнення в приватну власність.

В обґрунтування позову ОСОБА_1 та ОСОБА_2 посилалися на те, що 24 листопада 2016 року відбулась дорожньо-транспортна пригода (далі - ДТП), після якої їх автомобіль забрали на штрафний майданчик. У результаті ДТП заведено кримінальне провадження, у рамках якого слідчим двічі призначались експертизи. У машині залишились гроші на суму 1 000,00 доларів США, 250,00 Євро, ліки та зимні чоботи позивачки. З приводу опису машини та дозволу забрати власні речі позивачі звертались до слідчого, проте дозволу не отримали. У подальшому вони дізнались, що 14 грудня 2016 року експерт здійснив огляд транспортного засобу без їх відома та за відсутності власника автомобіля, у результаті чого їх власні речі зникли із машини. Вважали, що такі дії експерта були незаконними та останній таємно, без їх згоди, проник до автомобіля, чим порушено недоторканість їх майна. У рамках кримінального провадження за крадіжкою проводиться розслідування слідчими Таїровського РВВС за їх заявами та вони визнані потерпілими, дане провадження не завершене.

У зв`язку із зазначеним позивачі просили визнати неправомірними дії експерта, зокрема щодо проведення огляду-обшуку автомобіля без вмотивованого рішення суду.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 31 січня 20219 року позов ОСОБА_1 , ОСОБА_2 залишено без розгляду.

Постановою Одеського апеляційного суду від 21 березня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 задоволено. Ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 31 січня 2019 року скасовано з направленням справи до продовження розгляду до суду першої інстанції.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 12 вересня 2019 року у задоволенні позову ОСОБА_1 та ОСОБА_2 відмовлено.

Суд першої інстанції виходив з того, що проведення експертизи було доручено за вмотивованими постановами слідчого у рамках кримінального провадження, отже, отримання дозволу на проведення дослідження транспортного засобу саме від позивачів як власників автомобіля не було необхідним, оскільки чинне законодавство передбачало обов`язок отримання такого дозволу від особи, яка призначила експертизу; жодних доказів щодо наявності в спірному автомобілі будь-яких грошей із боку позивачів не надано та жодних чином дані посилання не підтверджені, крім того, з цього приводу порушено кримінальне провадження; послання позивачів щодо порушення їх немайнових прав у частині незаконного проникнення до приватної власності за розглядом справи не знайшли свого належного підтвердження, при цьому суд вважав недоцільним посилання позивачів на положення статті 311 Цивільного кодексу України, оскільки дана норма права стосується недоторканості житла, та не має жодного відношення у даному випадку до рухомого майна позивачів - автомобіля; спосіб захисту, заявлений позивачами, не буде ефективним способом правового захисту в контексті статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Постановою Одеського апеляційного суду від 20 квітня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 , ОСОБА_1 залишено без задоволення, рішення суду першої інстанції - без змін.

Апеляційний суд дійшов висновку, що суд першої інстанції на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які посилались сторони як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

05 серпня 2021 року на електронну адресу Верховного Суду надійшла скріплена електронними цифровими підписами касаційна скарга ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 12 вересня 2019 року та постанову Одеського апеляційного суду від 20 квітня 2021 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, позивачі просять оскаржувані судові рішення скасувати та направити справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. Окрім цього, заявники просять визнати недійсною ухвалу суду першої інстанції від 26 грудня 2019 року, якою відмовлено в задоволенні клопотання позивачів про поновлення строку звернення до суду із зауваженнями на протоколи судових засідань від 30 вересня 2019 року.

Верховний Суд дійшов висновку, що у відкритті касаційного провадження у цій справі слід відмовити з таких підстав.

Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Відповідно до пункту 2 частини третьої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Згідно з пунктом 2 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Предметом спору у цій справі є вимоги немайнового характеру, а саме визнання неправомірними дій експерта.

Вирішення спору у цій справі не є складним, а доводи касаційної скарги зводяться до незгоди із прийнятими судовими рішеннями.

Малозначна справа є такою в силу своїх властивостей. Тому незалежно від того, визнав її такою суд першої чи апеляційної інстанції, враховуючи, що частина шоста статті 19 ЦПК України розміщена у Загальних положеннях цього Кодексу, які поширюються й на касаційне провадження, Верховний Суд вважає за можливе визнати цю справу малозначною.

Отже, зазначена справа є незначної складності та не належить до виключень із цієї категорії, передбачених пунктом 2 частини шостої статті 19 ЦПК України.

Касаційна скарга не містить посилання на підстави, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за яких судові рішення у малозначній справі підлягають касаційному оскарженню.

Верховним Судом досліджено та взято до уваги предмет позову, складність справи, а також значення справи для сторін і суспільства і не встановлено випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких судове рішення у малозначній справі підлягає касаційному оскарженню.

Зазначення судом апеляційної інстанції у постанові про можливість її оскарження до суду касаційної інстанції не змінює характер та предмет позову у цій справі, та не спростовує наявність у Верховного Суду повноважень про відмову у відкритті касаційного провадження.

Переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд, який відповідно до частини третьої статті 125 Конституції України є найвищим судовим органом, виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення.

Верховний Суд урахував, що застосування критерію малозначності справи у цій справі було передбачуваним, справа була розглянута судами двох інстанцій, які мали повну юрисдикцію, заявник не продемонстрував наявності виключних обставин, які за положеннями кодексу могли вимагати касаційного розгляду справи. Наведене повністю узгоджується з правовою позицією, сформованою Європейським судом з прав людини у справі «Azyukovska v. Ukraine» (рішення від 09 жовтня 2018 року «Азюковська проти України»).

Відповідно до Рекомендацій № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

З урахуванням наведеного, оскільки заявниками подано касаційну скаргу на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню, а обставини, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, не наведені, то відсутні підстави для відкриття касаційного провадження у справі.

Оскільки оскаржувані рішення суду першої інстанції та постанова апеляційного суду прийняті судами у малозначній справі, а судом касаційної інстанції прийнято рішення про відмову у відкритті касаційного провадження у справі, то немає підстав здійснювати перегляд в касаційному порядку і ухвали суду першої інстанції від 26 грудня 2019 року, яку заявники також просили визнати недійсною.

Керуючись статтями 19, 389, 394 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 12 вересня 2019 року та постанову Одеського апеляційного суду від 20 квітня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Одеського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України про позбавлення особистого немайнового права в частині незаконного проникнення в приватну власність відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:І. Ю. Гулейков О. В. Ступак В. В. Яремко