Провадження № 22-ц/812/1704/21 Суддя першої інстанції Коваленко І.В.
Суддя-доповідач апеляційного суду Царюк Л.М.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 серпня 2021 року м. Миколаїв справа № 490/7220/15-ц

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого Царюк Л.М.,

суддів: Базовкіної Т.М., Яворської Ж.М.,

із секретарем судового засідання Колосовою О.М.,

за участю: заявника ОСОБА_1 ,

представника заявника ОСОБА_2 ,

заінтересованої особи ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє її представник ОСОБА_2 , на ухвалу Ленінського районного суду м. Миколаєва від 20 липня 2021 року, постановлену під головуванням судді Коваленка І.В., в залі судового засідання в м. Миколаїв, повний текст якої виготовлено 20 липня 2021 року, за заявою ОСОБА_1 про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню,

В С Т А Н О В И В:

29 квітня 2021 року ОСОБА_1 звернулась до суду з заявою про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню.

Заява мотивована тим, що рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 22 лютого 2016 року стягнуто в солідарному порядку з ОСОБА_3 , ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» заборгованість за кредитним договором в загальному розмірі 50 350,75 дол. США та судові витрати.

12 березня 2016 року Ленінським районним судом м. Миколаєва видано виконавчий лист № 2 на підставі зазначеного судового рішення про стягнення з боржника ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» заборгованості за кредитним договором № 0 від 25 червня 2008 року в сумі 50350 дол. США 75 центів, з яких 44455,57 дол. США заборгованість за кредитом, 5895,18 дол. США прострочена заборгованість за процентами, 25117,21 грн заборгованість за пенею та судових витрат у розмірі 1 827 грн.

На виконання вказаного виконавчого документу Інгульським відділом державної виконавчої служби у м. Миколаєві (далі Інгульський ВДВС) 08 листопада 2016 року було відкрито виконавче провадження № 52826358 про стягнення кредитної заборгованості з ОСОБА_1

26 березня 2021 року за договором факторингу № 26/03/1/2021 між Акціонерним товариством «УкрСиббанк» (далі АТ «УкрСиббанк», Банк) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Інвестмент Юніон» (далі ТОВ «Інвестмент Юніон», Товариство) укладено договір факторингу, за умовами якого Банк передав у власність Товариства право вимоги за договором про надання споживчого кредиту № 0 від 25 червня 2008 року боржника ОСОБА_3 та за договором поруки № 2136821/1 від 25 червня 2008 року.

Боржник ОСОБА_3 на вимогу Товариства 26 березня 2021 року сплатив обумовлену в письмовій вимозі суму у розмірі 67 057 грн на вказані реквізити, що підтверджується квитанцією.

За довідкою ТОВ «Інвестмент Юніон» від 29 березня 2021 року за № 29/03/21-3, що видано на ім`я заявниці, як поручителю за кредитним зобов`язанням ОСОБА_3 , заборгованість за кредитним договором відсутня.

Оскільки обов`язок позичальника ОСОБА_3 щодо повернення кредитних коштів за кредитним договором № 0 від 25 червня 2008 року відсутній з підстав повернення боргу, то припинені зобов`язання поручителя ОСОБА_1 щодо виконання солідарного зобов`язання за цим кредитним договором.

Посилаючись на викладене, ОСОБА_1 просила суд визнати таким, що не підлягає виконанню виконавчий лист № 2 виданий 12 березня 2016 року Ленінським районним судом м. Миколаєва по справі № 490/7220/15-ц про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «УкрСиббанк» заборгованості за кредитним договором №0 від 25 червня 2008 року.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Миколаєва від 22 липня 2021 року заяву ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Ухвала суду мотивована тим, що оскільки виконання судового рішення є невід`ємною стадією судового процесу та цивільний процес по справі повинен завершуватись виконанням рішення суду, що набрало законної сили, то домовленості сторін щодо зміни способу виконання або припинення виконання судового рішення повинні відбуватися не інакше, як на підставах та у порядку, визначеному ЦПК України та Законом України «Про виконавче провадження».

Чинне законодавство не забороняє сторонам досягти домовленості щодо припинення зобов`язання після прийняття судового рішення та відкриття виконавчого провадження з його примусового виконання. Разом з цим, Закон України «Про виконавче провадження» містить вимоги, дотримання яких є обов`язковим для закінчення виконавчого провадження у тих випадках, коли судове рішення виконано у спосіб інший, ніж зазначено у виконавчому документі.

Враховуючи, що припинення обов`язку боржника відбулося після початку примусового виконання судового рішення, суд вважає відсутніми правові підстави для визнання виконавчого документу таким, що не підлягає виконанню, у розумінні вимог статті 432 ЦПК України.

Не погодившись з ухвалою суду ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, де посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права просила ухвалу суду скасувати та постановити нове судове рішення, яким задовольнити вимоги заяви.

Доводи апеляційної скарги обґрунтовано тим, що на суд покладено обов`язок встановити, з яких підстав може бути визнано виконавчий лист таким, що не підлягає виконанню з урахуванням права стягувача на повне виконання рішення суду та права боржника на захист від подвійного стягнення. Суд повинен вирішувати ці питання з урахуванням певних обставин справи, дотримуючись балансу інтересів обох сторін виконавчого провадження.

В даній справі, прощення боргу (стаття 605 ЦК України) втілене в односторонньому правочині кредитора. Недійсність такого одностороннього правочину й законом прямо не встановлено, а тому в аспекті положень частини 1 статті 204 ЦК України такий правочин є правомірним, якщо він не визнаний судом недійсним.

Разом із цим, законом не вимагається вчинення правочину щодо прощення боргу, оскільки вимоги статті 605 ЦК України не передбачають форму та зміст самого прощення боргу.

Отже висновок суду першої інстанції про залишення заяви без задоволення з огляду на те, що припинення обов`язку боржника відбулось після початку примусового виконання судового рішення, а тому із порушенням порядку визначеного Законом України «Про виконавче провадження» є помилковим, оскільки пунктом 5 статті 39 зазначеного закону встановлено, що виконавче провадження підлягає закінченню у разі визнання судом виконавчого документу таким, що не підлягає виконанню.

Інгульський ВДВС надав до суду відзив на апеляційну скаргу, де доводи апеляційної скарги не визнав та погодився з судовим рішенням суду першої інстанції.

При цьому зазначив, що в Інгульському ВДВС на виконанні перебуває виконавче провадження № 52826358 з примусового виконання виконавчого листа № 490/7220/15-ц виданого 12 березня 2016 року Ленінським районним судом міста Миколаєва про стягнення в солідарному порядку з ОСОБА_3 , з ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором №0 на користь ПАТ "УкрСиббанк".

До відділу не надходила ухвала суду про заміну сторони виконавчого провадження № 52826358, а саме: стягувача АТ УкрСиббанк на ТОВ «Інвестмент Юніон». Відповідно до статті 15 Закону України Про виконавче провадження сторонами виконавчого провадження є боржник і стягувач, які наділені правами та обов`язками згідно до статті 19 Закону України Про виконавче провадження.

У разі фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом відповідно пункту 9 частини 1 статті 39 Закону України Про виконавче провадження - виконавче провадження підлягає закінченню.

Закінчення виконавчого провадження відповідно до пункту 5 частини 1 статті 39 Закону України Про виконавче провадження, а саме: скасування або визнання нечинним рішення, на підставі якого виданий виконавчий документ, або визнання судом виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню не передбачає стягнення виконавчого збору.

Заявником не надано доказів до суду (повідомлення від стягувана AT УкрСиббанк, платіжні документи) про сплату заборгованості на користь стягувача, за наявності яких у державного виконавця виникає обов`язок закінчити виконавче провадження відповідно до пункту 9 частини 1 статті 39 Закону України Про виконавче провадження.

Твердження боржника, що Довідка від 29 березня 2021 року видана ТОВ «Інвестмент Юніон», підтверджує відсутність заборгованості за даним виконавчим листом не є доказом, оскільки Товариство не є стороною виконавчого провадження.

Інші учасники справи не скористались своїм правом на подачу відзиву на апеляційну скаргу.

За приписами частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (частина 2 статті 367 ЦПК України).

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які приймали участь у розгляді справи, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що заочним рішенням Ленінського районного суду міста Миколаєва від 22 лютого 2016 року стягнуто в солідарному порядку з позичальника ОСОБА_3 і поручителя ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором № 0 на користь ПАТ «УкрСиббанк» в розмірі 50350, 75 дол. США та пеню у розмірі 25117,21 грн, а також судовий збір у сумі 1 827,00 грн з кожного.

Виданий судом 12 березня 2016 року на підставі вказаного рішення виконавчий лист відносно боржника ОСОБА_1 за заявою ПАТ «УкрСиббанк» перебуває на виконані в Інгульському ВДВС, постановою якого від 08 листопада 2016 року відкрито виконавче провадження № 52826358.

17 лютого 2021 року державним виконавцем винесено постанову про арешт майна та коштів боржника ОСОБА_1 для забезпечення примусового виконання виконавчого документа та внесено обтяження до Державного реєстру обтяжень рухомого майна, Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Із наданих боржником доказів вбачається, що 26 березня 2021 року за договором факторингу № 26/03/1/2021 між Акціонерним товариством «УкрСиббанк» (далі АТ «УкрСиббанк», Банк) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Інвестмент Юніон» укладено договір факторингу, за умовами якого Банк передав у власність Товариства право вимоги за договором про надання споживчого кредиту № 0 від 25 червня 2008 року боржника ОСОБА_3 та за договором поруки № 2136821/1 від 25 червня 2008 року.

Боржник ОСОБА_3 на вимогу Товариства 26 березня 2021 року сплатив обумовлену в письмовій вимозі суму у розмірі 67 057 грн на вказані реквізити, що підтверджується квитанцією.

ТОВ «Інвестмент Юніон» надало ОСОБА_1 , як поручителю, довідку від 29 березня 2021 року за № 29/03/21-3 про відсутність заборгованості за кредитним договором.

26 березня 2021 року на підтвердження припинення кредитних зобов`язань ОСОБА_3 за кредитним договором № 0 від 25 червня 2008 року було розірвано договір іпотеки від 25 червня 2008 року за № 3812, який укладений в якості забезпечення по кредитному договору, та внесено відповідний запис до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що підтверджено нотаріально посвідченим договором.

Стягувачем у виконавчому поводженні є АТ «УкрСиббанк», заміна стягувача у встановленому законом порядку не здійснювалася та по теперішній час стягувачем у виконавчому провадженні є АТ «УкрСиббанк», на користь якого стягнута заборгованість.

Відповідно до пункту 9 частини 2 статті 129 Конституції України, статті 18 ЦПК України однією з основних засад судочинства є обов`язковість рішень суду.

Виконання рішення суду будь-якої інстанції необхідно розглядати як важливу частину "судового провадження" відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, а отже принцип справедливого правосуддя розповсюджується і на цю стадію судового провадження.

За положеннями статей 1 та 2 Закону України "Про виконавче провадження" виконавче провадження, як завершальна стадія судового провадження здійснюється з дотриманням серед інших таких засад як верховенства права, диспозитивності, справедливості, неупередженості та об`єктивності.

Статтею 599 ЦК України визначено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно з частиною 2 статті 432 ЦПК України суд визнає виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, якщо його було видано помилково або якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням, добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин.

При цьому визнання виконавчого документу, таким, що не підлягає виконанню не повинно ставити під сумнів законність рішення суду, виходячи з ознак стабільності судового рішення.

Підстави для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, поділяються на дві групи: матеріально-правові, зокрема, зобов`язання можуть припинятися внаслідок добровільного виконання обов`язку боржником поза межами виконавчого провадження, припинення зобов`язань переданням відступного, зарахуванням, за домовленістю сторін, прощенням боргу, неможливістю виконання, та процесуально-правові, до яких відносяться обставини, що свідчать про помилкову видачу судом виконавчого листа, зокрема: видача виконавчого листа за рішенням, яке не набрало законної сили (крім тих, що підлягають негайному виконанню); коли виконавчий лист виданий помилково за рішенням, яке взагалі не підлягає примусовому виконанню; видача виконавчого листа на підставі ухвали суду про затвердження мирової угоди, яка не передбачала вжиття будь-яких примусових заходів або можливості її примусового виконання і, як наслідок, видачі за нею виконавчого листа; помилкової видачі виконавчого листа, якщо вже після видачі виконавчого листа у справі рішення суду було скасоване; видачі виконавчого листа двічі з одного й того ж питання у разі віднайдення оригіналу виконавчого листа вже після видачі його дубліката; пред`явлення виконавчого листа до виконання вже після закінчення строку на пред`явлення цього листа до виконання тощо.

Обґрунтовуючи свої вимоги, боржник у заяві зазначала, що новий кредитор видав їй довідку, що заборгованість за договором поруки, укладеним 25 червня 2008 року вважається погашеною повністю у зв`язку з тим, що у позичальника за кредитним договором, який було забезпечено договором поруки, зобов`язань щодо кредитної заборгованості не має.

Між тим положення статті 559 ЦК України стосовно припинення поруки з припиненням забезпеченого нею зобов`язання не може застосовуватися до правовідносин, у яких обов`язок поручителя щодо виконання зобов`язання за основним договором виник з рішення суду, а не лише з договору поруки.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 25 листопада 2015 року у справі № 6-172цс15.

За такого суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що цивільний процес по справі повинен завершуватись виконанням судового рішення, що набрало законної сили, а домовленості сторін щодо зміни способу виконання або припинення виконання судового рішення повинні відбуватися, не інакше як на підставах та у порядку, визначеному ЦПК України та Законом України «Про виконавче провадження».

В аргументах скарги представник заявника стверджує, що судом першої інстанції не враховано, що в даній справі має місце прощення боргу (стаття 605 ЦК України) втілене в односторонньому правочині кредитора. Недійсність такого одностороннього правочину й законом прямо не встановлено, а тому в аспекті положень частини 1 статті 204 ЦК України такий правочин є правомірним, якщо він не визнаний судом недійсним.

Колегія суддів вважає такі вимоги неприйнятними з огляду на таке.

Частиною 1 статті 12 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до статті 605 ЦК України зобов`язання припиняється внаслідок звільнення (прощення боргу) кредитором боржника від його обов`язків, якщо це не порушує прав третіх осіб щодо майна кредитора.

Як вбачається з матеріалів справи, заявником не подано до суду рішення нового кредитора ТОВ «Івестмент Юніон», яким боржника звільнено від обов`язку сплачувати борг за кредитним договором у розмірі 50 350.75 дол. США. Водночас подана до суду довідка про відсутність заборгованості не підтверджує факту звільнення ОСОБА_1 та ОСОБА_3 від відповідальності за кредитним договором повністю відповідно до статті 605 ЦК України , а саме у матеріалах справи відсутні докази, які б свідчили про анулювання боргу ТОВ «Інвестмент Юніон», визначеного судовим рішенням від 22 лютого 2016 року, а саме не вбачається, чи припинено зобов`язання ОСОБА_3 за кредитним договором у цілому (або в певній частині), чи припинено зобов`язання солідарного боржника ОСОБА_1 , чи припинено зобов`язання боржників із сплати стягнутих з відповідачів судових витрат.

Отже ОСОБА_1 не наведено обґрунтованих підстав для визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню.

З урахуванням зазначеного, колегія суддів вважає, що на час звернення ОСОБА_1 до суду відсутні правові підстави для визнання виконавчого листа Ленінського районного суду м. Миколаєва N 490/7220/15 від 12 березня 2016 року таким, що не підлягає виконанню.

За такого колегія суддів дійшла висновку, що доводи апеляційної скарги правильних висновків суду першої інстанції не спростовують, порушення судом вимог процесуального права та не правильне застосування судом норм матеріального права судом апеляційної інстанції при перевірці оскарженого судового рішення не встановлено.

Згідно зі статтею 375 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а судове рішення першої інстанції - без змін.

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини 1 статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, підстави для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанцій, відсутні.

Керуючись статтями 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє її представник ОСОБА_2 , залишити без задоволення, а ухвалу Ленінського районного суду м. Миколаєва від 20 липня 2021 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту у випадках, передбачених статтею 389 ЦПК України.

Головуючий Л.М. Царюк

Судді Т.М. Базовкіна

Ж.М. Яворська

Повний текст постанови складено 01 вересня 2021 року.