Справа № 331/4497/21
Провадження № 2/331/2441/2021
08 грудня 2021 року м. Запоріжжя
Жовтневий районний суд м. Запоріжжя у складі
головуючого судді: Жукової О.Є.
за участю секретаря : Мироненко О.В.
представника позивача: ОСОБА_2
третьої особи: ОСОБА_3
розглянув в порядку спрощеного позовного провадження справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , треті особи ОСОБА_3 , Територіальна громада м. Запоріжжя в особі Запорізької міської ради про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,
Позивач звернувся до суду з вказаним позовом, в якому просив визнати ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 із зняттям його з реєстраційного обліку у вищевказаній квартирі.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що ОСОБА_4 є його сином. В 2006 році він вирішив жити окремо та виїхав з квартири . З цього часу він в спірному житлі не проживає, не несе витрат на оплату комунальних послуг і на теперішній час місце його знаходження невідоме.
Ухвалою судді Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 20 серпня 2021 року провадження по справі відкрите.
У вступному слові позивач та його представник позовні вимоги підтримали, наполягали на задоволенні позову.
Відповідач ОСОБА_4 належним чином повідомлений про час та місце слухання справи, до судового засідання не з`явився, відзив на позов не надав, про причини неявки суд не повідомив, в зв`язку з чим на підставі ч.3 ст. 223 ЦПК України справу розглянуто у його відсутність.
Третя особа ОСОБА_3 позов підтримала, просила його задовольнити.
Представник третьої особи Запорізької міської ради надав клопотання про розгляд справи у його відсутність, просив ухвалити рішення на розсуд суду.
Суд, вислухавши вступне слово учасників справи, показання свідків ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , дослідивши наявні в матеріалах справи письмові докази, приходить до наступних висновків.
Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.
Згідно із частиною четвертою статті 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.
За змістом статей 71, 72 ЖК Української РСР наймач або члени його сім`ї можуть бути визнані судом такими, що втратили право користування жилою площею, зокрема, коли вони в ньому не проживають без поважних причин понад шість місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймачем, а в разі спору - судом.
Як роз`яснено у п. п. 10, 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст. 71 ЖК Української РСР ), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. Наймачеві або членові його сім`ї, який був відсутнім понад встановлений законом строк без поважних причин, суд вправі з цих мотивів відмовити в позові про захист порушеного права (вселення, обмін, поділ жилого приміщення тощо). Наймач або член його сім`ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття, незалежно від пред`явлення позову про це. На ствердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресовка кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо).
Поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначається судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та правил статті 212 ЦПК України щодо оцінки доказів.
В ході розгляду справи встановлено, що позивач, третя особа ОСОБА_3 та відповідач ОСОБА_4 зареєстровані в квартирі АДРЕСА_1 .
Вказана квартира не приватизована, належить на праві власності Територіальній громаді м. Запоріжжя.
Згідно пояснень свідків ОСОБА_5 , ОСОБА_6 відповідач ОСОБА_4 не проживає в квартирі АДРЕСА_1 з 2006 року, добровільно виїхав з квартири, в квартирі відсутні його особисті речі.
Відповідно до вимог ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.
Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
У відповідності до ч. 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обовязків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.
Враховуючи встановлені судом обставини справи, суд вважає доведеним, що ОСОБА_4 не проживає в спірному житлі без поважної причини більше 6 місяців , а тому наявні підстави, визначені ст. 71 ЖК України для визнання останнього таким, що втратив право користування житловим приміщенням.
Разом з тим, суд приходить до висновку, що позов в частині зняття з реєстрації ОСОБА_4 не підлягає задоволенню, оскільки ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» передбачено, що зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється зокрема на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про виселення. Тобто, само по собі рішення суду про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням є підставою для зняття з реєстрації.
На підставі ст. ст. 71, 72 ЖК України, керуючись 3,4,11-13, 19, 259, 263, 265 , 279,280-282 ЦПК України, суд
Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , треті особи ОСОБА_3 , Територіальна громада м. Запоріжжя в особі Запорізької міської ради про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням задовольнити частково.
ОСОБА_4 (місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ), визнати таким, що втратив право користування житловим приміщенням в квартирі АДРЕСА_1 .
В іншій частині в задоволенні позовних вимог відмовити.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня його проголошення .

Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Повний текст судового рішення складений 08 грудня 2021 року.

Суддя: О.Є. Жукова