Справа № 352/2271/18
Провадження № 22-ц/4808/92/21
Головуючий у 1 інстанції Струтинський Р. Р.
Суддя-доповідач Максюта
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 січня 2021 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

головуючого (суддя-доповідач) Максюти І.О.,

суддів: Горейко М.Д., Фединяка В.Д.,

секретаря Петріва Д.Б.,

з участю апелянта ОСОБА_1 та її представника адвоката Легіна В.Б., представника позивача ОСОБА_2 адвоката Марущака В.І., представника позивача за зустрічним позовом ОСОБА_3 адвоката Устінського В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про встановлення факту, що має юридичне значення, визнання права власності на спадкове майно та скасування правовстановлювальних документів, та зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання права власності на спадкове майно та скасування правовстановлюючих документів, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 на рішення Тисменицького районного суду Івано-Франківської області, ухвалене суддею Струтинським Р.Р. 19 жовтня 2020 року у м. Івано-Франківськ Івано-Франківської області,

в с т а н о в и в :

У листопаді 2018 року ОСОБА_2 звернулася з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про встановлення факту, що має юридичне значення, визнання права власності на спадкове майно та скасування правовстановлюючих документів.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ОСОБА_6 була власником будинковолодіння по АДРЕСА_1 та проживала разом із нею в зазначеному будинку. Право власності на зазначене майно було зареєстроване за ОСОБА_6 після її смерті (померла ІНФОРМАЦІЯ_1 ), а саме 02.09.2008 року на підставі рішення виконавчого комітету Липівської сільської ради від 22.05.2002 року.

Крім того, спадкодавець була власником земельної ділянки площею 0,6771 га за цією ж адресою, право власності на яку посвідчено державним актом від 04.08.1998р. Після смерті ОСОБА_6 позивач успадкувала 1/4 частку спірного будинковолодіння відповідно до посвідченого 18.07.2005р. Липівською сільською радою заповіту. У зв`язку з тим, що на земельну ділянку спадкодавець не склала заповіт, тому позивач, відповідно до належної її частки в спадковому будинковолодінні, набула право на спадкову земельну ділянку, відповідно до вимог ст.120 ЗК України та ст.ст.373, 1225 ЦК України. Оскільки державним нотаріусом, відповідно Договору про розподіл спадкового майна від 17.06.2016р. укладеного між відповідачами ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , помилково видано свідоцтва про право на спадщину за законом на земельні ділянки площею 0,25 га та 0,4010 га, які не було охоплено заповітом, просила визнати їх не чинним та скасувати, та визнати за нею право власності на відповідну частку земельних ділянок та встановити юридичний факт, її батько ОСОБА_7 є племінником померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 . З огляду на те, що нотаріус відмовив у видачі свідоцтва про право на спадщину, а на спірні земельні ділянки видав свідоцтво про право на спадщину відповідачам ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , спонукало її звернутись до суду з даним позовом.

Із врахуванням зміни предмету і підстав позову, просила:

- встановити факт, що померлий ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_7 є племінником померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 ;

- визнати за нею право власності на ? частину будинковолодіння по АДРЕСА_1 , в порядку спадкування за заповітом після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 ;

- визнати нечинним та скасувати договір про розподіл спадкового майна від 17.06.2017року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , посвідчений державним нотаріусом Тисменицькою районної державної нотаріальної контори Колтун С.В. та зареєстрований в реєстрі за №701;

- визнати нечинним та скасувати свідоцтво про право на спадщину за законом, видане 17.06.2016 року на ім`я ОСОБА_1 на земельну ділянку площею 0,4010 га, кадастровий номер 1:02:003:1125, для ведення особистого селянського господарства по АДРЕСА_1 , зареєстрований в реєстрі за №707, спадкова справа №88/2010р.;

- визнати за нею право власності на ? частину земельної ділянки площею 0,2500 га, кадастровий номер 1:02:003:1124, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1 ;

- визнати за нею право власності на ? частину земельної ділянки площею 0,4010 га, кадастровий номер 1:02:003:1125, для ведення особистого селянського господарства по АДРЕСА_1 (а.с.2-9, 143-150, том 1).

ОСОБА_3 подав зустрічний позов, який обґрунтовував тим, що він також є спадкоємцем за заповітом після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 , яка була власником будинковолодінняпо АДРЕСА_1 та власником земельної ділянки площею 0,6771 га за цією ж адресою. Спадщину після смерті спадкодавця він прийняв у встановленому законом порядку, тому просив визнати за ним право власності на ? частину спірногобудинковолодіння в порядку спадкування за заповітом та право власності; на 1/4частинуспірних земельних ділянок площею 0,25 га та 0,4010 га відповідно до належної його частки в спадковому будинковолодінні, на підставі ст. 120 ЗК України та ст.ст. 373, 1225 ЦК України. Оскільки державним нотаріусом відповідно договору про розподіл спадкового майна від 17.06.2016р., укладеного між відповідачами ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , помилково видано свідоцтва про право на спадщину за законом на земельні ділянки площею 0,25 га та 0,4010 га, які не було охоплено заповітом, просив визнати за ним право власності на ? частку будинковолодіння в АДРЕСА_1 в порядку спадкування за заповітом після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 , ? частину земельної ділянки площею 0,25 га та відповідну частину земельної ділянки площею 0,4010 га, визнати нечинним та скасувати договір про розподіл спадкового майна від 17.06.2016р, свідоцтва про право на спадщину за законом від 17.06.2016 року на ім`я ОСОБА_1 на земельну ділянку площею 0,4010 га (а.с.157-164, том 1).

Ухвалою Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 13 лютого 2020 року зустрічний позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання права власності на спадкове майно та скасування правовстановлюючих документів об`єднано в одне провадження з первісним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про встановлення факту, що має юридичне значення, визнання права власності на спадкове майно та скасування правовстановлюючвих документів(а.с.171-172, том 1).

Рішенням Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 19 жовтня 2020 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про встановлення факту, що має юридичне значення, визнання права власності на спадкове майно та скасування правовстановлюючих документів та зустрічний позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання права власності на спадкове майно та скасування правовстановлюючих документів задоволено.

Встановлено факт, що померлий ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_7 , є племінником померлої ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_6 .

Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/4 частку будинковолодінняпо АДРЕСА_1 , в порядку спадкування за заповітом після померлої ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_6 .

Визнано нечинним та скасувано договір про розподіл спадкового майна від 17 червня 2016 року укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , посвідчений державним нотаріусом Тисменицької районної державної нотаріальної контори Колтун С.В., зареєстрований в реєстрі за №701.

Визнано нечинним та скасувано свідоцтво про право на спадщину за законом, видане 17 червня 2016 року на ім`я ОСОБА_1 на земельну ділянку площею 0,4010 га, кадастровий номер 1:02:003:1125, для ведення особистого селянського господарства по АДРЕСА_1 , зареєстроване в реєстрі за №707, спадкова справа №88/2010р.

Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/4 частку земельної ділянки площею 0,2500 га, кадастровий номер 1:02:003:1124, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1 .

Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/4 частку земельної ділянки площею 0,4010 га, кадастровий номер 1:02:003:1125, для ведення особистого селянського господарства по АДРЕСА_1 .

Визнано за ОСОБА_3 право власності на 1/4 частку будинковолодінняпо АДРЕСА_1 , в порядку спадкування за заповітом після померлої ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_6 .

Визнано за ОСОБА_3 право власності на 1/4 частку земельної ділянки площею 0,2500 га, кадастровий номер 1:02:003:1124, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд в по АДРЕСА_1 .

Визнано за ОСОБА_3 власності на 1/4 частку земельної ділянки площею 0,4010 га, кадастровий номер 1:02:003:1125, для ведення особистого селянського господарства по АДРЕСА_1 (а.с.217-224, том 1).

Не погодившись з даним рішенням, відповідачі ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 подали апеляційну скаргу, в якій посилаються на неправильне застосування норм матеріального права.

Зазначають, що за життя, а саме 18 липня 2005 року, ОСОБА_6 склала заповіт, дійсність та зміст якого не оспорюється сторонами. ОСОБА_8 (брат померлої) ІНФОРМАЦІЯ_6 подав до Тисменицької районної державної нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_6 , отже, прийняв спадщину, охоплену заповітом як спадкоємець за заповітом та, одночасно, прийняв решту спадщини, не охоплену заповітом, як спадкоємець другої черги.

ОСОБА_2 заяви про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_6 до Тисменицької районної державної нотаріальної контори не подавала, однак прийняла спадщину за заповітом, оскільки на час смерті спадкодавця була зареєстрована разом з ним.

ОСОБА_3 заяви про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_6 до Тисменицької районної державної нотаріальної контори не подавав, тому в силу ст..1272 ЦК України спадщину, охоплену заповітом, не прийняв.

Апелянти вказують, що задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 , суд не з`ясував обставини щодо спадкування нею майна після смерті ОСОБА_6 , не вказав, яка правова норма підлягає застосуванню до правовідносин спадкування ОСОБА_2 майна, яке не охоплене заповітом.

На думку апелянтів, ОСОБА_2 ,будучи лише донькою племінника спадкодавця, не може спадкувати в порядку ст. 1266 ЦК України, оскільки вона не охоплена переліком осіб, які наведені у ч. 1-4 вказаної статті. Окремо зазначають, що позивачка також не є спадкоємицею по прямій низхідній лінії, оскільки не є прямим нащадком покійної ОСОБА_6 .

Щодо задоволення позовних вимог ОСОБА_3 за зустрічним позовом, то суд не застосував до спірних правовідносин норму ч.2 ст. 1269 ЦК України, відповідно до якої заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто. А судом зазначено, що ОСОБА_3 також прийняв спадщину після померлого спадкодавця у зв`язку з тим, що спадкоємцем надана згода на прийняття спадщини ним і тому він подав до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини.

Також судом відхилено доводи представника відповідача про те, що ОСОБА_3 спадщину не прийняв, що спростовується матеріалами спадкової справи. При цьому, в оскаржуваному рішення судом не наведено, якими саме матеріалами спадкової справи спростовується цей факт, яким може бути лише власноручно написана та подана до відповідної нотаріальної контори заява про прийняття спадщини.

Також суд відхилив заяву представника відповідача про застосування до позовних вимог ОСОБА_3 строків позовної давності, оскільки при спадкуванні присікальні строки встановлені виключно ст. 1270 ЦК України, однак можуть бути продовжені судом. Однак, законом не передбачено ні поновлення, ні продовження строку для прийняття спадщини. Сам ОСОБА_3 до суду із заявою про поновлення, продовження чи визначення додаткового строку для прийняття спадщини не звертався.

Апелянти зазначають, що задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_3 , суд не лише визнав за ним право власності на майно в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_6 , але і на майно, не охоплене заповітом, в порядку спадкування за законом. При цьому, суд не з`ясував тієї обставини, як і зі ОСОБА_2 , до якої черги спадкоємців за законом належить ОСОБА_3 . Оскільки останній є лише онуком сестри спадкодавця, він може належати лише до п`ятої черги спадкоємців за законом і спадкувати лише за умови відсутності спадкоємців за законом вищої черги. А спадкоємцем за законом другої черги, який прийняв спадщину, був ОСОБА_8 як брат ОСОБА_6 . Інших спадкоємців за законом, які прийняли у встановленому законом порядку спадщину після смерті ОСОБА_6 , немає.

З цих підстав просять скасувати рішення суду, в задоволенні первісного та зустрічного позовів відмовити (а.с.229-233, том 1).

Представником ОСОБА_3 ОСОБА_9 подано відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначено про необґрунтованість апеляційної скарги. Зазначає, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі, споруди. Отже, право спадкоємців на користування, володіння і розпорядження будинком, господарськими спорудами та земельною ділянкою може розглядатися лише в комплексі єдиного майнового права. Таким чином, суд дійшов правильного висновку, що чинне законодавство імперативно передбачає перехід права на земельну ділянку в разі набуття права власності на об`єкт нерухомості в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника. Домоволодіння, ? частки якого ОСОБА_3 заповіла ОСОБА_6 , на час смерті спадкодавця знаходилося на земельній ділянці площею 0,6771 га для будівництва і обслуговування житлового будинку та ведення особистого підсобного господарства по АДРЕСА_1 , згідно державного акту на право приватної власності на землю серії IV-ІФ №049501, виданого 04 серпня 1998 року. Вказана земельна ділянка була поділена на дві окремі ділянки площею 0,4010 га - кадастровий номер 1:02:003:1125 (для ведення особистого селянського господарства по АДРЕСА_1 ), та земельну ділянку площею 0,2500 га - кадастровий номер 1:02:003:1124, відповідачами в 2016 році у процесі оформлення ними своїх спадкових прав. Проте, в силу положень ст.ст. 377, 1225 ЦК України, до ОСОБА_3 як спадкоємця, перейшло право власності на частину земельної ділянки, належної спадкодавцю на момент смерті, площею 0,6771 га. Подалший поділ земельної ділянки і реєстрація у якості двох окремих об`єктів нерухомого майн не зменшує обсяг спадкових прав ОСОБА_3 , які виникли в момент смерті спадкодавця. Крім того, будинковолодіння за своїм правовим статусом є садибою і у разі відчуження житлового будинку вважається, що відчужується вся садиба, якщо інше не встановлено договором або законом. Таким чином, при переході частки права власності на будинок до спадкоємців, до них переходить частка всієї садиби, включно із землею. Як підтверджується матеріалами справи, ОСОБА_3 в силу норм ст.ст. 1270, 1272 ЦК України, прийняв спадщину внаслідок надання спадкоємцем, який прийняв спадщину, письмової згоди від 04.04.2019р. на прийняття спадщини. В подальшому, 31.05.2019р., ОСОБА_3 особисто подав до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. При цьому, вказана заява прийнята нотаріусом, що підтверджується копією спадкової справи, витребуваної в ході судщовго розгляду. Постанову про відмову з підстав пропуску строку на прийняття спадщини нотаріус не виносив, що в сукупності свідчить про прийняття ОСОБА_3 спадщини у встановленому порядку. Дії нотаріуса щодо прийняття від ОСОБА_3 заяви про прийняття спадщини ніким не оскаржувалися. Просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги (а.с.8-12, том 2).

Представником ОСОБА_2 адвокатом Марущаком В.І. подано відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначено про ухвалення рішення з дотриманням вимог матеріального та процесуального права. Зазначає, що 06 жовтня 2006 року ОСОБА_10 (батько та чоловік апелянтів) подав до Тисменицької державної нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 на ? житлового будинку з відповідною часткою господарських будівель і споруд та земельну частку пай. Як зазначено в заяві, спадкове майно ним прийнято на підставі посвідченого Липівською сільською радою 18.07.2005 року заповіту по реєстру №73. Також в заяві вказано про інших спадкоємців ОСОБА_2 та ОСОБА_3 . ІНФОРМАЦІЯ_5 ОСОБА_10 помер, спадкоємцями за законом першої черги є ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , а також дружина ОСОБА_5 ОСОБА_2 та ОСОБА_3 є спадкоємцями за заповітом, посвідченим 18.07.2005р. Липівською сільською радою на належні їм по ? частині спірного будинковолодіння. Спадкоємцями за цим же заповітом іншої половини будинковолодіння був померлий ОСОБА_10 після смерті ОСОБА_6 . ОСОБА_2 прийняла спадщину шляхом постійного проживання із спадкодавцем на час відкриття спадщини. ОСОБА_3 та ОСОБА_10 належну їм спадщину прийняли шляхом подачі до нотаріуса заяви про прийняття спадщини. За таких обставин доводи апелянтів про те, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 спадщину не прийняли, є хибними та спростовуються матеріалами справи. Також оскільки ОСОБА_3 отримав згоду ОСОБА_2 на подання заяви про прийняття спадщини, тому доводи апелянтів про те, що до позовних вимог відповідача-позивача слід застосувати строки позовної давності є помилковими. Також вважає хибними твердження апелянтів про те, що інше майно, яке неохоплене заповітом, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 успадкували за правилом представлення, однак за цим правилом спадкують тільки перелічені в ст.1266 ЦК України особи, а не їх спадкоємці. Відповідно до ст..49 ЦПК України. До закінчення підготовчого засідання ОСОБА_2 подала до суду заяву про зміну підстав та предмету позову, а відповідач ОСОБА_3 подав зустрічну позовну заяву і саме з врахуванням цих заяв та обставин, викладених в них, суд вирішував спір. Також при вирішенні спору суд правильно виходив з того, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 є спадкоємцями за заповітом по ? частці спірного будинковолодіння, спадщину прийняли у встановлений законом спосіб та порядку, тому в порядку переходу права власності на нерухоме майно мають право на відповідну частку (по ?) земельної ділянки площею 0,6771 га, власником якої була спадкодавець Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без зміни (а.с.33-41, том 2).

У судове засідання не з`явилися апелянти ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , про причини неявки не повідомили, хоча про день місце та час розгляду справи повідомлені належним чином шляхом направлення рекомендованої кореспонденції.

Приймаючи до уваги, що неявка осіб, які беруть участь у справі, відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України, не перешкоджає апеляційному розгляду справи, апеляційним судом виконаний обов`язок щодо повідомлення осіб, які беруть участь у справі, про день, місце та час судового засідання, тому колегія суддів розглянула справу за їх відсутності.

Вислухавши пояснення апелянта ОСОБА_1 та її представника адвоката Легіна В.Б., представника позивача ОСОБА_2 адвоката Марущака В.І., представника позивача за зустрічним позовом ОСОБА_3 адвоката Устінського В.В., доповідь судді, дослідивши матеріали справи та перевіривши, відповідно до ст.367 ЦПК України, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду вважає її обґрунтованою, виходячи з таких підстав.

Відповідно до частин 1-3 та частини 5 статті 263, статті 264 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обгрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають iз встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

За змістом частин 1-4 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Задовольняючи первісний та зустрічний позови, суд першої інстанції при вирішенні спору в частині визнання за ОСОБА_2 та ОСОБА_3 права власності кожного на 1/4 частину будинковолодіння виходив з того, що позивач за первісним позовом і позивач за зустрічним позовом є спадкоємцями за заповітом посвідченим 18.07.2005р. Липівською сільською радою. При цьому взяв до уваги, що відповідно до вимог ст.1235, ч.3 ст.1268 ЦК України ОСОБА_2 спадщину після померлої ОСОБА_6 прийняла шляхом постійного проживання із спадкодавцем на час відкриття спадщини, що підтверджується довідками Липівської сільської ради Тисменицького району Івано-Франківської області. Позивач за зустрічним позовом ОСОБА_3 , відповідно до вимог ст.1235, 1270, 1272 ЦК України, також прийняв спадщину після померлого спадкодавця у зв`язку з тим, що спадкоємцем надана згода на прийняття спадщини ним і тому він до нотаріальної контори подав заяву про прийняття спадщини. Крім того, власником іншої половини спірного будинковолодіння є відповідач ОСОБА_1 , яку вона успадкувала після смерті свого батька ОСОБА_10 , який прийняв спадщину, але не оформив після померлої ОСОБА_6

ОСОБА_2 та ОСОБА_3 є спадкоємцями за заповітом по 1/4 частці спірного будинковолодіння, спадщину прийняли у встановлений законом спосіб та порядку, тому мають право на відповідну частку земельної ділянки площею 0,6771 га для будівництва і обслуговування житлового будинку та ведення особистого підсобного господарства, власником якої була, на підставі державного акту на право приватної власності на землю серії IV-ІФ №049501, виданого 04 серпня 1998 року, спадкодавець.

При цьому суд враховує те, що спадкодавець ОСОБА_6 в посвідченому 18.07.2005р. Липівською сільською радою заповіті не встановила будь-який інший розподіл земельної ділянки, що їй належала і на якій розташоване спірне домоволодіння.

Посвідчений 17 червня 2016 року державним нотаріусом Тисменицької районної державної нотаріальної контори Колтун С.В. договір про розподіл спадкового майна укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , та свідоцтво про право на спадщину за законом, на ім`я ОСОБА_1 на земельну ділянку площею 0,4010 га, кадастровий номер 1:02:003:1125 слід визнати нечинним та скасувати.

Оскільки представник відповідачів визнав в судовому засіданні, що ОСОБА_7 є племінником ОСОБА_6 , згідно ч.1 ст.81 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, суд дійшов висновку, що позвна вимога про встановлення , що померлий ОСОБА_7 є племінником померлої ОСОБА_6 .

Колегія суддів не в повній мірі погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з такого.

Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про смерть від 14.04.2006 р., спадкодавець ОСОБА_6 померла ІНФОРМАЦІЯ_4 (а.с.10, том 1) .

Згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 02.09.2008р., виданого на підставі рішення виконавчого комітету Липівської сільської ради від 22.05.2002р., ОСОБА_6 належало будинковолодінняпо АДРЕСА_1 , яке складалося із : житлового будинку, позначеного літерою А, площею 74,7 кв.м.; сараю, позначеного літерою Б, площею 25,4 кв.м.; сараю, позначеного літерою В, площею 56,8 кв.м.; сараю, позначеного літерою Г, площею 34,6 кв.м.; вбиральні, позначеної літерою Д.; вбиральні, позначеної літерою Е, площею 1,4 кв.м.; воріт, позначених числом 1, площею 7,2 кв.м.; огорожі, позначеної числом 2, площею 60,5 кв.м.; огорожі, позначеної числом 3, площею 40,5 кв.м.; колодязя, позначеного числом 4. Право власності на це нерухоме майно зареєстровано Івано-Франківським бюро технічної інвентаризаціцї 02.09.2008р. (а.с.17, 18, 107, том 1). Цей правовстановлюючий документ сторонами по справі не оспорюється.

Згідно державного акта на право приватної власності на землею серії IV-ІФ №049501, виданого 04 серпня 1998 року на підставфі рішення Липівської сільської ради від 30.03.1993 року, ОСОБА_6 належала земельна ділянка площею 0,6771 га для будівництва і обслуговування житлового будинку та ведення особистого підсобного господарства по АДРЕСА_1 (а.с.19, том 1).

Як встановлено із витягу з державного земельного кадастру про земельну ділянку від 25.02.2016р., що міститься у матеріалах спадкової справи, проведено поділ земельних ділянок спадкодавця із присвоєнням кадастрових номерів на земельну ділянку площею 0,4010 га, кадастровий номер 1:02:003:1125, для ведення особистого селянського господарства по АДРЕСА_1 , та земельну ділянку площею 0,2500 га, кадастровий номер 1:02:003:1124, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1 (а.с.108-112, том 1).

Відповідно до посвідченого 18 липня 2005 року секретарем Липівської сільської ради Лесів Г.І. заповіту від імені ОСОБА_6 , зареєстрованого в реєстрі за №55, остання заповіла одну другу житлового будинку та господарських будівель і споруд, належну їй земельну частку-пай, що знаходиться в оренді фермерського господарства «Карман П.К.» ла ОСОБА_8 , по одній четвертій частині цього ж будинку ОСОБА_3 та ОСОБА_2 (а.с. 16, 94, том 1) .

Після смерті ОСОБА_6 , яка настала ІНФОРМАЦІЯ_4 , відкрилась спадщина на все належне йому майно.

До складу спадкового майна після смерті ОСОБА_6 ввійшов житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами АДРЕСА_1 , земельна ділянка площею 0,2500, кадастровий номер 1:02:003:1124, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1 , земельна ділянка площею 0,4010 га, кадастровий номер 1:02:003:1125, для ведення особистого селянського господарства по АДРЕСА_1 та земельна частка (пай) у землі, яка перебуває в колективній власності селянської спілки «Нива», розміром 32,03 в умовних кадастрових гектарах без визначення меж цієї частки в натурі, що посвідчується Сертифікатом на право на земельну частку (пай) серії ІФ № 0080577, виданим Тисменицькою райдержадміністрацією 03 грудня 1999 року.

Із копії спадкової справи № 88/2010 (а.с.88-129, том 1), заведеної після смерті ОСОБА_10 , яка настала ІНФОРМАЦІЯ_5 , об`єднаної із спадковою справою, заведеною після смерті ОСОБА_6 , яка настала ІНФОРМАЦІЯ_4 , встановлено, що у шестимісячний строк з дня відкриття спадщини після смерті ОСОБА_6 із заявою про прийняття спадщини та видачу свідоцтва про право на спадщину ОСОБА_10 (брат померлої). У заяві про прийняття спадщини та видачу свідоцтва про право на спадщину, поданої до Тисменицької районної державної контори 06 жовтня 2006 року, ним зазначено, що спадкоємцями, крім нього, є ОСОБА_2 та ОСОБА_3 . Спадкоємців, які мають право на обов`язкову частку у спадщині, а також того з подружжя, який пережив спадкодавця, немає (а.с.98, том 1).

Іншими спадкоємцями заяви про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_6 не подавалися.

Згідно довідки Липівської сільської ради Тисменицького району Івано-Франківської області від 26.09.2018р. №440, заповіт від 18.07.2005р. не змінювався та не скасовувався і на час смерті ОСОБА_6 з нею постійно проживала позивач за первісним позовом ОСОБА_2 , племінниця ОСОБА_6 (а.с.25, 106 том 1).

ОСОБА_10 помер ІНФОРМАЦІЯ_5 , що підтверджується свідоцтвом про смерть (а.с.92, том 1). Спадкоємцями останнього за законом першої черги є ОСОБА_1 (дочка), ОСОБА_4 (син) та ОСОБА_5 (дружина).Остання відмовила від прийняття спадщини після смерті чоловіка на користь його дітей ОСОБА_1 і ОСОБА_4 (а.с. 89,90,91,118-124, том 1).

Відповідно до договору про розподіл спадкового майна від 17.06.2016 р., укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , зареєстровано в реєстрі за №701, здійснено розподіл між спадкоємцями спадкового майна після смерті ОСОБА_10 , який прийняв, але не оформив, спадщину після померлої ОСОБА_6 , що складається з 1/2 частини будинковолодіння, земельних ділянок, земельної частки (паю) та іншого належного особисто ОСОБА_10 майна (а.с.117, том 1).

У зв`язку з розподілом спадкового майна 17.06.2016 р. відповідачу ОСОБА_1 видано свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/2 частину будинку із відповідною частиною господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1 , зареєстровано в реєстрі за №705, спадкова справа №88/2010р.; свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/2 частину земельної ділянки площею 0,2500 га, кадастровий номер 1:02:003:1124, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1 , зареєстровано в реєстрі за №706, спадкова справа №88/2010р. та свідоцтво про право на спадщину за законом на земельну ділянку площею 0,4010 га, кадастровий номер 1:02:003:1125, для ведення особистого селянського господарства по АДРЕСА_1 , зареєстровано в реєстрі за №707, спадкова справа №88/2010р. (а.с.121-123, том 1).

Із постанови державного нотаріуса Тисменицької районної державної нотаріальної контори Колтун С.В. від 02.11.2018р. встановлено, що ОСОБА_2 у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті ОСОБА_6 на ? частину будинковолодіння по АДРЕСА_1 , на ? частину земельної ділянки площею 0,2500 га, кадастровий номер 1:02:003:1124, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1 , та на ? частину земельної ділянки площею 0,4010 га, кадастровий номер 1:02:003:1125, для ведення особистого селянського господарства по АДРЕСА_1 , відмовлено через відсутність правовстановлюючих документів (а.с.127, том 1).

Відповідно до заяви ОСОБА_2 від 04.04.2019 р., посвідченої першим секретарем з консульських питань Посольства України в Італійській Республіці встановлено, що остання дала згоду на прийняття спадщини після смерті ОСОБА_6 - ОСОБА_3 (а.с.128, том 1) .

31 травня 2019 р. до Тисменицької районної державної нотаріальної контори поступила заява від ОСОБА_3 про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_6 , яка настала ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.129, том 1).

Відповідно ст.1216 Цивільного кодексу України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Згідно ст.1217 Цивільного кодексу України спадкування здійснюється за заповітом та за законом.

За змістом статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Положеннями статті 1223 ЦК України передбачено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Статтею 1258 ЦК України встановлено, що спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.

За ст.1262 ЦК України, у другу чергу право на спадкування за законом мають рідні брати та сестри спадкодавця, його баба та дід як з боку батька, так і з боку матері.

У п`яту чергу право на спадкування за законом мають інші родичі спадкодавця до шостого ступеня споріднення включно, причому родичі ближчого ступеня споріднення усувають від права спадкування родичів подальшого ступеня споріднення.

Ступінь споріднення визначається за числом народжень, що віддаляють родича від спадкодавця. Народження самого спадкодавця не входить до цього числа (частина 1 статті 1265 ЦК України).

Можливість спадкування за правом представлення визначена положеннями статті 1266 ЦК України.

Так, внуки, правнуки спадкодавця спадкують ту частку спадщини, яка належала б за законом їхнім матері, батькові, бабі, дідові, якби вони були живими на час відкриття спадщини.

Прабаба, прадід спадкують ту частку спадщини, яка б належала за законом їхнім дітям (бабі, дідові спадкодавця), якби вони були живими на час відкриття спадщини.

Племінники спадкодавця спадкують ту частку спадщини, яка належала б за законом їхнім матері, батькові (сестрі, братові спадкодавця), якби вони були живими на час відкриття спадщини.

Двоюрідні брати та сестри спадкодавця спадкують ту частку спадщини, яка належала б за законом їхнім матері, батькові (тітці, дядькові спадкодавця), якби вони були живими на час відкриття спадщини.

Якщо спадкування за правом представлення здійснюється кількома особами, частка їхнього померлого родича ділиться між ними порівну.

При спадкуванні по прямій низхідній лінії право представлення діє без обмеження ступеня споріднення.

Частки у спадщині кожного із спадкоємців за законом є рівними (ч.1 ст.1267 ЦК України).

Відповідно до частини 3 ст.1268 ЦК України, спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст.1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Відповідно до ч.5 ст.1268 ЦК України, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

За змістом ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто. Особа, яка подала заяву про прийняття спадщини, може відкликати її протягом строку, встановленого для прийняття спадщини.

Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (ч.1 ст.1270 ЦК України).

Згідно із ч.3 ст.1296 ЦК України, відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.

Згідно ст. 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.

Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування»: у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Відповідно до статті 68 Закону України «Про нотаріат» нотаріус або в сільських населених пунктах - посадова особа відповідного органу місцевого самоврядування, уповноважена на вчинення нотаріальних дій, при видачі свідоцтва про право на спадщину за законом перевіряє факт смерті спадкодавця, час і місце відкриття спадщини, наявність підстав для закликання до спадкоємства за законом осіб, які подали заяву про видачу свідоцтва, та склад спадкового майна.

Спадкоємці за законом, які позбавлені можливості подати документи, що підтверджують наявність підстав для закликання до спадкоємства, можуть бути за письмовою згодою всіх інших спадкоємців, які прийняли спадщину і подали докази родинних, шлюбних чи інших відносин із спадкодавцем, включені до свідоцтва про право на спадщину.

Свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям, що прийняли спадщину, тобто тим, які постійно проживали разом зі спадкодавцем чи подали заяву нотаріусу про прийняття спадщини. Доказом постійного проживання разом зі спадкодавцем можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, відповідного органу місцевого самоврядування про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом зі спадкодавцем; копія рішення суду, що набрало законної сили, про встановлення факту своєчасного прийняття спадщини; реєстраційний запис у паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який свідчить про те, що спадкоємець постійно проживав разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, та інші документи, що підтверджують факт постійного проживання разом зі спадкодавцем.

Аналогічні положення містяться і у пунктах 4.21, 3.21 та 3.22 глави 10 розділу II наказу Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 22 лютого 2012 року за № 282/20595 «Про затвердження Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», який набрав чинності з 07.03.2012 року.

За приписами статті 120 ЗК України в редакції від 25 жовтня 2001 року (в період з 1 січня 2002 року до 20 червня 2007 року), при відчуженні об`єкта нерухомого майна, розташованого на відповідній ділянці, до набувача могло переходити право на цю земельну ділянку. Водночас автоматичний перехід права на земельну ділянку при відчуженні будівлі чи споруди передбачала стаття 377 ЦК України.

Стаття 120 ЗК України (в редакції Закону України № 997-V від 27 квітня 2007 року) закріпила автоматичний перехід права на земельну ділянку при відчуженні будівлі чи споруди. Поточна редакція статті 120 ЗК України (зі змінами, внесеними Законом України № 1702-VI від 05 листопада 2009 року) також передбачає автоматичний перехід права на земельну ділянку при відчуженні будівлі або споруди, і ці норми мають імперативний характер.

Статтею 125-126 Земельного кодексу України встановлено, що право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень".

Право власності на земельну ділянку набувається і здійснюється відповідно до закону (ст. 373 ч.2 ЦК України).

Відповідно до частини другої та третьої статті 1225 ЦК України до спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені.

До спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, яка необхідна для їх обслуговування, якщо інший її розмір не визначений заповітом.

Отже, чинне земельне та цивільне законодавство імперативно передбачає перехід права на земельну ділянку в разі набуття права власності на об`єкт нерухомості, що відображає принцип цілісності об`єкта (земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди), який хоча безпосередньо і не закріплений у загальному вигляді в законі, тим не менш знаходить свій вияв у правилах статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України, інших положеннях законодавства.

Предметом спору є житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами АДРЕСА_1 , земельна ділянка площею 0,2500, кадастровий номер 1:02:003:1124, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1 , а також земельна ділянка площею 0,4010 га, кадастровий номер 1:02:003:1125, для ведення особистого селянського господарства по АДРЕСА_1 .

З приводу успадкування земельної частки (паю) у землі, яка перебуває в колективній власності селянської спілки «Нива», розміром 32,03 в умовних кадастрових гектарах без визначення меж цієї частки в натурі, що посвідчується Сертифікатом на право на земельну частку (пай) серії ІФ № 0080577, виданим Тисменицькою райдержадміністрацією 03 грудня 1999 року, спір відсутній.

Аналізуючи зміст заповіту, ОСОБА_6 на випадок своєї смерті розпорядилася земельною часткою (паєм) та житловим будинком з господарськими будівлями і спорудами.

Спадкодавцем визначено, що ? частина будинку з господарськими будівлями і спорудами і земельна частка (пай) у випадку її смерті перейде до ОСОБА_8 ), а також по ? частині будинку з господарськими будівлями і спорудами належатиме ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

Отже, заповітне розпорядження не стосувалося земельних ділянок для будівництва і обслуговування житлового будинку площею 0,2500 га, та ведення особистого підсобного господарства, площею 0,4271 га, які позначені були схематично та обліковувалися як дві земельні ділянки під номерами 1 та 1а у Державному акті на право приватної власності на землю, виданому на ім`я спадкодавці ОСОБА_6 04.08.1998 року.

Таким чином, ці об`єкти нерухомого майна (земельні ділянки) не охоплені заповітом.

Доводи сторони позивача за первісним позовом про те, що вона має право на 1/4 цих обох земельних ділянок як складових садиби, поняття якої міститься у статті 381 ЦК України (садибою є земельна ділянка разом з розташованими на ній житловим будинком, господарсько-побутовими будівлями, наземними і підземними комунікаціями, багаторічними насадженнями), не заслуговують на увагу.

Так, відповідно до п. 2 Розділу VII Закону України «Про Державний земельний кадастр» земельні ділянки, право власності (користування) на які виникло до 2004 року, вважаються сформованими незалежно від присвоєння їм кадастрового номера. Отже, тлумачення цієї норми зводиться до того, що ці земельні ділянки є окремими об`єктами нерухомого майна, якими могла розпорядитися спадкодавець на випадок своєї смерті.

Оскільки спадкодавець не висловила своєї волі щодо розпорядження сформованою земельною ділянкою ведення особистого підсобного господарства, площею 0,4271 га, площа якої пізніше уточнена і становить 0,4010 га, тому спадкування на цю земельну ділянку здійснюється за законом.

Таким чином, спадкування після смерті ОСОБА_6 здійснюється за заповітом і за законом.

Судом встановлено, що спадкоємці першої черги після смерті ОСОБА_6 відсутні. Ці обставини визнаються сторонами у судовому засіданні.

Спадкоємцем другої черги майна, не охопленого заповітом, був її брат ОСОБА_10 , який також був і спадкоємцем за заповітом визначеного йому майна (1/2 частини будинку і земельної частки (паю), оскільки він прийняв спадщину, подавши до нотаріальної контори у строк,визначений законом, заяву про прийняття спадщини.

Спадкоємцем, яка прийняла спадщину за заповітом, є також позивач ОСОБА_2 , яка хоча і не подала до нотаріальної контори у шестимісячний строк з часу відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини, однак прийняла спадщину, проживаючи разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини.

Статтею 1272 ЦК України визначено якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її.

За письмовою згодою спадкоємців, які прийняли спадщину, спадкоємець, який пропустив строк для прийняття спадщини, може подати заяву про прийняття спадщини нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини.

За позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини.

ОСОБА_3 спадщину після смерті ОСОБА_6 у шестимісячний строк з для відкриття спадщини не прийняв, оскільки не скористався своїм правом на подання заяви нотаріусу про прийняття спадщини.

Відповідно до п.п.3.18 і 3.19 глави 10 Наказу Міністерства юстиції України № 296/5 від 22.02.2012р., зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 22 лютого 2012 року за № 282/20595 «Про затвердження Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України» не вимагається звернення до суду для визначення додаткового строку, достатнього для прийняття спадщини, якщо усі спадкоємці, які прийняли спадщину, подадуть письмову заяву про згоду на прийняття спадщини спадкоємцем, який пропустив строк для прийняття спадщини.

Такі заяви спадкоємців мають бути подані нотаріусу до видачі свідоцтва про право на спадщину.

За наявності такої згоди спадкоємцеві, який пропустив строк для прийняття спадщини, необхідно подати до нотаріуса за місцем відкриття спадщини заяву про її прийняття.

Отже, такий позасудовий порядок прийняття спадщини після пропущення строку застосовується за наявності згоди на це усіх інших спадкоємців, які прийняли спадщину. Однак, слід підкреслити, що право надавати таку згоду є суворо особистим, тому в цих відносинах не може допускатися перехід цього права до інших спадкоємців або його правонаступництво спадкоємцем померлої особи. Таким чином, в разі смерті хоча б одного із спадкоємців з числа тих, які прийняли спадщину, нотаріус не може посвідчувати заяву про згоду на прийняття спадщини спадкоємцем, який пропустив строк, навіть за умови згоди усіх інших спадкоємців на посвідчення такої заяви.

З урахуванням зазначеного, слід дійти висновку, що згода, надана ОСОБА_2 на прийняття спадщини ОСОБА_3 , не має юридичного значення, оскільки один із спадкоємців помер ( ОСОБА_10 ).

ОСОБА_3 не позбавлений права скористатися своїм правом на вирішення питання щодо визначення додаткового строку для прийняття спадщини в порядку частини 3 статті 1272 ЦК України.

Тому зустрічний позов ОСОБА_3 є необґрунтованим і у суду першої інстанції не було підстав для його задоволення.

За змістом пункту 5.13. глави 10 Наказу Міністерства юстиції України № 296,5 від 22.02.2012р., зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 22 лютого 2012 року за № 282/20595 «Про затвердження Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України» якщо спадкоємець за заповітом є одночасно і спадкоємцем за законом, частина спадкового майна, яка залишилася поза заповітом, ділиться порівну між усіма спадкоємцями за законом, у тому числі й спадкоємцем, зазначеним у заповіті.

Єдиним спадкоємцем другої черги після смерті ОСОБА_6 був її брат ОСОБА_10 .

Як зазначено у позовній заяві ОСОБА_2 її батько ОСОБА_7 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , був племінником померлої ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_6 .

Отже, ОСОБА_7 помер до настання смерті ОСОБА_6 і не міг бути спадкоємцем її майна.

ОСОБА_2 за ступенем споріднення не входить у перелік осіб, які є спадкоємцями за правом представлення, тому встановлення факту, що має юридичне значення про те, що ОСОБА_7 був племінником ОСОБА_6 не має жодного значення для вирішення цього спору.

За змістом п.1 ч.1, ч.2 ст.315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту родинних відносин між фізичними особами. У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Оскільки від зазначеного факту родинних відносин, який просить встановити позивач за первісним позовом ОСОБА_2 не залежить виникнення її права на спадкування за законом після смерті ОСОБА_6 , тому ця вимога є необґрунтованою.

Статтею 1265 Цивільного кодексу України передбачено, що у п`яту чергу право на спадкування за законом мають інші родичі спадкодавця до шостого ступеня споріднення включно, причому родичі ближчого ступеня споріднення усувають від права спадкування родичів подальшого ступеня споріднення. Ступінь споріднення визначається за числом народжень, що віддаляють родича від спадкодавця. Народження самого спадкодавця не входить до цього числа.

Спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу (стаття 1258 ЦК України).

Позивач за первісним позовом ОСОБА_2 відноситься до спадкоємців за законом п`ятої черги, однак в силу наявності спадкоємця за законом другої черги ОСОБА_10 , вона не одержала права на спадкування за законом.

Позивач ОСОБА_2 є лише спадкоємцем за заповітом і прийняла спадщину у встановленому законом порядку, оскільки проживала разом із спадкодавцем ОСОБА_6 на день смерті. Її частка у спадщині на ? частину будинку з господарськими будівлями і спорудами залишилася відкритою, жоден із спадкоємців не отримав на цю частку свідоцтво про право на спадщину, а нотаріусом відмовлено їй у видачі свідоцтва про право на спадщину, тому апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що за нею можливо визнати право власності на ? частину будинку з господарськими будівлями і спорудами в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_6 .

Крім того, суд вірно визнав за позивачем за первісним позовом ОСОБА_2 право власності на ? частину земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку площею 0,2500 га, пропорційно до її частки у будинку, оскільки це передбачено положеннями статті 1225 ЦК України.

Не обґрунтований первісний позов ОСОБА_10 щодо визнання нечинним та скасування свідоцтва про право на спадщину на земельну ділянку площею 0,4010 га для ведення особистого селянського господарства та визнання за нею права власності на цю земельну ділянку через те, що вона не набула права на спадкування як спадкоємець за законом, так і за заповітом.

Відсутні підстави для задоволення позову ОСОБА_2 і в частині визнання нечинним та скасування договору про розподіл спадкового майна, укладеного між ОСОБА_1 і ОСОБА_4 , оскільки зазначений договір не стосується прав ОСОБА_2 на її частину будинковолодіння і земельної ділянки для обслуговування будинку. Так, ОСОБА_1 успадкувала лише ? частину будинку, господарських будівель і споруд, а також ? частину земельної ділянки площею 0,2500 га для обслуговування будинку, господарських будівель і споруд, яку після смерті ОСОБА_6 успадкував за заповітом її батько ОСОБА_10 . Інша частина спадщини на будинок за заповітом залишилася відкритою і нікому із спадкоємців не видано свідоцтво про право на спадщину.

Отже, в означені частині первісний позов є необґрунтованим, а судом першої інстанції, який його задовольнив, неправильно застосовано норми матерального права.

За таких обставин, рішення суду підлягає скасуванню в частині встановлення факту, що має юридичне значення, визнання нечинним та скасування договору про розподіл спадкового майна, визнання нечинним та скасування свідоцтва про право на спадщину, визнання за ОСОБА_2 права власності на 1/4 частину земельної ділянки площею 0,4010 га, кадастровий номер 1:02:003:1125 для ведення особистого селянського господарства, визнання за ОСОБА_3 права власності на ? частину земельної ділянки в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_6 , права власності на ? частину земельної ділянки площею 0,2500 га кадастровий номер 1:02:003:1124 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, визнання права власностіна 1/4 частину земельної ділянки площею 0,4010 га, кадастровий номер 1:02:003:1125 для ведення особистого селянського господарства.

В цій частині слід ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про встановлення факту, що має юридичне значення, визнання права власності на спадкове майно, скасування правовстановлюючих документів, та зустрічного позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання права власності на спадкове майно та скасування правовстановлюючих документів відмовити.

В іншій частині доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду, тому в решті рішення слід залишити без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 374, 376, 381- 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 задовольнити частково.

Скасувати рішення Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 19 жовтня 2020 року в частині встановлення факту, що має юридичне значення, визнання нечинним та скасування договору про розподіл спадкового майна, визнання нечинним та скасування свідоцтва про право на спадщину, визнання за ОСОБА_2 права власності на 1/4 частину земельної ділянки площею 0,4010 га, кадастровий номер 1:02:003:1125 для ведення особистого селянського господарства, визнання за ОСОБА_3 права власності на ? частину земельної ділянки в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_6 , права власності на ? частину земельної ділянки площею 0,2500 га кадастровий номер 1:02:003:1124 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, визнання права власностіна 1/4 частину земельної ділянки площею 0,4010 га, кадастровий номер 1:02:003:1125 для ведення особистого селянського господасртва.

В цій частині ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про встановлення факту, що має юридичне значення, визнання права власності на спадкове майно, скасування правовстановлюючих документів, та зустрічного позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання права власності на спадкове майно та скасування правовстановлюючих документів відмовити.

Залишити без змін рішення суду в частині визнання за ОСОБА_2 права власності на 1/4 частину будинковолодіння в АДРЕСА_1 та визнання права власності на ? частину земельної ділянки в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_6 площею 0,2500 га кадастровий номер 1:02:003:1124 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді: І.О. Максюта

М.Д. Горейко

В.Д. Фединяк

Повний текст постанови складено 08 лютого 2021 року.