Справа № 212/1550/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 грудня 2021 року м. Кривий Ріг

Жовтневий районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області в складі: головуючого судді Колочко О.В., за участі секретаря судового засідання Ігнатьєвої А.А., за участі позивача ОСОБА_1 , представника позивача - адвоката Котар С.В., відповідача - ОСОБА_2 , представників відповідача - адвокатів Погорілецької А.В., Примакова К.О., представника третьої особи - Деркач Н.В., Медякової О.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Кривому Розі, у порядку загального позовного провадження, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Служба у справах дітей Виконавчого комітету Покровської районної у місті ради, про забезпечення повернення неповнолітніх дітей до Німеччини,

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Котар С.В., звернувся до суду з позовом до відповідача ОСОБА_2 , у якому просив визнати незаконним утримання неповнолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та малолітньої ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_2 на території України; зобов`язати ОСОБА_2 повернути дітей до місця постійного проживання на територію Німеччини за адресою: АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що 28 грудня 2012 року між ОСОБА_1 , громадянином Республіки Камерун, та ОСОБА_2 , громадянкою України, був зареєстрований шлюб Центрально-Міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Криворізького міського управління юстиції у Дніпропетровській області. ІНФОРМАЦІЯ_1 в місті Кривий Ріг Україна у подружжя народився син ОСОБА_3 , а також ІНФОРМАЦІЯ_2 в місті Дублін, Ірландія у подружжя народилася дочка ОСОБА_4 . Починаючи з липня 2018 року позивач разом з дружиною та дітьми проживав в Німеччині в м. Мюнхен, за адресою: АДРЕСА_1 . У Німеччині діти відвідували шкільні та позашкільні заклади, мали медичні страховки. Позивач матеріально забезпечував сім`ю, відповідач мала змогу займатися дітьми. 30 грудня 2020 року відповідач разом з дітьми виїхала з Німеччини до України, забрала усі свої і дітей особисті речі, що свідчить, на думку позивача, про небажання відповідача повертися до Німеччини. Згоду на виїзд дітей він як батько не надавав, а тому вважає утримання дітей на території України відповідачем незаконним, і таким, що порушує його права як батька дітей.

Ухвалою судді від 04 березня 2021 року відкрито провадження у справі, призначено розгляд справи у порядку загального позовного провадження, роз`яснено учасникам справи їх право, порядок та строки на подачу заяв по суті справи.

31 березня 2021 року від відповідача ОСОБА_2 надійшов відзив на позовну заяву, у якому вона просила відмовити у позові. Зазначила, що рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 17.09.2020 шлюб між сторонами по справі розірвано. ІНФОРМАЦІЯ_1 у місті Кривому Розі у подружжя народився син ОСОБА_3 , який перші чотири роки проживав разом з відповідачем та її батьками за адресою: АДРЕСА_3 , і був зареєстрований за вказаною адресою. За цей час позивач не приймав жодної участі у вихованні сина. У 2016 році відповідач разом з сином ОСОБА_3 переїхала до Австрії, де мав постійне місце проживання позивач, який не мав і не має власного житла, проживав в орендованих жилих приміщеннях. У зв`язку з характером своєї роботи позивач щороку змінював країну свого проживання, і відповідач разом із дітьми також вимушена була постійно змінювати країну проживання, що позначалося на розвитку дітей, оскільки змінюються мова країни, школи, дитячі садки, які відвідували діти, кліматичні умови проживання та близьке оточення дітей. Так, з 2016 року вони проживали у Австрії, з 2017 року - у Ірландії, де ІНФОРМАЦІЯ_2 народилася у подружжя у місті Дубліні дочка ОСОБА_4 , з 2018 року - у Німеччині. На теперішній час позивач проживає у Швейцарії, неправдиво вказуючи свою адресу місця реєстрації в Німеччині. Крім того, страхові поліси у зв`язку з переїздом позивача до Швейцарії були анульовані, позивачем не підтверджено його працевлаштування і можливість матеріально утримувати дітей на території Німеччини. Натомість, відповідач після повернення до України працевлаштувалася, отримує заробітну плату, має постійне місце проживання у належній їй на праві спільної часткової власності квартирі, де вона зареєстрована і проживає разом із дітьми. Підставою для повернення відповідача разом із дітьми до України 21.12.2020 було застосування фізичного та психологічного насилля позивачем відносно своїх малолітніх дітей, що було предметом судового розгляду районного суду Мюнхена, який 10.11.2020 ухвалив рішення про одноосібну опіку відповідачем та її право визначати місце проживання дітей, заборонивши батькові ОСОБА_1 побачення з дітьми. З моменту повернення до України діти відвідують школу та дитячий садок, позашкільні заклади, володіють українською мовою на необхідному рівні для отримання освіти, спілкуються з однолітками, перебувають у колі сім`ї, мають медичні декларації на отримання медичного обслуговування. У відзиві відповідач не погодилася із доводами позивача щодо наявності психологічного тиску на дітей на території України, пов`язаних з їх кольором шкіри, натомість пояснила, що у Німеччині ОСОБА_3 піддавався цькуванню з боку однолітків, з ним ніхто не спілкувався, що з`ясувалося під час спілкування ОСОБА_3 з дитячим психологом.

12 квітня 2021 року від представника третьої особи - служби у справах дітей виконавчого комітету Покровської районної у місті ради надійшли письмові пояснення, у яких зазначено, що на засіданні комісії з питань захисту прав дитини в Покровському районі 07.04.2021 було розглянуто питання щодо забезпечення повернення дітей до Німеччині. Комісією встановлено, що відсутня загроза життю та здоров`ю дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 за місцем фактичного проживання та навчання, мати ОСОБА_2 забезпечила усі необхідні потреби дітей відповідного віку, створила належні умови для проживання та розвитку малолітніх дітей. Комісією було враховано, що під час засідання був присутній ОСОБА_3 , який заперечував проти повернення його до Німеччини та до батька, а також ОСОБА_2 була запропонована допомога психолога Криворізького міського центру соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді, на що вона погодилася на відвідування психолога разом з дітьми.

15 квітня 2021 року у підготовчому засіданні ухвалою суду було відмовлено у задоволенні клопотання ОСОБА_2 про залишення позову без розгляду.

Ухвалою суду від 16 квітня 2021 року, постановлену у підготовчому засіданні, задоволено клопотання представника відповідача ОСОБА_2 - адвоката Примакова К.О. про витребування доказів.

16 квітня 2021 року ухвалою суду частково задоволено клопотання представника відповідача ОСОБА_2 - адвоката Примакова К.О., призначено у справі судову психологічну експертизу, провадження у справі зупинено.

Ухвалою суду від 10 червня 2021 року у зв`язку з надходженням клопотання експерта про надання додаткових матеріалів поновлено провадження у справі.

У підготовчому засіданні ухвалою суду від 14 червня 2021 року задоволено заяву представника відповідача ОСОБА_2 - адвоката Примакова К.О. про витребування доказів на виконання клопотання експерта про надання додаткових матеріалів.

Крім того, під час підготовчого провадження у судових засідання від 17 червня 2021 року та 18 червня 2021 року судом на виконання клопотання експерта про надання додаткових матеріалів за клопотанням сторони відповідача були допитані свідки.

Так, свідок ОСОБА_10 показав, що він знає ОСОБА_2 і ОСОБА_3 , які є його сусідами. ОСОБА_3 до від`їзду до Німеччини був спокійний, а після приїзду став дуже агресивним, може розбити посуд, під час гри з дітьми може підійти і вдарити когось або накричати, став запальним, але потім вибачається, заспокоюється і продовжує грати далі. ОСОБА_2 спокійна, але після повернення здо України декілька стала нервова, вона гарна мати. ОСОБА_3 добре знає українську мову, вільно розмовляє, навіть читає вірші, над ним ніхто не знущається, діти з ним грають, проблем у спілкуванні у нього немає. Вони уїхали з України коли ОСОБА_3 було 4 роки, а зараз ОСОБА_3 10 років, тобто їх не було в країні 6 років. ОСОБА_3 спілкується з моєю онукою, якій 7 років, і він сказав, що йому тут краще ніж в Німеччині, він туди більше не поїде. З ОСОБА_3 спілкується на українській або російській мовах, інших мов він (свідок) не знає. На прохання ОСОБА_3 може щось сказати на іншій мові. ОСОБА_3 під час спілкування говорив, що його ображає батько, б`є, а мама його не ображає. Окрім онуки у під`їзді живуть ще 8 або 9 дітей, які грають з ОСОБА_3 , і не дивляться на те, що він дещо інший, вони його добре сприймають.

Свідок ОСОБА_14 суду показала, що вона вчитель початкових класів в школі № 111 і в неї у 1-му класі протягом 2 місяців у 2018 році навчався ОСОБА_3. Жодних труднощів у навчанні не було, він спілкувався українською мовою. Гарно знав англійську, вчитель англійської мови хвалила його. Коли він прийшов у клас, його називали тільки ОСОБА_3 , діти дуже любили його, і коли він від`їжджав з України діти були цим засмучені, і вже після його від`їзду вони питали про нього. Як учень ОСОБА_3 дуже комунікабельний, доброзичливий, працьовитий, дуже гарно вчився, бо мама з ним багато працювала, будь-яких відхилень у поведінці у нього не було. ОСОБА_2 комунікабельна, доброзичлива, дуже піклувалася про ОСОБА_3 , хлопчик був завжди охайний, вона цікавилася навчанням. ОСОБА_3 ніколи не пропускав занять, приводила його до школи і забирала мати. Батька ОСОБА_3 вона (свідок) ніколи не бачила. На думку свідка, ОСОБА_3 не дуже хотів їхати з України і з радістю би залишився, як їй здалося тоді. Цього року вона (свідок) ОСОБА_3 не бачила і не спілкувалася. Він ходить до іншої школи.

Свідок ОСОБА_16 суду показала, що вона вчитель у школі № 71, де зараз навчається ОСОБА_3. Труднощів у навчанні жодних немає, ОСОБА_3 дуже адаптований для навчання та спілкування. Були складнощі з письмової мови, але за два місяці роботи він наздогнав інших учнів і вони разом писали письмовий диктант. Граматику до травня він наздогнав повністю на рівні з іншими учнями. Жодних конфліктів у колективі між учнями немає, ОСОБА_3 зміг знайти підхід до таких учнів, які раніше уникали спілкування, не були відкриті. ОСОБА_3 навчив дітей спілкуватися без телефонів, це дуже велике досягнення у наш час. Колір шкіри не має жодного значення для дітей, більш того у нас в школі навчаються такі діти, і це нормально сприймається усіма. ОСОБА_3 любить математику, дуже активний на фізкультурі, подобається українська мова, він має високий рівень знання англійської мови. Дуже дисциплінований, активний, розуміє і виконує свої обов`язки, у нього висока самодисципліна та самоорганізація. До школи приводить і забирає ОСОБА_3 мама, але іноді і дідусь, але зі згоди вчителя. ОСОБА_2 дуже дисциплінована, виконує усі рекомендації, мобільна, з нею був швидко налагоджений контакт з приводу навчання ОСОБА_3 , знайдено порозуміння у цих питаннях. Вона (свідок) викликала мати у перші місяці навчання і вони разом дивилися зошити ОСОБА_3 , були колосальні успіхи ОСОБА_3 з письма. ОСОБА_3 дослухається до мами, яка слідкує за сімейною дисципліною. Якщо у ОСОБА_3 щось не виходить у навчанні він підходить до вчителя, він неконфліктний, мудрий, навчений спілкуватися із дорослими. Під час спілкування ОСОБА_3 сказав, що в школі так само як і в школі в Німеччині, при цьому він не на кого не скаржився. Під час співбесіди були нею (свідком) було визначено рівень розвитку ОСОБА_3 , який відповідає рівню 3-го класу за віком та розумовими здібностями, і з 03.02.2021 він був зарахований до 3-го класу. Проявів агресії у ОСОБА_3 не помічалося, він спокійний, врівноважений, або активний.

Свідок ОСОБА_17 суду показала, що вона психолог Криворізького міського центру соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді, до неї звернулася родина ОСОБА_1 за допомогою провести корекційну програму. І ОСОБА_2 , і ОСОБА_3 відповідально ставляться до рекомендацій, які вона надає. Дитина потребувала цієї корекційної роботи через свій емоційний стан, який проявлявся у тривожності, почутті страху, імпульсивності. ОСОБА_3 повідомив під час спілкування, що у Німеччині він відвідував психолога, і для нього це нормально. ОСОБА_3 наполегливий, відкритий, але стримує емоції, і з ознак, які вона спостерігала під час спілкування, не бреше. В ході роботи з ОСОБА_3 , у останнього спостерігається агресія захисного характеру та прагнення покарання для батька. Мовного бар`єру у спілкуванні з ОСОБА_3 не має зовсім. Хлопчик відмічає, що у нього багато друзів, тоді як у Німеччині в школі над ним знущалися через расову дискримінацію, однолітки над ним знущалися через колір шкіри, а в Україні він почувається гарно, він активно проводить вільний час. По відношенню до оточуючих людей агресивних або якихось проявів негативізму не спостерігається.

Свідок ОСОБА_19 суду показав, що він працює директором ТОВ «Юніверстранс», де на посаді заступника директора з договірних відносин працює ОСОБА_2. У її обов`язки входить супроводження укладення договорів, залучення нових клієнтів. Вона працює з 01 березня 2021 року. За час роботи зарекомендувала себе активним співробітником, сумлінно ставиться до виконання своїх обов`язків, до неї немає претензій щодо виконаної роботи, ставиться відповідально, виконує завдання у строк. Він не знає, де ОСОБА_2 працювала до цього, і її досвід роботи до цього не мав значення при прийомі на роботу.

Свідок ОСОБА_20 суду показала, що вона близька подруга ОСОБА_2 і хрещена мати ОСОБА_3 . ОСОБА_2 турботлива мати, гарна подруга. Вона турбується про дітей, вона сувора і турботлива, якщо виникає якась проблема вона відвідує психолога, дітей не б`є, допомагає ОСОБА_3 з навчанням. Вони виїхали до Німеччини для возз`єднання сім`ї, оскільки ОСОБА_1 був там і не бажав приїжджати до України, а ОСОБА_2 хотіла, щоб була повноцінна сім`я, але уїжджати не хотіла з України, але сподівалася на краще. Після приїзду ОСОБА_2 дуже змінилася емоційно, вона стала пригнічена, у неї почуття страху, що колишній чоловік забере дітей, вона сумна. ОСОБА_3 дуже добрий хлопчик, розумний, позитивний, дуже добре навчається. Після приїзду з-за кордону ОСОБА_3 змінився. Під час спілкування, коли він був за кордоном, він говорив, що хоче повернутися до бабусі і дідуся, він став замкнутий, тихий, заляканий, коли повернувся. Коли був у Німеччині він скаржився, що його ображають через колір шкіри, у школі боулінг, у нього крали речі та їжу, обзивали «шоколадним хлопчиком», він страждав через відсутність друзів. Жодних проблем у спілкуванні з ОСОБА_3 немає, він знає українську мову, вони спілкуються на українській мові. Німецькою і англійською він володіє, але не вільно. Коли ОСОБА_2 і ОСОБА_3 були за кордоном вони спілкувалися за допомогою відео зв`язку і Вайберу майже кожного дня, але у першій половині дня, коли не було батька вдома, оскільки він забороняв їм спілкуватися. Під час спілкування з ОСОБА_2 , іноді ОСОБА_3 був присутній у вихідні дні, і вона (свідок) особисто з ним спілкувалася, він хотів поїхати до України, скаржився на образи у школі, і говорив, що ображає його батько. Після приїзду вона (свідок) часто гуляє разом із дітьми і ОСОБА_2 і ОСОБА_3 , і у її дітей жодних питань щодо кольору шкіри ОСОБА_3 не виникає. На її думку, ОСОБА_3 тут подобається. Останній рік у Німеччині ОСОБА_3 не відвідував футбольні зайняття. Коли ОСОБА_3 був у Австрії, Ірландії вони не дуже часто спілкувалися, але ОСОБА_2 хотіла приїхати в Україну, але боялася, що ОСОБА_1 забере дітей. . В 2018 році ОСОБА_2 вперше приїхала до України, але згодом повернулася, бо ОСОБА_1 погрожував Інтерполом. Зараз ОСОБА_3 ні разу не говорив, що його тут ображають в школі. ОСОБА_3 змінився, на її думку, через боулінг у Німеччині і образи батька, став якийсь «дерганий», заляканий, у спілкуванні він батька майже не згадує, а якщо і говорить, то називає його «він». ОСОБА_3 розповідав, що батько бив його палкою. На теперішній час стан здоров`я ОСОБА_3 добрий, він спостерігається у кардіолога. По відношенню дітей агресії вона не помічала, з дітьми грає, нічого не забирає, напроти ділиться іграшками.

Свідок ОСОБА_25 суду показав, що він батько ОСОБА_2 і дідусь ОСОБА_3 . Після ОСОБА_2 він знає ОСОБА_3 ліпше інших. До від`їзду за кордоном ОСОБА_3 був спокійний, добрий, а після приїзду став агресивний, нервував, був випадок, коли він почав битися головою об стіну. ОСОБА_3 розповідав, що батько держав його за ноги з балкона на другому поверсі, а також бив його кабелем. Він (свідок) возить ОСОБА_3 на футбол, і під час їзди він питав його про Німеччину , ОСОБА_3 сказав, що не хоче повертатися, і якщо його повернуть, то він втече з дому. Батька він не сприймає, називає його у розговорі «він». ОСОБА_3 ходить на футбол, це було його бажання, йому подобається, за кордоном він також відвідував секцію з футболу. На теперішній час ОСОБА_3 став вже спокійнішим, вибачається. З ОСОБА_3 тут усі дружать, ніхто не ображає, на дитячій площадці діти з ним бажають дружити, ніхто не звертає уваги на його колір шкіри. ОСОБА_2 гарна мати, турботлива, вона рано встає, готує дітям сніданок, відводить ОСОБА_4 у садочок, ОСОБА_3 у школу. Допомагає ОСОБА_3 з навчанням. У ОСОБА_2 двоє дітей від ОСОБА_1 , і ще одна дочка ОСОБА_28 , 12 років, від попереднього шлюбу. Коли вперше ОСОБА_2 поїхала за кордон, вона залишила ОСОБА_28 , оскільки думала, що на деякий час від`їжджає. Любить ОСОБА_2 усіх трьох дітей однаково. Проживає ОСОБА_2 разом із трьома дітьми у квартирі окремо від батьків. Він (свідок) разом із дружиною проживають у цьому же будинку, але в іншій квартирі. Коли ОСОБА_3 був за кордоном, він (свідок) спілкувався з ним майже кожного дня, і у нього було завжди одне питання, коли його заберуть в Україну. Він (свідок) іноді забирає як дідусь ОСОБА_3 зі школи.

Свідок ОСОБА_29 суду показала, що вона мати ОСОБА_2 і бабуся ОСОБА_3 . ОСОБА_2 турботлива мати, відповідальна, займається ї вихованням і навчанням дітей. До від`їзду з України ОСОБА_3 був ніжним, ласкавим, спокійним хлопчиком, його всі любили у дворі, в садочку, а після приїзду з Німеччини став агресивним, не слухався. На теперішній час, коли з ОСОБА_3 займається психолог, він стає спокійнішим. ОСОБА_3 не хотів їхати закордон, на вокзалі плакав, просив його не віддавати. Коли ОСОБА_3 був за кордоном вона спілкувалася з ним кожного дня, ОСОБА_3 скаржився, що його ображають, обзивають, забирають речі, одежу. Тут в Україні в школі ОСОБА_3 люблять, з ним всі спілкуються. ОСОБА_3 спілкується українською та російською мовами, ще знає англійську і розмовляє німецькою.

За результатами виконання клопотання судового експерта про надання додаткових матеріалів ухвалою суду від 22 червня 2021 року надіслано експертові додаткові матеріали, необхідні для виконання судово-психологічної експертизи, провадження у справі зупинено на час проведення судової експертизи.

26 серпня 2021 року ухвалою суду після надходження 19 серпня 2021 року висновку експерта поновлено провадження у справі зі стадії підготовчого засідання.

07 вересня 2021 року закрито підготовче провадження у справі, призначено справу до судового розгляду по суті.

26 листопада 2021 року ухвалою суду, постановленою протокольно із занесенням до протоколу судового засідання, було задоволено клопотання представника відповідача ОСОБА_2 - адвоката Примакова К.О., підтримане представником відповідача ОСОБА_2 - адвокатом Погорілецькою А.В., про відмову від клопотання про витребування доказів, заявленого 14 квітня 2021 року, та прийнято відмову від зазначеного клопотання, роз`яснено наслідки такої відмови.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 підтримав позовні вимоги, з підстав викладених в позовній заяві, просив їх задовольнити. Суду пояснив, що вважає утримання його дітей ОСОБА_2 незаконним. В Німеччині під час суду ОСОБА_2 пообіцяла що не покине Німеччину. ОСОБА_2 не хотіла щоб він бачився з дитиною, суд обмежив його в спілкуванні з дітьми на шість місяців. Також пояснив, що ОСОБА_2 робила все щоб поїхати з Німеччини до України. В Німеччині у ОСОБА_3 було багато друзів, він навчався, відвідував футбольний клуб, було гідне життя, матеріально забезпечене, яке забезпечував він. Просив не зважати на докази надані відповідачем оскільки вони не відповідають дійсності. Також просив не брати до уваги покази ОСОБА_3 так як він дитина і ним можна маніпулювати. Зазначив, що він не має на меті забрати дітей а лише бажає щоб вони мали гідне життя, яке можливе в Європі, в Україні у дітей не має майбутнього. Дітям буде ліпше навчатися і жити в Німеччині, розвиватися та мати перспективу у майбутньому. Просив ухвалити рішення зважаючи лише на інтереси дітей.

Представник позивача Котар С.В. в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, з підстав викладених в позовній заяві, просила х задовольнити, зазначила, що діти проживали у Німеччині у період 2018-2020 роки в Мюнхені, де для них були створені усі гідні умови, проживання, навчання та розвитку. Відповідач без згоди позивача вивезла дітей за межі Німеччини і перебування їх в Україні є незаконним, при цьому послалася на положення Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей. Зазначила що суд може не взяти до уваги бажання дитини а також, що при оцінці показів дитини необхідно зважувати на такі чинники як те що він був тривалий час під впливом матері, він є малолітнім, довгий час не спілкувався з батьком. Також зауважила, що в справі не надано достатніх доказів, що повернення дітей не буде відповідати їх інтересам.

В судовому засіданні від 01.12.2021 відповідач ОСОБА_2 суду пояснила, що надані нею відеозаписи, які вона також надавала суду м. Мюнхена робила вона з метою зафіксувати фізичне насильство з боку ОСОБА_1 , оскільки при зверненні до поліції щодо домашнього насильства у неї, на підтвердження таких фактів, було запитано підтверджуючи докази. Ці відеозаписи здійснювалися протягом тривалого часу приблизно з літа 2019 по березень 2020. Намагалася знімати відео так щоб це не помітив позивач тому що боялася за себе та дітей, а коли вона захищала дітей то він ще більше їх бив та казав що в цьому винна вона. Причиною побиття могло слугувати будь що. При цьому пояснила, що діти не були обізнані щодо відео зйомки. У судових дебатах відповідач посилалася на те, що під час проживання в Україні протягом чотирьох років позивач приїздив лише один раз. ОСОБА_3 ненавидить Німеччину, він ненавидить своє прізвище, і оскільки його ображали у Німеччині через колір шкіри він навіть хотів зробити операцію зі зміни кольору шкіри.

Представник відповідача Погорілецька А.В. в судовому засіданні заперечила проти задоволення позовних вимог, просила відмовити в позові в повному обсязі. Суду пояснила, що під час проживання в Німеччині позивач застосовував жорсткі заходи щодо ОСОБА_3 , з приводу чого між подружжям виникали суперечки, фізичне насилля з боку батька відносно ОСОБА_3 знайшло підтвердження в рішеннях Мюнхенських судів, на теперішній час медичні страховки дітей закінчилися, вони не мають реєстрації місця проживання в Німеччині. У Німеччині ОСОБА_3 не мав друзів, з нього знущалися, цькували однолітки про що він скаржився матері. Усі ці обставини спонукали ОСОБА_2 вивезти дітей до України, при цьому, на той час, вона мала на це право оскільки мала одноосібну опіку щодо визначення місця проживання дітей, на підставі рішення суду Мюнхену. Наразі для дітей створені усі умови для їх життя, розвитку, навчання. ОСОБА_3 подобається в школі, він відвідує позашкільні заклади. Повернення дітей до Німеччини може спричинити психічну травму, у зв`язку з чим існує серйозний ризик заподіяння фізичної та психічної шкоди, створення нетерпимої обстановки для дітей у разі їх повернення до Німеччини. Крім того зазначила, що не можна вважати Німеччину країною постійного місця проживання, оскільки ОСОБА_3 прожив 4 роки в Україні, є громадянином України як і ОСОБА_4 , яка навіть не знала німецької мови, також проживали в Австрії, Ірландії, а також у Німеччині, яка є останнім місцем проживання, але не постійним. Позивачем також не доведено, що Німеччина є його постійним місцем проживання.

В судовому засіданні від 26.11.2021 представник відповідача Примаков К.О. заперечив проти задоволення позову з підстав викладених у відзиві на позовну заяву, просив відмовити у його задоволенні. Зазначив, що ОСОБА_4 і ОСОБА_3 є громадянами України, позивач проживає в Швейцарії, не має власного житла. У Німеччині відносно ОСОБА_3 було фізичне насилля, в школі до нього погано ставилися, а тому вважає усі ці підстави унеможливлюють повернення дітей до Німеччини.

Представники третьої особи в судовому засіданні у вирішенні спору поклалися на розсуд суду, зазначили, що для дітей створені належні умови, проживання, навчання та розвитку на території України, мати уклала медичні декларації з лікарями, ОСОБА_3 відвідує школу, добре товаришує з однокласниками, ОСОБА_4 відвідує дитячий садок. Під час спілкування на засіданні комісії, куди були запрошені ОСОБА_2 та ОСОБА_3 останній повідомив, що він бажає залишитися в Україні. Під час судових дебатів представник третьої особи не погодилася з тим, що у дітей немає перспективи і можливості розвиватися в Україні з огляду на те, що діти навчаються, відвідують позашкільні заклади, їм створені усі належні умови для цього.

В судовому засіданні від 16.09.2021 судом заслухано думку дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який зазначив, що він проживав в Ірландії, Австрії, Німеччині, Україні. В Німеччині жив у місті Мюнхен з мамою, татом та сестрою. В Німеччині навчався в школі, але в перший раз пішов до школи в Україні, а потім переїхали в Австрію, потім в Ірландію , а потім у Німеччину, де у школі його ображали та обзивали, крали та ховали речі, били і навіть вчителька його не сприймала, ображали через колір шкіри. В Україні в Кривому Розі він навчається, йому тут школа більше подобається, в школі є такі ж діти як він, його ніхто не обзиває. В Україні йому жити краще, тут усі родичі, знайомі, друзі. В Німеччині друзів не було. В Німеччині він ходив на футбол, тут він також ходить на футбол та плавання. Себе в Німеччині не бачить, там йому погано, всі з нього сміються, він не бачив там нікого схожого на нього.

Суд, заслухавши сторони та їх представників, представника третьої особи, думку дитини ОСОБА_3 , свідків, дослідивши письмові та відеоматеріали, надані сторонами та третьою особою, дійшов висновку про відмову у позові з таких підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , громадянин Республіки Камерун, та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , громадянка України, перебували у зареєстрованому шлюбі з 28 грудня 2012 року, який був розірваний за рішенням Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 17 вересня 2020 року, яке набрало законної сили 19 жовтня 2020 року (т. 1, а.с. 9, 59-61, 94-95, 97).

ІНФОРМАЦІЯ_1 у місті Кривому Розі Дніпропетровської області Україна народився ОСОБА_3 , батьками якого у свідоцтві про народження серії НОМЕР_1 записані: батько ОСОБА_1 , громадянин Республіки Камерун, мати ОСОБА_2 , громадянка України (т.1, а.с. 10).

ІНФОРМАЦІЯ_2 у місті Дублін Ірландія народилася ОСОБА_4 , батьками якої у свідоцтві про народження, виданому 01 вересня 2017 року відділом реєстрації головного реєстратора Дублін, реєстраційний номер НОМЕР_2 , записані: мати ОСОБА_2 , батько ОСОБА_1 (т.1, а.с. 53-55).

Відповідно до посвідки на проживання виданої Районною адміністрацією Мюнхену ОСОБА_2 надано дозвіл на проживання з 25.09.2018 до 24.09.2022, дозволено працевлаштування (т.1 а.с. 62-64).

Відповідно до посвідок на проживання виданих Районною адміністрацією Мюнхену ОСОБА_3 та ОСОБА_4 надано дозвіл на проживання з 26.09.2018 по 20.06.2021 та 27.03.2022 відповідно (т.1, а.с. 49-51, 56-58).

Згідно з Підтвердженням страхових періодів, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , був застрахований за видом сімейне страхування, № пенсійного страхування 14010612М051, у періоди з 01.07.2018 по 04.10.2020, з 05.10.2020 по 31.01.2021 (т.1, а.с. 43-45, 228-229).

Згідно з Підтвердженням страхових періодів, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , була застрахована за видом сімейне страхування, № пенсійного страхування 14230817М510, у періоди з 01.07.2018 по 04.10.2020, з 05.10.2020 по 31.01.2021 (т.1, а.с. 17-19, 232-233).

Згідно з Довідкою-підтвердженням відвідування школи, виданого початковою школою в м. Мюнхен від 21.01.2021, ОСОБА_3 відвідував школу з 11.09.2018 по 20.12.2020 включно (т.1, а.с.46-48).

Згідно з Підтвердженням відвідування, виданого дитячим закладом відділу освіти і спорту м. Мюнхен від 19.01.2021, ОСОБА_3 відвідував групу подовженого дня у період з 07.10.2019 по 31.12.2020, кожен день після школи до 16.00 (т.1, а.с. 12-13).

Як вбачається з Членської картки № НОМЕР_4, ОСОБА_3 запрошувався до дитячого клубу на сезон 2020/2021 (т.1, а.с. 14-16).

Згідно з Підтвердженням відвідування дитячого садка, виданого дитячим закладом відділу освіти і спорту м. Мюнхен від 02.02.2021, ОСОБА_4 відвідувала дитячий садок з 12.10.2020 по 31.12.2020, час відвідування з понеділка по п`ятницю з 08.00 до 15.30 (т.1, а.с. 20-22).

Районний суд Мюнхена у сімейній справі № 537 F 3991/20 щодо тимчасового рішення суду про право батьківської опіки видав 26.10.2020 шляхом попереднього рішення суду, яким підкатегорія батьківського піклування, право визначати право на проживання, регулювання шкільних справ, питання дошкільного догляду та дитячого садка, регулювання медичного та терапевтичного лікування, застосування заходів щодо забезпечення молоді та представництво в органах влади та судах спільних неповнолітніх дітей ОСОБА_3 , народженого ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , народженої ІНФОРМАЦІЯ_2 , тимчасово передаються матері. Право батька на будь-який контакт з дітьми виключаються до 25.02.2021 (т.1, а.с. 103-111).

Підставою для видання рішення суду від 26.10.2020 було запобігання конкретному існуючому в даний час ризику для фізичного та/або психічного та емоційного розвитку дитини, з огляду на покарання та приниження, що відбуваються майже щодня згідно з попередньою інформацією, представляють конкретну загрозу фізичному та психічному розвитку дитини, уникнення ризику повторної травматизації дитини через відновлення контакту з батьком.

З наданого відповідачем Психологічного висновку від 10.12.2020 вбачається, що психологом, помічником дитячого та підліткового психотерапевта було подано до Мюнхенського окружного суду висновок про те, що пацієнт ОСОБА_3 знаходився з 02.10.2020 для діагностики та лікування травматичних розладів, ОСОБА_3 мав травматичний досвід з боку батька і страждав на посттравматичний стресовий розлад, який характеризується явним переживанням травматичного досвіду, фізичним перезбудженням та зникаючою поведінкою для уникнення якого йому необхідна стабільність та безпека у його оточенні (т.1, а.с.121-124).

Крім того відповідачем було надано завірену копію Запису в реєстрі записаного в закритому засіданні Мюнхенського окружного суду 07.05.2020, № справи 537 F 3991/20, під час якого ОСОБА_3 розповідав про себе та свою сім`ю, а також копії листів дитячого адвоката з рекомендаціями щодо необхідності отримання звіту сімейного психолога, який вказує оптимальні правила поводження для найкращого захисту інтересів дитини; вказані листи складені за результатами розмови, зокрема з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 (т.1, а.с. 125-130, 200-223).

Вищий земельний суд м. Мюнхен - 12-а Судова колегія у цивільних справах - Судова колегія у справах сім`ї у сімейній справі, реєстраційний номер 12 UF 1384/20 537 F 3991/20 AG Мюнхен щодо тимчасової постанови суду про батьківську опіку, прийняв 19.01.2021 наступне рішення:

рішенням від 26.10.2020 р. місцевий суд передав матері тимчасовим розпорядженням частину прав на опіку, а саме право на визначенням місця проживання дітей, право регулювати шкільні справи та питання щодо груп подовженого дня та дитячого садка, право регулювання медичного та терапевтичного лікування, а також на подання заяв на зонди щодо допомоги неповнолітнім, крім того, на представництво дітей перед офіційними установами та судами

у Пункті 2 рішення місцевий суд тимчасово заборонив спілкування батька з дітьми до 25.02.2021 р.

21.04.2020 р. місцевий суд під номером 537 F 3704/20 прийняв рішення про попередження насильства, в якому матері була надана спільна квартира подружжя в одноосібне користування та оголошено заборону на контакт та наближення

рішення про часткову передачу права опіки підлягає скасуванню; одностороння передача матері права на визначення місця проживання дитини була неприйнятною; з переїздом матері та дітей 30.12.2020 анулювалась суттєва основна передумова рішення суду першої інстанції, який заснував своє рішення на тому, що матір завірила в тому, що залишиться у Німеччині та погодиться тут на пропозиції підтримки, що відповідають правам та інтересам дітей, і на цій підставі тимчасова постанова не може більше діяти через від`їзд матері з дітьми з Німеччини, який на момент виїзду не порушував права спільної опіки через передачу одноосібного права на визначення місця проживання дитини, яка відбулась 26.10.2020, заборони на виїзд за кордон наразі немає (т. 1, а.с. 23-33).

Як вбачається з листування процесуальних представників ОСОБА_1 та ОСОБА_2 від 28.01.2021 було повідомлено що, оскільки рішення Мюнхенського окружного суду від 26.10.2020 було скасовано рішенням Вищого регіонального суду Мюнхена від 19.01.2021, існує спільна батьківська опіка над дітьми клієнтів, а також повідомили, що спільна дитина не має згоди на постійне перебування в Україні (т. 1, а.с. 37-39).

Відділ у справах громадянства, імміграції, реєстрації та легалізації м. Мюнхена 11.12.2018 надав довідку з місця проживання, у якій зазначив, що у муніципалітеті зареєстрована квартира: окреме житло - АДРЕСА_1 , діти які прописані за цією адресою: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 (т.1, а.с.40-42).

Як вбачається з довідки з місця проживання, виданої 23.03.2021 відділом у справах громадянства, імміграції, реєстрації та легалізації м. Мюнхена ОСОБА_3, ОСОБА_4 були прописані разом з ОСОБА_2 за колишньою адресою: АДРЕСА_1 , виїхали 20.12.2020 (т.1, а.с. 113-115).

Довідкою про реєстрацію особи громадянином України виданої Посольством України в Ірландії від 23.03.2018 за №61228/19-536-10, підтверджується, що ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 зареєстрована громадянкою України. Аналогічною довідкою виданою Посольством України в Республіці Австрія від 13.06.2017 за №6121/КВ/536-88/ГР підтверджується, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 зареєстрований громадянином України (т.1, а.с.184, 185).

Згідно з довідкою виданою Відділом реєстрації місця проживання громадян виконавчого комітету Покровської районної у місті ради від 19.01.2021 за адресою: АДРЕСА_3 зареєстровані, зокрема: ОСОБА_2 з 23.07.2002, ОСОБА_3 з 21.06.2012 (т. 1, а.с. 98).

Квартира за вказаною адресою належить на праві спільної часткової власності ОСОБА_25 , ОСОБА_29 , ОСОБА_2 , що підтверджується копією Витягу про реєстрації права власності на нерухоме майно №21347944 від 20.12.2008 (т. 1, а.с.101).

Співвласники квартири надали згоду на проживання в ній своїх неповнолітніх онуків ОСОБА_3 , ОСОБА_4 (т.1, а.с. 99-100).

Із матеріалів справи вбачається, що відповідачем ОСОБА_2 укладено відносно дітей декларації про вибір лікаря, який надає первинну медичну допомогу (т.1, а.с. 119-120).

ОСОБА_2 працевлаштована в Україні, що підтверджується копією наказу від 25.02.2021 про прийняття її на роботу з 01.03.2021 у ТОВ «Юніверстранс» на посаду заступника директора, з окладом 20 000 грн.; її дохід за березень 2021 склав, за відрахуванням обов`язкових платежів та податків склав 16100 грн. (т.1, а.с. 96, 189).

ОСОБА_3 навчається в 3-А класі Криворізької спеціалізованої школи І-ІІІ ступенів №71 Криворізької міської ради Дніпропетровської області (т.1, а.с. 186).

Згідно з наданою класним керівником зазначеного вище закладу характеристикою ОСОБА_3 навчається з 03.02.2021, є сумлінним, дисциплінованим учнем, вільно висловлюється російською мовою та досить успішно вивчає українську мову, відносини з однолітками зав`язав швидко, намагається триматися в епіцентрі всіх подій, домашній контроль на високому рівні, мати ОСОБА_2 часто відвідує школу, цікавиться успіхами ОСОБА_3 (т.1, а.с. 187).

01 січня 2021 року між приватним закладом Дитячо-юнацька спортивна школа з футболу «Футбольна академія «Гірник» та ОСОБА_2 , яка діє від імені ОСОБА_3 , укладено Договір щодо проходження дитиною спортивного навчання з футболу (т.1, а.с.117-118).

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , відвідує дитячий садок №104, групу 4 року життя з 01.02.2021, проявляє знання відповідно віку, вільно володіє і спілкується українською та російською мовами (т.1, а.с.188).

Крім того судом були досліджені письмові докази, які були долучені до матеріалів цивільної справи на виконання клопотання судового експерта про надання додаткових матеріалів для проведення судово-психологічної експертизи, а саме копії:повідомлення/Інформації про дитину, сім`ю (особу), яка перебуває у складних життєвих обставинах від 16.04.2021; алфавітної картки отримувача соціальної послуги; картки обліку роботи з сім`єю (особою) № М-10; заяви батьків чи законних представників дітей (дитини) від 16.04.2021; згоди на обробку персональних даних від 16.04.2021; Договору про здійснення психологічного консультування № М-10 від 22.04.2021; картки визначення індивідуальних потреб особи в наданні соціальної послуги консультування від 22.04.2021; Індивідуального плану надання соціальної послуги консультування за період 16.04.2021-23.07.2021; протоколів психодіагностичного інтерв`ю ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ; Інформації від 16.06.2021 про проведену корекційну роботу з малолітнім ОСОБА_3 , а також характеристику ОСОБА_2 , надану за місцем роботи ТОВ «Юніверстранс» та за місцем її проживання; копію Акту обстеження умов від 18.03.2021; копії висновків оцінки потреби сім`ї за період 18.03.2021-22.03.2021, 16.04.2021-22.04.2021 (т. 2, а.с. 130-175).

Відповідно до Висновку експерта №2918-21 за результатами проведення судово-психологічної експертизи, складеного 02 серпня 2021 року судовим експертом Дніпропетровського науково-дослідного інституту судових експертиз:

актуальний психологічний стан ОСОБА_3 на час дослідження свідчить про негативний емоційний стан підекспертного, який визначається підвищеними вразливістю та нестабільністю емоційного стану, тривожністю, невпевненістю у собі, вираженим емоційним дискомфортом, відчуттям малозначимості, безсилля; підекспертний у поведінці гальмує безпосередні вияви емоцій, почуттів виявляє виражений контроль, надмірну обережність, захисну обмежувальну поведінку, що підвищує рівень його психічної напруженості. Таким чином, враховуючи надані на дослідження матеріали, покази свідків, а також висновків психологів, та відеозаписи надані до суду Мюнхена, свідчать на користь перенесеної психічної травми ОСОБА_3 , ймовірно у період з вересня 2018 року по грудень 2020 року;

психологічний аналіз умов розвитку ОСОБА_3 під час проживання у Німеччині показує, що дитина протягом тривалого часу розвивалася в умовах сімейного конфлікту, насилля зі сторони батька, а також цькування з боку однолітків та вчителів. ОСОБА_3 болісно реагує на можливість повернення його до Німеччини. Умови, в яких знаходилася дитина негативно позначаються на психологічному благополуччі підекспертного ОСОБА_3 ;

умови у яких проживав ОСОБА_3 на території Німеччини негативно вплинули на дитину, та являлися психотравмувальними для ОСОБА_3 . Враховуючи умови, в яких проживав ОСОБА_3 , а також небажання дитини повертатися у країну попереднього проживання, повернення ОСОБА_3 в ті ж самі умови, ймовірно продовжить його психічні страждання та обумовить складнощі з адаптацією, що вірогідно створить нестерпну обстановку для нормального психічного розвитку дитини;

ознак, що свідчили би на користь того, що у ОСОБА_3 є складності з адаптацією до умов життя в Україні експертом не виявлено.

У зв`язку з тим що на момент дослідження ОСОБА_4 відноситься до дітей молодшого дошкільного віку (три роки) провести дослідження на цей час у відношенні неї не видається можливим (т. 2, а.с. 204-218).

В судовому засіданні за клопотанням сторони відповідача було продемонстровано відеозаписи, на яких, згідно пояснень відповідача, нею зафіксовано випадки насилля відносно ОСОБА_3 з боку позивача, і які були надані нею суду м. Мюнхена (т.1, а.с. 141).

Вирішуючи виниклий між сторонами у справі спір, суд виходить, перш за все з інтересів малолітніх ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , положень та принципів Загальної декларації прав людини, прийнятої і проголошеної резолюцією Генеральної Асамблеї ООН від 10 грудня 1948 року, Декларації прав дитини, проголошеної Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, Конвенції ООН про права дитини, прийнятої та відкритої для підписання, ратифікації та приєднання 20 листопада 1989 року, яка набрала чинності для України з 27 вересня 1991 року, Європейської соціальної хартії, яка вступила в силу 1 липня 1999 року, Конституції України, Закону України «Про охорону дитинства», Сімейного кодексу України, згідно з якими дитина внаслідок її фізичної і розумової незрілості потребує спеціальної охорони і піклування, особливої уваги, має право на особливий захист і допомогу для її благополуччя та гармонійного розвитку. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків.

Також, Україна приєдналася до Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей, укладеної 25 жовтня 1980 року в м. Гаага (Нідерланди) (далі - Конвенція), яка набула чинності для України з 1 вересня 2006 року.

Питання повернення дитини, яка не досягла 16 років і переміщена або утримується на території Україні, до держави постійного місця проживання дитини вирішується на підставі Конвенції 1980 року.

Відповідно до статті 9 Конституції України та статті 19 Закону України «Про міжнародні договори України» чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Положеннями частини першої статті 15 Закону України «Про міжнародні договори України» передбачено, що чинні міжнародні договори України підлягають сумлінному дотриманню Україною відповідно до норм міжнародного права.

Згідно зі статтями 1, 2 Гаазької конвенції 1980 року цілями цієї Конвенції є: забезпечення негайного повернення дітей, незаконно переміщених до будь-якої з Договірних держав або утримуваних у будь-якій із Договірних держав; та забезпечення того, щоб права на опіку і на доступ, передбачені законодавством однієї Договірної держави, ефективно дотримувалися в інших Договірних державах. Договірні держави вживатимуть усіх належних заходів для забезпечення досягнення цілей Конвенції на їхніх територіях. Для цього вони використовують самі швидкі процедури, наявні в їхньому розпорядженні.

Відповідно до частини першої статті 3 Конвенції 1980 року переміщення або утримування дитини розглядаються як незаконні, якщо: a) при цьому порушуються права піклування про дитину, що належать будь-якій особі, установі або іншому органу, колективно або індивідуально, відповідно до законодавства держави, у якій дитина постійно мешкала до переміщення або утримування; та b) у момент переміщення або утримування ці права ефективно здійснювалися, колективно або індивідуально, або здійснювалися б, якби не переміщення або утримування.

Виходячи зі змісту Гаазької конвенції, для прийняття рішення про повернення дитини необхідно встановити, по-перше, що дитина постійно мешкала в Договірній державі безпосередньо перед переміщенням або утримуванням (пункт «а» частини першої статті 3 Конвенції); по-друге, переміщення або утримування дитини було порушенням права на опіку або піклування згідно із законодавством тієї держави, де дитина проживала (пункт «b» частини першої статті 3 Конвенції); по-третє, заявник фактично здійснював права на опіку до переміщення дитини або здійснював би такі права, якби не переміщення або утримування (пункт «b» частини першої статті 3 Конвенції); по-четверте, чи є підстави для відмови у задоволенні позову, наявність виняткових обставин (ст. 13 Гаазької конвенції).

Частиною першою статті 12 Конвенції 1980 року передбачено, що якщо дитина незаконно переміщена або утримується так, як це передбачено статтею 3, і на дату початку процедур у судовому або адміністративному органі Договірної держави, де знаходиться дитина, минуло менше одного року з дати незаконного переміщення або утримування, відповідний орган видає розпорядження про негайне повернення дитини.

У справі, яка розглядається, у лютому 2021 року до Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу надійшла позовна заява позивача про забезпечення повернення неповнолітніх дітей до Німеччини, тобто до спливу одного року з моменту переміщення малолітніх ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в Україну, що відбулося у грудні 2020 року.

Статті 12, 20 Конвенції 1980 року містять перелік обставин, за наявності яких суд має право відмовити в поверненні дитини до місця постійного проживання.

Так, суд може відмовити в поверненні дитини у таких випадках: якщо з моменту переміщення пройшло більше року й дитина прижилась у новому середовищі (частина друга статті 12 Конвенції 1980 року); або якщо повернення не допускається основними принципами запитуваної держави в галузі захисту прав людини й основних свобод (стаття 20 Конвенції 1980 року).

Про наявність того, що дитина прижилась у своєму новому середовищі, можуть свідчити такі факти: дитина відвідує дошкільний навчальний заклад - садок, різноманітні гуртки; за дитиною здійснюється медичний догляд; у дитини є свої друзі, захоплення; дитина має сталі сімейні зв`язки; відбулась зміна мови спілкування та інші факти, які свідчать, що дитина вважає своє місце проживання постійним, комфортним і місцем проживання своєї родини тощо.

Зазначені факти підлягають оцінці у сукупності з дотриманням якнайкращих інтересів дитини як на цей час, так і в майбутньому, оцінкою думки дитини, якщо вона досягла такого віку й рівня зрілості, оцінки сімейної ситуації загалом, проведення збалансованого та розумного зважування інтересів учасників справи тощо.

Інтерес дитини в тому, щоб не бути вивезеною зі свого постійного місця проживання без достатніх гарантій стабільності в нових умовах, поступається перед основним інтересом будь-якої особи не бути підданій фізичній або психологічній загрозі або поміщеній в нетерпиму обстановку.

Згідно зі статтею 13 Конвенції 1980 року, незважаючи на положення попередньої статті (стаття 12 Конвенції 1980 року), судовий або адміністративний орган запитуваної держави не зобов`язаний видавати розпорядження про повернення дитини, якщо особа, установа або інший орган, що заперечує проти її повернення, доведуть, що: а) особа, установа або інший орган, що піклуються про дитину, фактично не здійснювали права піклування на момент переміщення або утримування чи заявник дав мовчазну згоду на переміщення або утримання; b) існує серйозний ризик того, що повернення поставить дитину під загрозу заподіяння фізичної або психічної шкоди або іншим шляхом створить для дитини нетерпиму обстановку. Судовий або адміністративний орган може також відмовити в розпорядженні про повернення дитини, якщо виявить, що дитина заперечує проти повернення і досягла такого віку і рівня зрілості, при якому слід брати до уваги її думку.

Під правами піклування розуміються відповідні повноваження, що виникають на підставі законодавчого акта, рішення судової або адміністративної влади, або внаслідок угоди, що тягне юридичні наслідки. Права піклування включають права, пов`язані з піклуванням будь-якої особи про дитину, і, зокрема, право визначати місце проживання дитини. Права доступу включають право переміщення дитини на обмежений час у місце інше, ніж місце її постійного проживання. Гаазька конвенція застосовується до будь-якої дитини, яка постійно проживала в Договірній державі безпосередньо перед вчиненням акта порушення прав піклування або доступу. Застосування Гаазької конвенції припиняється, коли дитина досягає віку 16 років.

Право піклування в контексті Гаазької конвенції охоплює не лише визначення батьками місця проживання дитини, а й вирішення питань про тимчасовий чи постійний виїзд дитини за межі держави, в якій вона проживає.

Крім того, важливим є те, щоб права піклування до переміщення дитини реально здійснювались особою, яка звернулася із заявою про повернення дитини на підставі Гаазької конвенції.

Обов`язок доведення наявності підстав для відмови у поверненні дитини Гаазька конвенція покладає на особу, яка вчинила протиправне вивезення або утримування дитини (особу, яка заперечує проти повернення дитини).

Згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди при розгляді справ застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Відповідно до практики ЄСПЛ рішення про повернення дитини до держави постійного місця проживання, прийняте на підставі Гаазької конвенції, відповідає пункту 1 статті 6 і статті 8 Конвенції.

У справі «Шнеерсоне і Кампанелла проти Італії» від 12 липня 2011 року, заява № 14737/09 Європейський суд з прав людини зазначив наступне: «рішення про повернення дитини до держави її постійного проживання на підставі Конвенції не може прийматися автоматично без урахування усіх важливих обставин, про що свідчать встановлені Конвенцією випадки, за яких компетентний орган може відмовити у наданні розпорядження про повернення дитини. При вирішенні таких справ суди повинні керуватися дотриманням найкращих інтересів дитини. Під найкращими інтересами дитини варто розуміти можливість збереження зв`язків з сім`єю, якщо не буде встановлено небажаність таких зв`язків, і можливість розвитку в здоровому середовищі. Суд повинен детально перевірити сімейну ситуацію і врахувати ряд факторів, зокрема, емоційного, психологічного, матеріального і медичного характеру, та надати розумну оцінку інтересам кожного із батьків та інтересам дитини, які мають найважливіше значення».

Європейський суд з прав людини зазначив, що «не лише зі статті 8 Конвенції, але й із самої Гаазької конвенції, враховуючи прямо закріплені в ній виключення до принципу своєчасного повернення дитини до її країни постійного проживання, безпосередньо випливає те, що таке повернення не може бути призначене автоматично або механічно (справи «Maumousseau and Washington v. France», «Neulinger and Shuruk v.Switzerland»). В контексті розгляду поданого в рамках Гаазької конвенції запиту про повернення, який, відповідним чином, є відмінним від провадження щодо батьківської опіки, поняття найкращих інтересів дитини повинне оцінюватися у світлі виключень, передбачених Гаазькою конвенцією, які стосуються плину часу (стаття 12), умов застосування Конвенції (стаття 13 (а) і існування «серйозного ризику» (стаття 13 (b), а також дотримання фундаментальних принципів запитуваної держави, що стосуються захисту прав людини та основних свобод (стаття 20). Це завдання стоїть в першу чергу перед національними органами запитуваної держави, які, зокрема, мають перевагу прямого контакту із зацікавленими сторонами. При виконанні свого завдання відповідно до статті 8 національні суди користуються свободою розсуду, яка при цьому залишається предметом європейського контролю, в рамках якого Суд розглядає відповідно до Конвенції рішення, які ці органи ухвалили, користуючись цією свободою. Суд вважає, що гармонійне тлумачення Європейської конвенції та Гаазької конвенції може бути досягнуте за умови дотримання наступних двох умов. По-перше, запитуваний суд повинен по-справжньому брати до уваги фактори, які можуть становити виключення до негайного повернення дитини в застосуванні статей 12, 13 і 20 зазначеної Конвенції, особливо якщо вони згадуються однією із сторін судового провадження. Такий суд потім повинен ухвалити рішення, яке є достатньо аргументованим з цього питання, з тим щоб Суд мав змогу перевірити, що ці питання були належним чином розглянуті. По-друге, ці фактори повинні бути оцінені у світлі статті 8 Конвенції (справа «Neulinger and Shuruk v.Switzerland»). Таким чином, Суд вважає, що стаття 8 Конвенції накладає на державні органи конкретне процесуальне зобов`язання в цьому відношенні: розглядаючи запит про повернення дитини, суди повинні розглянути не лише вірогідні твердження про «серйозний ризик» для дитини в разі її повернення, але й ухвалити рішення із наведенням конкретних підстав у світлі обставин справи. Як відмова в прийнятті до уваги заперечень щодо повернення, яке може підпадати під дію статей 12, 13 і 20 Гаазької конвенції, так і недостатнє наведення підстав в рішенні про відхилення таких заперечень суперечитиме вимогам статті 8 Конвенції, а також намірам та меті Гаазької конвенції. Необхідне належне вивчення таких тверджень, яке має підтримуватися наведенням національними судами підстав, які є не автоматичними чи стереотипними, а досить деталізованими в світлі виключень, викладених у Гаазькій конвенції, яка повинна тлумачитися вузько (справа «Maumousseau and Washington v. France»). Це також дозволить Суду, завдання якого не полягає в заміні національних судів, здійснити покладений на нього європейський нагляд (справа «Х проти Латвії», заява № 27853/09, рішення від 26 листопада 2013 року ).

Європейський суд з прав людини вказав, що «стаття 8 Конвенції наклала процесуальне зобов`язання на латвійські органи влади, вимагаючи, щоб правдоподібне твердження про «серйозний ризик» для дитини в разі повернення було ефективно розглянуте судами, а їхні висновки були викладені у вмотивованому судовому рішенні. Відповідно до статті 13 (b) Гаазької конвенції, суди, які розглядають запит про повернення, не зобов`язані задовольняти його, «якщо особа, установа або інший орган, який виступає проти повернення дитини, встановлює, що ... існує серйозний ризик». Саме той батько, який виступає проти повернення, повинен в першу чергу надати в цьому зв`язку достатні докази. Таким чином, у даній справі саме заявниця повинна була надати достатні докази на обґрунтування своїх тверджень, які, крім того, повинні були стосуватися існування ризику, спеціально кваліфікованого статтею 13 (b) як «серйозного». Крім того, Суд зазначає, що хоча останнє положення не є обмежувальним в питанні точного значення «серйозного ризику», - який може спричинити не тільки «фізичну чи психологічну шкоду», але й «нестерпну ситуацію», - воно не може тлумачитися у світлі статті 8 Конвенції як таке, що включає всі незручності, неминуче пов`язані з процесом повернення: виключення, передбачене в статті 13 (b), стосується лише ситуацій, які виходять за рамки того, що дитина може розумно витримати. Заявниця виконала своє зобов`язання, надавши звіт психолога про те, що існує ризик травми для дитини в разі негайного розлучення з її матір`ю. Крім того, вона також заявила, що Т. мав судимості, і послалася на випадки жорстокого поводження з його боку. Відповідно, латвійські суди повинні були провести ефективну перевірку, що дозволила б їм підтвердити або ж відхилити існування «серйозного ризику» (справа «В. v. Belgium»). Відповідно, Суд вважає, що відмова взяти до уваги таке твердження, підтримане заявницею в тому, що воно базувалося на висновках, наданих спеціалістом, які могли б розкрити можливе існування серйозного ризику за змістом статті 13 (b) Гаазької конвенції, суперечила вимогам статті 8 Конвенції. Питання про те, чи могла матір поїхати за своєю дитиною до Австралії і підтримувати контакт з нею, також слід було розглянути. Крім того, Суд підкреслює, що в будь-якому випадку, оскільки права, що гарантуються статтею 8 Конвенції, яка є частиною латвійського законодавства і підлягає прямому застосуванню, становлять «фундаментальні принципи запитуваної держави, які стосуються захисту прав людини та основних свобод» за змістом пункту 20 Гаазької конвенції, окружний суд не міг обійтися без розгляду таких питань з огляду на обставини справи».

У постанові Верховного Суду України від 21 жовтня 2015 року у справі № 6-1598цс15 зазначено, що: «обов`язок доведення наявності підстав для відмови у поверненні дитини Конвенція покладає на особу, яка вчинила протиправне вивезення або утримування дитини. Так, стаття 13 Конвенції передбачає, що судовий або адміністративний орган запитуваної держави не зобов`язаний видавати розпорядження про повернення дитини, якщо особа, установа або інший орган, що заперечує проти її повернення, доведуть, що: а) особа, установа або інший орган, що піклуються про дитину, фактично не здійснювали права піклування на момент переміщення або утримання, або дали згоду на переміщення або утримання, або згодом дали мовчазну згоду на переміщення або утримання; b) існує серйозний ризик того, що повернення поставить дитину під загрозу заподіяння фізичної або психічної шкоди або іншим шляхом створить для дитини нетерпиму обстановку».

У постанові Верховного Суду від 6 червня 2018 року у справі № 686/15274/14-ц (провадження № 61-20940) зазначено, що, відмовляючи у задоволенні позовних вимог про повернення неповнолітньої дитини на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, правильно застосувавши положення статей 3, 5, 12, 13, 20 Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей 1980 року, суди дійшли обґрунтованого висновку про те, що на час розгляду справи дитина прижилася у своєму новому середовищі а тому існує серйозний ризик того, що її повернення до країни постійного проживання поставить під загрозу заподіяння дитині фізичної або психічної шкоди або іншим шляхом створить для неї нетерпиму обстановку.

Відповідно до Висновку експерта № 2918-21 за результатами проведення судово-психологічної експертизи вбачається, що актуальний психологічний стан ОСОБА_3 на час дослідження свідчить про негативний емоційний стан підекспертного, який визначається підвищеними вразливістю та нестабільністю емоційного стану, тривожністю, невпевненістю у собі, вираженим емоційним дискомфортом, відчуттям малозначимості, безсилля; підекспертний у поведінці гальмує безпосередні вияви емоцій, почуттів виявляє виражений контроль, надмірну обережність, захисну обмежувальну поведінку, що підвищує рівень його психічної напруженості. Таким чином, враховуючи надані на дослідження матеріали, покази свідків, а також висновків психологів, та відеозаписи надані до суду Мюнхена, свідчать на користь перенесеної психічної травми ОСОБА_3 , ймовірно у період з вересня 2018 року по грудень 2020 року; психологічний аналіз умов розвитку ОСОБА_3 під час проживання у Німеччині показує, що дитина протягом тривалого часу розвивалася в умовах сімейного конфлікту, насилля зі сторони батька, а також цькування з боку однолітків та вчителів. ОСОБА_3 болісно реагує на можливість повернення його до Німеччини. Умови, в яких знаходилася дитина негативно позначаються на психологічному благополуччі підекспертного ОСОБА_3 ; умови у яких проживав ОСОБА_3 на території Німеччини негативно вплинули на дитину, та являлися психотравмувальними для ОСОБА_3 . Враховуючи умови, в яких проживав ОСОБА_3 , а також небажання дитини повертатися у країну попереднього проживання, повернення ОСОБА_3 в ті ж самі умови, ймовірно продовжить його психічні страждання та обумовить складнощі з адаптацією, що вірогідно створить нестерпну обстановку для нормального психічного розвитку дитини; ознак, що свідчили би на користь того, що у ОСОБА_3 є складності з адаптацією до умов життя в Україні експертом не виявлено.

В судовому засіданні психолог ОСОБА_44 пояснила, що вході роботи з ОСОБА_3 , у останнього спостерігається агресія захисного характеру та прагнення покарання для батька. Мовного бар`єру у спілкуванні з ОСОБА_3 не має зовсім. Хлопчик відмічає, що у нього багато друзів, тоді як у Німеччині в школі над ним знущалися через расову дискримінацію, однолітки над ним знущалися через колір шкіри, а в Україні він почувається гарно, він активно проводить вільний час. По відношенню до оточуючих людей агресивних або якихось проявів негативізму не спостерігається.

Статтею 12 Конвенції ООН про права дитини зобов`язано Держави-учасниці забезпечити дитині, здатній сформулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що стосуються дитини, при чому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком та зрілістю.

У статті 6 «Порядок прийняття рішення» Європейської конвенції про здійснення прав дітей визначено, що під час розгляду справи, яка стосується дитини, перед прийняттям рішення судовий орган надає можливість дитині висловлювати її думки, якщо внутрішнім законодавством дитина визнається такою, що має достатній рівень розуміння, і приділяє належну увагу думкам, висловленим дитиною.

Ці норми міжнародних договорів імплементовано у внутрішнє законодавство України, зокрема положення частини 1 статті 45 ЦПК України і статті 171 СК України.

Відповідно до статті 171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою, зокрема, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками спору щодо її виховання, місця проживання, зокрема.

Принцип додержання найкращих інтересів дитини також закладений і в Гаазькій конвенції. Неповернення дитини до країни проживання іноді може бути виправдане в силу об`єктивних причин, які відповідають інтересам дитини, на які вказують передбачені у цій конвенції виключення.

Отже, нормами ст.ст. 3, 9, 18 Конвенції про права дитини закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема, при вирішенні питань про місце проживання дитини у випадку, коли її батьки проживають окремо; про тимчасове розлучення з одним із батьків у зв`язку з необхідністю виїхати за межі країни, у якій визначено місце проживання дитини, з іншим із батьків з метою отримання освіти, лікування, оздоровлення та з інших причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя.

На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що в усіх рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їх найкращих інтересів повинно мати першочергове значення. Найкращі інтереси дитини залежно від їх характеру та серйозності можуть перевищувати інтереси батьків.

Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень ЄСПЛ, зокрема, у рішенні ЄСПЛ від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (§ 76).

У § 54 рішення ЄСПЛ від 07 грудня 2006 року № 31111/04 у справі «Хант проти України» зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі «Olsson v. Sweden» (№ 2) від 27 листопада 1992 року, Серія A, № 250, ст. 35-36, § 90) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини (рішення у справі «Johansen v. Norway» від 07 серпня 1996 року, § 78).

Питання справедливої рівноваги між інтересами батьків та інтересами дитини неодноразово аналізувалося Європейським судом з прав людини (далі - ЄСПЛ), практика якого відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» і частини четвертої статті 10 ЦПК України застосовується судом як джерело права.

У справі «Neulinger and Shuruk v. Switzerland» ЄСПЛ: а) вказав на необхідність гармонійного застосування при вирішенні цивільних справ про міжнародне викрадення дітей положень Гаазької конвенції 1980 року, статті 8 Європейської конвенції про захист прав людини 1950 року та Європейської конвенції про права дитини 1989 року (п. 132); б) підкреслив, що у цій категорії справ має бути забезпечено справедливий баланс між конкуруючими інтересами дитини та її батьків, при цьому першочергової уваги потребують саме інтереси найкращі інтереси дитини; та в) чітко визначив свою компетенцію перевіряти процедуру розгляду національним судом спору стосовно дитини, зокрема, чи були дотримані національним судом при застосовуванні і тлумаченні положень Гаазької конвенції 1980 року ті гарантії, які передбачено статтею 8 Європейської конвенції 1950 року (п. 133).

У рішеннях ЄСПЛ у справі «Maumousseau and Washington v. France» від 06 грудня 2007 року (§ 72), у справі «Neulinger and Shuruk v. Switzerland» від 06 липня 2010 року (§ 138) зазначено, що «не лише зі статті 8 Конвенції, але й із самої Гаазької конвенції, враховуючи прямо закріплені в ній виключення до принципу своєчасного повернення дитини до її країни постійного проживання, безпосередньо випливає те, що таке повернення не може бути призначене автоматично або механічно».

Стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачає, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Відповідно до положень частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Відповідно до частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Предметом цього позову є повернення малолітніх дітей в країну постійного проживання. Суд виходить з того, що відповідач виконала свій процесуальний обов`язок та надала на підтвердження своїх доводів належні, допустимі та достатні докази, які підтверджують існування серйозного ризику за змістом статті 13 (b) Конвенції, а тому суд встановив, що є підтвердженим існування серйозного ризику того, що повернення ОСОБА_3 та ОСОБА_4 поставить дітей під загрозу заподіяння фізичної або психічної шкоди та створить дитині нетерпиму обстановку.

Приймаючи таке рішення у справі суд ураховує, що відповідач та обоє неповнолітніх дітей є громадянами України.

Місце проживання відповідача та ОСОБА_3 зареєстроване у встановленому законом порядку в м. Кривому Розі.

Із матеріалів справи вбачається, що відповідач на час виїзду з дітьми з Німеччини мала одноособову опіку щодо вирішення питання місця проживання дітей, що констатував у своєму рішенні Вищий земельний суд м. Мюнхен, зазначивши: «…через від`їзд матері з дітьми з Німеччини, який на момент виїзду не порушував права спільної опіки через передачу одноосібного права на визначення місця проживання дитини, яка відбулась 26.10.2020 …», тож у суду відсутні підстави вважати, що на момент переміщення дітей відповідачем було порушено право позивача ОСОБА_1 на опіку та те, що позивач ОСОБА_1 фактично здійснював права на опіку до переміщення.

Також, суд дійшов висновку, що стороною відповідача належним чином підтверджено, що до та у момент переміщення дітей піклування про них з боку батька не було ефективним, адже згідно описаних вище рішень судів м. Мюнхена від 21.04.2020 та 26.10.2020 позивачу через необхідність попередження насильства оголошено заборону на контакт та наближення, матері була надана спільна квартира подружжя в одноосібне користування, а у подальшому відповідачу суд передав частину прав на опіку, зокрема на визначенням місця проживання дітей, право регулювати шкільні справи та питання щодо груп подовженого дня та дитячого садка, право регулювання медичного та терапевтичного лікування, тимчасово заборонив спілкування батька з дітьми до 25.02.2021.

Посилаючись на те, що позивач приймав участь та може у теперішній час в матеріальному забезпеченні дітей, останній не додав до своєї позовної заяви жодних доказів цього, зокрема ОСОБА_1 не надав суду відомостей про своє працевлаштування, про наявність у нього місця проживання на території Німеччині, хоча б на підставі договору оренди, натомість у своїх усних поясненнях під час судового розгляду позивач зазначав, що вже тривалий час проживає у Швейцарії у зв`язку з роботою, у Німеччину іноді приїжджає, де зупиняється у готелях.

Окрім вказаного, суд приймає до уваги думку старшої дитини ОСОБА_3 щодо його небажання повертатись до Німеччини. В силу свого віку та можливості висловити свою думку, ОСОБА_3 повідомив, що йому не подобалося проживання у Німеччині з причин, викладених судом вище, і в Україні йому краще жити.

Із матеріалів справи вбачається, що діти влаштовані та навчаються у школі та садку, мають певні досягнення, захоплення, друзів, вільно володіють українською мовою, забезпечені медичним обслуговуванням, перебувають у колі рідних, близьких людей.

Аналізуючи у сукупності з іншими вказаними вище доказами у справі суд приймає до уваги думку дитини, висновок №2918-21 за результатами проведення судово-психологічної експертизи, складений 02.08.2021 Дніпровським науково-дослідним інститутом судових експертиз, який узгоджується з показами психолога Криворізького міського центру соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді, висновком Комісії з питань захисту прав дитини Виконавчого комітету Покровської районної у місті ради, поясненнями свідків; та приходить до висновку, що за час проживання в України з січня 2021 року діти виявляють виражені ознаки сприятливого адаптування до умов проживання із матір`ю, відвідують виховні, навчальні заклади, гуртки та спортивні секції, мають друзів, захоплення, за ними здійснюється медичний догляд, діти володіють українською та російською мовами, що свідчить про те, що діти адаптувалися (прижилися) в Україні. Відповідно до висновку психолога психологічний аналіз умов розвитку ОСОБА_3 під час проживання у Німеччині показує, що дитина протягом тривалого часу розвивалася в умовах сімейного конфлікту, насилля зі сторони батька, а також цькування з боку однолітків та вчителів. ОСОБА_3 болісно реагує на можливість повернення його до Німеччини. Умови, в яких знаходилася дитина негативно позначаються на психологічному благополуччі підекспертного ОСОБА_3 ; умови у яких проживав ОСОБА_3 на території Німеччини негативно вплинули на дитину, та являлися психотравмувальними для ОСОБА_3 . Враховуючи умови, в яких проживав ОСОБА_3 , а також небажання дитини повертатися у країну попереднього проживання, повернення ОСОБА_3 в ті ж самі умови, ймовірно продовжить його психічні страждання та обумовить складнощі з адаптацією, що вірогідно створить нестерпну обстановку для нормального психічного розвитку дитини. Дитина категорично відмовляється від повернення до батька - ОСОБА_1 , а також до Німеччини, і цю думку дитини, яка досягла такого віку і рівня зрілості, при якому слід брати до уваги її думку, належить взяти до уваги. Таке повернення буде травмуючим для дитини та вплине на її фізичний та психологічний стан.

Наведене свідчить, що за встановлених та описаних вище умов повернення дітей до Німеччини не відповідає їх інтересам, приписам Конвенції, яка передбачає випадки, за яких національні органи можуть відмовити у поверненні дитини і такі випадки підтверджені доказами у цій справі. Тому неповернення дитини у цьому випадку є виправданим, адже за наведених обставин наявний ризик потрапляння дітей у нетерпиму обстановку.

Стосовно посилань позивача на порушення його прав як батька неповнолітніх дітей, суд зазначає, що рішення у справі про повернення дитини до держави її постійного проживання повинно забезпечувати не тільки права одного з батьків, а й відповідати інтересам дитини, що є необхідним у демократичному суспільстві, і втручання у право позивача, гарантоване статтею 8 ЄКПЛ, у даному випадку переслідує легітимну мету, а саме захист прав і свобод дітей в контексті прийняття рішення у якнайкращих інтересах цих дітей.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 2, 4, 5, 12, 13, 76-81, 89, 258, 259, 263-265, 268, 273, 353, 354 ЦПК України, Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, Конвенцією про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей, суд

У Х В А Л И В:

Відмовити в позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Служба у справах дітей Виконавчого комітету Покровської районної у місті ради, про забезпечення повернення неповнолітніх дітей до Німеччини.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів після проголошення рішення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , місце проживання: АДРЕСА_1 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , РНОКПП НОМЕР_3 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_3 .

Третя особа: Служба у справах дітей Виконавчого комітету Покровської районної у місті ради, , юридична адреса: Дніпропетровська область, м. Кривий Ріг, вул. Шурупова, 2.

Повне судове рішення складено 10 грудня 2021 року.

Суддя: О. В. Колочко