Справа № 347/1839/20
Провадження № 22-ц/4808/1624/21
Головуючий у 1 інстанції Драч Д. С.
Суддя-доповідач Пнівчук
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 грудня 2021 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої Пнівчук О.В.

суддів: Бойчука І.В., Томин О.О.

з участю секретаря Пацаган В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 та представника Головного управління Державної казначейської служби України в Івано-Франківській області на рішення Косівського районного суду від 15 вересня 2021 року, у складі судді Драч Д.С., у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної Поліції в Івано-Франківській області, Головного Управління Державної Казначейської Служби у Івано-Франківській області про відшкодування матеріальної і моральної шкоди,

в с т а н о в и в:

У жовтні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Косівського ВП ГУНП України в Івано-Франківській області та Головного Управління Державної Казначейської Служби у Івано-Франківській області про відшкодування матеріальної і моральної шкоди.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 26.03.2020 року працівниками Косівського ВП ГУНП України в Івано-Франківській області відносно нього було складено протокол про адміністративне правопорушення серії ДПР18 №374452, згідно якого 26.03.2020 року близько 13год.10хв. ОСОБА_1 в м. Косів по вул. Небесної Сотні, будучи продавцем закладу, який здійснює торгівлю побутовою технікою, продав USB зарядку від автомобільного прикурювача, чим порушив вимоги пп.3 п.2 Постанови КМУ N2215 від 16.03.2020 року не припинивши роботу закладу та здійснив продаж не засобу мобільного зв`язку, чим вчинив правопорушення, передбачене ст. 44-3 КУпАП.

10 червня 2020 року на підставі протоколу про адміністративне правопорушення серії ДПР № 374452 від 26.03.2020 року та поданими Косівським ВП до нього матеріалами - Косівським районним судом було прийнято постанову в адміністративній справі №347/653/20, якою ОСОБА_1 визнаний винним у вчиненні адміністративного правопорушення передбаченого ст.44-3 Кодексу України про адміністративні правопорушення, притягнуто ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності з накладенням стягнення у виді штрафу у розмірі 17 000 грн та стягнуто 420,40 грн судового збору.

Не погоджуючись із постановою суду, ОСОБА_1 оскаржив її в апеляційному порядку.

Постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 14.07.2020 року справу про адміністративне правопорушення № 347/653/20 відносно ОСОБА_1 було закрито на підставі п. 1 ст. 247 КУпАП за відсутністю самої події та за відсутністю у діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 44-3 КУпАП.

Таким чином у зв`язку з незаконними діями посадових осіб Косівського ВП, які ініціювали та здійснювали вказане провадження щодо позивача йому заподіяно матеріальну та моральну шкоду, на відшкодування якої він просить стягнути солідарно з відповідачів 7000 грн матеріальної шкоди та 250000 грн моральної шкоди.

Рішенням Косівського районного суду від 15 вересня 2021 року позовні вимоги ОСОБА_1 до Головного управління Національної Поліції в Івано-Франківській області, Головного управління Державної казначейської служби у Івано-Франківській області, про відшкодування матеріальної і моральної шкоди - задоволено частково.

Стягнуто з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в сумі 3000 гривень. У задоволенні інших позовних вимог відмовлено. Судовий збір ухвалено компенсувати за рахунок держави в порядку встановленому Кабінетом Міністрів України.

Не погоджуючись з рішенням суду, представник ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу.

Вважає рішення суду прийняте з грубим порушенням норм матеріального та процесуального права, без з`ясування дійсних обставин справи та без належної оцінки доказів.

Зазначає, що дії працівників Косівського ВП щодо складання відносно ОСОБА_1 протоколу про адміністративне правопорушення відповідно до положень пункту 4 частини 1 статті 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» є підставою для відшкодування позивачеві моральної шкоди, оскільки закриття судом справи про адміністративне правопорушення через відсутність в його складу свідчить про те, що ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності незаконно, відшкодування якої здійснюється незалежно від вини. Відшкодування моральної шкоди проводиться незалежно від того чи застосовувались з боку держави будь-які заходи примусу, чи було понесено собою витрати на погашення штрафу, накладеного судом.

Незаконне складання протоколу про адміністративне правопорушення призвело до хвилювання, фізичних і душевних страждань, викликало емоційну напругу, почуття образи, приниженої гідності, змусило ОСОБА_3 витрачати свій час для поновлення своїх прав. Внаслідок незаконного притягнення до адміністративної відповідальності нормальний уклад життя ОСОБА_3 був порушений. Позивач чотири місяці відновлював свої порушені права у суді, змушений був відновлювати авторитет та ділову репутацію, адже цю подію було висвітлено в засобах масової інформації.

Визначена у рішенні суду суму відшкодування моральної шкоди на думку позивача є не справедливою оскільки такий мізерний розмір не може слугувати достатньою компенсацією моральних переживань і страждань ОСОБА_3 .

Вважає, що внаслідок незаконних дій працівників Косівського ВП непропорційного та невиправданого втручання в охоронювані законом права на свободу та особисту недоторканість завдали ОСОБА_3 психологічних та моральних страждань на суму 250000 грн.

Щодо відшкодування матеріальної шкоди нанесеної позивачу у результаті незаконних дій відповідача, то ОСОБА_1 змушений був звертатися до адвоката для доведення своєї невинуватості та захисту своїх прав у суді. Згідно квитанції про сплату вартості правової допомоги, ОСОБА_1 було понесено витрати на правову допомогу у розмірі 7000 грн.

Зазначає, що ОСОБА_1 поніс матеріальні витрати на послуги, які отримав в судовому процесі, який розглядався за правилами КУпАП, де не передбачено компенсацію судових витрат на правову допомогу, які понесла особа, яку притягають до відповідальності. Апелянт вважає, що не зобов`язаний був представляти суду для відшкодування понесеної ним матеріальної шкоди детальний опис послуг, які він отримав, та Договір про надання правничої допомоги. Квитанція є достатнім доказом для доведення понесених позивачем матеріальних витрат.

Просить рішення суду скасувати, прийняти нове рішення, яким позовні вимоги позивача задовольнити у повному обсязі.

Представник Державної казначейської служби в апеляційній скарзі на рішення посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Вказує, що Головне управління Державної Казначейської служби України в Івано-Франківській області здійснює розрахунково-касове обслуговування розпорядників одержувачів бюджетних коштів, є окремою юридичною особою, має власний кошторис, печатку, самостійно несе відповідальність за власні дії, будь-яких протиправних дій відносно відповідача не здійснювало. Його права та охоронювані законом інтереси не порушувало, що підтверджується тим, що позивач не вказує на Головне управління Державної Казначейської служби України в Івано-Франківській області як на порушника своїх прав.

Вважає, що жодним нормативно-правовим актом не передбачено покладання відповідальності на Головне управління Державної Казначейської служби України в Івано-Франківській області за дії інших органів чи органів місцевого самоврядування.

Зазначає, що суд залучив до участі у справі в якості співвідповідача Головне управління державної казначейської служби України в Івано-Франківській області.

Відповідно до пункту 35 Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2011 року №845 Казначейство (Державна казначейська служба України) здійснює безспірне списання коштів державного бюджету для відшкодування (компенсації) шкоди, заподіяної громадянинові незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що провадить оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, органу прокуратури або суду.

Отже законні підстави для вирішення питання про взаємовідносини між позивачем та Головним управлінням казначейства відсутні.

Просить скасувати рішення суду і ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

Представник Головного управління Національної поліції в Івано-Франківській області Бичай Н.Р. подав відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 . Вважає доводи апеляційної скарги безпідставними, такими що не підлягають до задоволення в повному обсязі.

Зазначає, що наявність судового рішення про закриття провадження у адміністративній справі не є безумовним доказом заподіяння позивачу моральних страждань, а складений поліцейським протокол про адміністративне правопорушення не є рішенням по справі.

Оскільки у справі, яка розглядається підставою для відшкодування шкоди позивач вважає неправомірні дії працівника поліції в частині неналежного виконання своїх службових обов`язків, то відсутні спеціальні підстави для застосування статті 1176 ЦК України.

Вважає, що саме по собі складення протоколу про адміністративне правопорушення не свідчить про заподіяння особі моральних страждань.

Реалізація позивачем передбаченого КУпАП права на оскарження процесуальних рішень уповноваженого органу не є безумовним доказом неправомірності процесуальних рішень, дій чи бездіяльності в розумінні статті 1176 ЦК України. Заходи адміністративного стягнення за протоколом про притягнення позивача до адміністративної відповідальності за ст. 44-3 КУпАП до позивача взагалі не застосовувались.

Правових та законних підстав для відшкодування моральної шкоди за складання протоколу про притягнення до адміністративної відповідальності за ст. 44-3 КУпАП, як зазначав позивач, немає.

Позивач не довів жодними належними та допустимими доказами заподіяння йому працівниками поліції моральної та матеріальної шкоди.

Просить у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити в повному обсязі.

Апелянт ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2 у судове засідання апеляційного суду не з`явилися, представник апелянта ОСОБА_2 надіслала на адресу суду заяву, в якій підтримуючи вимоги апеляційної скарги просила здійснювати розгляд справи справи за відсутності апелянта та його представника.

Представник Головного Управління Державної Казначейської Служби у Івано-Франківській області Шикеринець Л.М. просила задовольнити вимоги поданої апеляційної скарги та заперечила доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 .

Представник Головного управління Національної Поліції в Івано-Франківській області - Бичай Н.Р. заперечив вимоги апеляційної скарги ОСОБА_1 .

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційних скарг, суд приходить до висновку, що апеляційна скарга представника ОСОБА_1 не підлягає задоволенню, апеляційна скарга представника Головного управління Державної казначейської служби України підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Судове рішення ухвалене судом першої інстанції відповідає вищезазначеним вимогам.

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив з того, що здійснення провадження у справі про притягнення до адміністративної відповідальності, яку в подальшому закрито судом за відсутністю складу адміністративного правопорушення, свідчить про незаконні дії посадових осіб, які ініціювали та здійснювали вказане провадження. З врахуванням принципів розумності та справедливості, конкретних обставин справи, а саме характеру та глибини душевних страждань, яких позивач зазнав у зв`язку з безпідставним притягненням до адміністративної відповідальності, незначною тривалістю судового розгляду його адміністративного позову, відсутністю тяжких наслідків для позивача, суд дійшов висновку, що розмір компенсації спричиненої моральної шкоди 3000 грн буде співмірним з допущеними порушеннями з боку відповідача. Надання позивачем копії квитанції до прибуткового касового ордера №14/07/20 від 14.07.2020 р. на суму 7000 грн за надання правової допомоги, виданої адвокатом Кулешір С.О., не є належним та достатнім доказом понесення позивачем матеріальної шкоди у розмірі 7000 грн за витрати у зв`язку із наданням правничої допомоги у справі про адміністративне правопорушення.

З таким висновком суду, погоджується колегія суддів з огляду на наступне.

Судом встановлено, що згідно з протоколом про адміністративне правопорушення серії ДПР 18 № 374452 від 26.03.2020 року, складеного ст. лейтенантом поліції ДОП Косівського ВП ГУНП в Івано-Франківській області Шатруком І.П., 26.03.2020 р. близько 13 год.10 хв. ОСОБА_1 в м. Косів по вул. Небесної Сотні, будучи продавцем закладу, який здійснює торгівлю побутовою технікою, продав USB зарядку від автомобільного прикурювача, чим порушив вимоги пп.3 п.2 Постанови КМУ №215 від 16.03.2020 року не припинивши роботу закладу та здійснив продаж не засобу мобільного зв`язку, за що передбачена адміністративна відповідальність за статтею 44-3 КУпАП.

Постановою Косівського районного суду Івано-Франківської області від 10.06.2020 року вирішено визнати винним ОСОБА_1 у вчиненні правопорушення, передбаченого ст.44-3КУпАП, та застосувати стягнення у виді штрафу 17000 грн.

Постановою судді Івано-Франківського апеляційного суду від 14.07.2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено, постанову Косівського районного суду від 10.06.2020 року про притягнення ОСОБА_1 за ст.44-3 КУпАП скасовано; справу про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 закрито на підставі п.1 ст.247 КУпАП - за відсутністю події і складу адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 44-3 КУпАП (а.с.5-6).

Із відповіді Управління кадрового забезпечення ГУНП в Івано-Франківській області №2582/108/12-2020 від 03.09.2020 року на звернення ОСОБА_1 зазначено, що факти, викладені ОСОБА_1 у зверненні частково підтвердились, в діях працівників Косівського ВП убачаються порушення дисциплінарного проступку (а.с.9).

Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої, пункту дев`ятого та абзацу дванадцятого частини другої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Звертаючись до суду з цим позовом, ОСОБА_1 зазначав, що підставою для відшкодування моральної шкоди є, зокрема незаконне притягнення його до адміністративної відповідальності та закриття справи про адміністративне правопорушення у зв`язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

У статтях 55, 56 Конституції України закріплено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до частин першої, другої статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пунктах 3, 9 постанови від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Згідно з частиною першою статті 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду.

Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу).

Пунктом 2 частини першої статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» визначено, що відшкодуванню підлягає шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 2 вказаного закону право на відшкодування шкоди у розмірах і у порядку, передбачених цим Законом, виникає, зокрема, у випадку закриття справи про адміністративне правопорушення.

Згідно з пунктом 5 статті 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» наведених у статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовується моральна шкода.

Тобто, здійснення провадження у справі про притягнення до адміністративної відповідальності, яка в подальшому закрита судом за відсутністю складу адміністративного правопорушення, свідчить про незаконні дії посадових осіб, які ініціювали та здійснювали вказане провадження (складання протоколу, отримання пояснень та інше).

У справі, яка переглядається, підставою для відшкодування шкоди є закриття справи про адміністративне правопорушення у зв`язку із відсутністю складу адміністративного правопорушення.

Відшкодування моральної шкоди провадиться незалежно від того, чи застосувались з боку держави будь-які заходи примусу, чи було понесено особою витрати на погашення штрафу, накладеного судом.

Вказані правові висновки викладено у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 жовтня 2019 року у справі № 569/1799/16-ц (провадження № 61-19000сво18).

При цьому, визначаючи розмір моральної шкоди, суд першої інстанції керувався принципами виваженості, розумності та справедливості та обґрунтовано стягнув на користь позивача 3000 грн.

Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції з дотриманням вимог статей 263-265 ЦПК України правильно встановив правовідносини, що склалися між сторонами, та дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення позову ОСОБА_1 , права якого були порушені незаконними діями працівників Косівського ВП.

Доводи апеляційної скарги про те, що при визначенні розміру моральної шкоди апеляційний суд не врахував завдання позивачу моральної шкоди у зв`язку з опублікуванням вказаного випадку в засобах масової інформації та порушенням психічних та фізіологічних процесів, погіршення стану здоров`я позивача, висновків суду не спростовують, оскільки позивачем не було надано суду доказів на підтвердження цього.

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, установлених цим Кодексом.

Згідно з частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 80 ЦПК України визначено, що достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Суд першої інстанції обґрунтовано дійшов до висновку, що позивачем не доведено заподіяння матеріальної шкоди в розмірі 7000 грн, оскільки сама лише копія квитанції до прибуткового касового ордера №14/07/20 від 14.07.2020 р. на суму 7000 грн за надання правової допомоги, виданої адвокатом Кулешір С.О., не свідчить, що саме у адміністративній справі №347/653/20, ОСОБА_1 було надано правову допомогу, та не є належним та достатнім доказом заподіяння позивачу матеріальної шкоди.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги представник ОСОБА_1 долучила до апеляційної скарги нові докази: копію супровідного листа заступника начальника Косівського ВП ГУНП №2/64/108/53/04-2020 від 16.03.2020 року, копію листа Косівського районного суду №347/11839/20/13757/2021 від 17.09.2021 року, копію договору про надання правничої допомоги №30/03/20/1 від 30.03.2020 року, акт №14/07/20 прийому-передачі послуг з надання правової допомоги від 14.07.2020 року та копія квитанції до прибуткового касового ордера №14/07/20 від 14.07.2020 р. на суму 7000 грн за надання правової допомоги, виданої адвокатом Кулешір С.О., з виправленням, в якій вказано у справі №347/653/20, які не було подано до суду першої інстанції.

Частиною 3 статті 368 ЦПК України передбачено, що докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Статтею 83 ЦПК України унормовано порядок подання доказів, згідно з яким сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду.

За положеннями частин 4, 5 цієї статті, якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу; у випадку визнання поважними причин неподання учасником справи доказів у встановлений законом строк суд може встановити додатковий строк для подання вказаних доказів.

Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї (частина 8 статті 83 ЦПК України).

Представник ОСОБА_1 не надала доказів неможливості подання вказаних документів до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від позивача. Зазначає, що ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2 не брали участі у судовому засіданні 15.09.2021 року при винесені оскаржуваного рішення.

Як видно з матеріалів справи представник ОСОБА_1 15.09.2021 року на електронну пошту суду першої інстанції надіслала клопотання про розгляд даної справи без участі позивача та його представника (а.с. 159-161).

Крім того, ОСОБА_2 неодноразово брала участь у судових засідання в підготовчому провадженні та подавала клопотання про приєднання документів до цивільної справи (а.с. 55-64).

Жодних обґрунтувань, з яких саме причин вказані докази не було подано позивачем до суду першої інстанції апеляційна скарга не містить.

Отже, долучені представником ОСОБА_1 до апеляційної скарги докази не підлягають прийняттю апеляційним судом.

Інші доводи апеляційної скарги представника ОСОБА_1 не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не спростовують висновки суду першої інстанції, та не містять підстав для скасування або зміни судового рішення з наведених позивачем підстав.

Разом з тим, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга представника Головного управління Державної казначейської служби України в Івано-Франківській області підлягає до часткового задоволення з огляду на наступне.

Відповідно до статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

Згідно з пунктом 1 Положення про ДКС України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 квітня 2015 року № 215 (далі - Положення), ДКС України (Казначейство) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра фінансів України і який реалізує державну політику у сферах казначейського обслуговування бюджетних коштів, бухгалтерського обліку виконання бюджетів.

Відповідно до покладених завдань Казначейство здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів боржників на підставі рішення суду (підпункт 3 пункту 4 Положення).

Отже, відповідачем у справі є держава Україна, яка бере участь у справі через відповідний орган державної влади. Кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України, тому відсутня необхідність зазначення у резолютивній частині рішення таких відомостей, як орган, через який грошові кошти мають перераховуватися, або номера чи види рахунку, з якого має бути здійснено стягнення/списання, оскільки такі відомості не впливають ні на підстави, ні на обов`язковість відновлення права позивача в разі встановлення судом його порушення, та за своє суттю є регламентацією способу та порядку виконання судового рішення, що має відображатися у відповідних нормативних актах, а не резолютивній частині рішення.

Відповідний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року у справі № 910/23967/16 (провадження № 12-110гс18).

Тобто кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України. У таких справах резолютивна частина судового рішення не повинна містити відомостей про суб`єкта його виконання, номери та види рахунків, з яких буде здійснено стягнення коштів.

Проте суд на це уваги не звернув та дійшов помилкового висновку про стягнення коштів на відшкодування моральної шкоди з Державного бюджету України через ДКСУ за рахунок коштів державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку. Тому резолютивну частину рішення суду першої інстанції слід змінити.

Відповідно до частини 4 статті 376 ЦПК України зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу представника Головного управління Державної казначейської служби України в Івано-Франківській області задовольнити частково, оскаржуване рішення суду змінити.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381-384, 389 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу представника Головного управління Державної казначейської служби України в Івано-Франківській області задовольнити частково.

Рішення Косівського районного суду від 15 вересня 2021 року змінити, виклавши абзац другий резолютивної частини в такій редакції: «Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в сумі 3000 (три тисячі) гривень».

В решті рішення суду залишити без зміни.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Повний текст постанови складено 06 грудня 2021 року.

Головуюча О.В. Пнівчук

Судді: І.В. Бойчук

О.О. Томин