РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 638/3393/19

Провадження № 2/638/1850/21

26.01.2021 року м. Харків

Дзержинський районний суд м. Харкова у складі:

головуючого судді Рибальченко Л.М.,

за участю секретаря судового засідання Мхітарян Л.Е.,

представника відповідача Зощенко О.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в місті Харкові цивільну справу за позовом Акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

встановив:

АТ КБ «Приватбанк» звернувся до Дзержинського районного суду м. Харкова суду з позовом до ОСОБА_1 , в якому просив стягнути з відповідача на користь АТ КБ «Приватбанк» заборгованість по кредитному договору № б/н від 23.02.2012 року у розмірі 127966,39 грн., в т.ч. 14992,72 грн. - заборгованість за кредитом, 112973,67 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом з 23.02.2012 по 29.12.2017 та судовий збір у розмірі 1921,00 грн.

В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на те, що 23.02.2012 року між АТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 укладено договір № б/н, у відповідності до умов якого ОСОБА_1 отримала кредит у розмірі 15 000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 27,60% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

У зв`язку з порушенням ОСОБА_1 умов кредитного договору № б/н від 23.02.2012 року станом на 31.01.2019 року має заборгованість в розмірі 321492,19 грн., а саме: 14992,72 грн. - заборгованість за кредитом; 302699,47 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом; 3800,00 грн. - заборгованість за пенею та комісією. Зазначає, що законодавством не передбачено вимагати від боржника повернення лише повної суми боргу, тому просить стягнути частину заборгованості в розмірі 127966,39 грн., а саме: 14992,72 грн. - заборгованість за кредитом, 112973,67 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом з 23.02.2012 по 29.12.2017 року.

Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 26.04.2019 року відкрито спрощене провадження.

Представник відповідача подав відзив, в якому просив в задоволенні позову відмовити у повному обсязі, у зв`язку з тим, що позивач не надав договору кредиту, анкета-заява, підписана відповідачкою, не містить інформації стосовно оформленої відповідачці картки та встановленого кредитного ліміту по картці, поставив під сумнів факт укладання кредитного договору, заперечив правильність розрахунку заборгованості та просив застосувати позовну давність і відмовити в позові. Також представником відповідача було подано клопотання про призначення експертизи та заява про заперечення проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження.

03.07.2019 року до суду надійшла відповідь на відзив в якій позивач зазначив, що анкета-заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг і тарифами Банку становить укладений між АТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 договір про надання банківських послуг, «Довідкою про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна» відповідачу встановлено поточну процентну ставку, вказано розмір комісій та штрафів, тощо. Крім того у відповіді на відзив позивач зазначив порядок нарахування процентів за кредитним договором, посилався на те, що Правилами надання банківських послуг строк позовної давності за кредитним договором був збільшений до 50 років, зазначив, що відповідачу неодноразово перевипускалася картка зі строком дії останньої з пере випущеної картки до останнього дня 05.2017 року.

02.07.2019 року до суду надійшла заява представника відповідача, в якій він просив залишити без розгляду відповідь позивача на відзив у зв`язку з пропуском процесуального строку з боку позивача.

У відповідь позивач надіслав суду відзив на заяву, в якій навів аргументи аналогічні раніше наданій відповіді на відзив.

Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 16.10.2019 року по справі призначено експертизу документів фінансово-кредитних операцій (судово-економічну експертизу), проведення якої доручено експертам ХНДІСЕ ім. М.С. Бокаріуса. 25.02.2020 року цивільну справу повернуто до суду без виконання ухвали про призначення експертизи у зв`язку з відсутністю оплати рахунку вартості експертизи. Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 20.07.2020 року ухвала Дзержинського районного суду м. Харкова від 16.10.2019 року та матеріали справи були повторно направлені до ХНДІСЕ ім. М.С. Бокаріуса для проведення призначеної експертизи.

Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 19.11.2020 року в задоволенні клопотання представника про розгляд справи в порядку загального позовного провадження відмовлено.

В судовому засіданні представник відповідача не підтримав раніше подану заяву про залишення без розгляду відповіді на відзив.

У судове засідання представник позивача не з`явився, надав до суду заяву, в якій позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив розглядати справу за його відсутності.

Представник відповідача заперечував проти задоволення позовних вимог.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши надані докази в їх сукупності, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог з огляду на наступне.

Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідного до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів , поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом встановлено, що 23.02.2012 року відповідачкою було підписано анкету-заяву о приєднані до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку.

У анкеті-заяві зазначено, що відповідачка згодна з тим, що ця заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг і тарифами Банку становить між нею та Банком договір про надання банківських послуг, а також, що вона ознайомилась та погодилась з Умовами та правилами надання банківських послуг і тарифами Банку, які були надані їй для ознайомлення.

До анкети-заяви Банк додав Витяг з тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та Витяг з Умов та Правил надання банківських послуг, які не підписані ОСОБА_1 .

Відповідно до наданого Банком розрахунку заборгованості позичальника ОСОБА_1 , станом на 31.01.2019 року сума заборгованості за кредитним договором становила 321492,19 грн., з яких 14992,72 грн. - заборгованість за кредитом; 302699,47 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом; 3800,00 грн. - заборгованість за пенею та комісією; 112973,67 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом з 23.02.2012 по 29.12.2017 року.

Ухвалою суду від 16.10.2019 року в даній справі призначено експертизу документів фінансово-кредитних операцій (судово-економічну експертизу), проведення якої доручено експертам ХНДІСЕ ім. М.С. Бокаріуса.

На вирішення експерта поставлені наступні питання:

1. Чи правильно визначено розмір заборгованості за кредитом та процентами за користування кредитом з 23.02.2012 року по 29.12.2017 року відповідно до укладеного договору б/н від 23.02.2012 року?

2. Який розмір заборгованості за кредитом та процентами за користування кредитом з 23.02.2012 року по 29.12.2017 року відповідно до укладеного договору № б/н від 23.02.2012 року, у разі якщо заборгованість визначена не вірно?

На виконання ухвали Харківським НДІ судових експертиз ім. Засл. проф. М.С.Бокаріуса проведено судову економічну експертизу № 14068, що складено 18.09.2020 року.

За результатами дослідження експертом зроблено наступні висновки:

По першому питанню. Проведеним дослідженням в обсязі наданих матеріалів встановити відповідність наявного розрахунку заборгованості позичальника перед АТ КБ «Приватбанк» умовам укладеного між сторонами кредитного договору № б/н від 23.02.2012 р. та розрахунковим документам, щодо видачі та погашення кредиту за цим кредитним договором не надається можливим в зв`язку з тим, що надані на дослідження виписки банку складені з недотриманням п.5.4, п. 5.5, п. 5.6 «Положення про організацію оперативної діяльності в банках України» затвердженого Постановою правління Національного банку України № 254 від 18.06.2003 р., яке зареєстровано в Міністерстві юстиції України від 08.07.2003 р. за № 559/7880 в частині відсутності обов`язкових реквізитів. Також, у ході проведення дослідження методом арифметичного перерахунку наданого у матеріалах справи розрахунку заборгованості за кредитним договором № б/н від 23.02.2012 р. станом на 31.01.2019р. встановлено, що зазначений розрахунок містить невідповідності у нарахуванні між зазначеними у ньому вихідними даними (відсоткова ставка) та нарахованими сумами заборгованості по відсотках.

По другому питанню: У ході проведеного дослідження методом арифметичного перерахунку (із збереженням вихідних даних) наданого у матеріалах справи розрахунку заборгованості за кредитним договором № б/н від 23.02.2012 р. станом на 31.01.2019 року встановлено, що заборгованість позичальника перед банком за період з 23.02.2012 по 29.12.2017 складає 23255,62 грн., у тому числі: прострочена сума основного боргу - 14992,72 грн.; строкова сума боргу за відсотками - 8147,44 грн.; прострочена сума боргу за відсотками - 115,46 грн.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в цьому випадку АТ КБ «ПриватБанк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

Сенс договору приєднання полягає у тому, що його умови визначені однією зі сторін у формулярах або інших стандартних умовах та можуть бути прийняті іншою стороною не інакше ніж шляхом приєднання до запропонованого договору в цілому. Тобто дійсно вільною в цьому випадку є воля виключно однієї сторони - тієї, яка пропонує для укладення договору саме формуляр (тобто банк). Інша сторона виявляє волю до укладення цього договору лише на стадії висловлення власної волі на стадії прийняття умов такого договору в цілому. Проте не повинно виникати сумнівів у тому, чи дійсно та які саме умови, викладені у формулярі або іншій стандартній формі, приймає позичальник.

У ситуації, коли є сумніви у тому, чи прийняті та які саме умови прийнято споживачем - позичальником, умови не можуть вважатися такими, що прийняті ним в цілому.

Конструкція договору приєднання, викладена у частині першій статті 634 ЦК України, полягає не у тому, що споживач зобов`язаний самостійно ознайомитися з умовами і правилами надання послуг, пропонованими однією стороною, а у тому, що споживач може лише до них приєднатися, не маючи можливості обговорювати умови договору приєднання, пропонуючи свої зміни тощо. Проте сама воля споживача на приєднання до певних умов такого договору, має бути однозначною та свідчити про певне її спрямування на досягнення згоди саме на певних умовах, запропонованих банком.

У законі як загальне правило визначено, що договір приєднання має викладатися на формулярі або іншій стандартній формі, яка має засвідчувати усі прийняті споживачем умови такого договору.

За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Таким чином, у разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

У анкеті-заяві позичальника від 23 лютого 2012 року процентна ставка не зазначена.

Позивач в позовній заяві, просить, у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав у борг позичальник), стягнути заборгованість за процентами за користування кредитними коштами.

Аналізуючи зміст наданих Умов та Правил надання банківських послуг, суд зазначає, що позивачем не доведено, що саме цей витяг з Умов та Правил надання банківських послуг розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у АТ КБ «ПриватБанк», а також те, що зазначені документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами, та, зокрема, саме у зазначеному в документах, що додані банком до позовної заяви, розмірах і порядках нарахування.

Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в Умови та Правила надання банківських послуг, і не спростовано позивачем під час розгляду справи, яка переглядається.

До спірних правовідносин також неможливо застосувати правила частини першої статті 634 ЦК України, за змістом яких договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та Правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим банком у період з часу виникнення спірних правовідносин (23 лютого 2012 року) до моменту звернення до суду із позовом (13 березня 2019 року), тобто кредитор міг додати до позовної заяви витяг з Умов та Правил надання банківських послуг у ПАТ КБ «ПриватБанк», у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та Правила надання банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, наданий банком витяг з Умов та Правил надання банківських послуг не може розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із ОСОБА_1 кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджує наведених обставин.

Водночас відповідно до частини четвертої статті 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Обґрунтування наявності обставин повинно здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що відповідає встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Надані ПАТ КБ «ПриватБанк» Умови та Правила, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім, і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.

Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у пункті 3 частини першої статті 3 ЦК України.

Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України.

Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору.

У частинах першій, третій статті 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою, споживачем банківських послуг (частина перша статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів»).

Згідно з пунктом 22 частини першої статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів» в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, споживач - це фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

Конституційний Суд України у Рішенні від 11 липня 2013 року у справі № 1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту.

Тому відсутні підстави вважати, що під час укладення договору з ОСОБА_1 АТ КБ «ПриватБанк» дотрималося вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, які вважав узгодженими банк.

Такі висновки відповідають правовій позиції, викладеній у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, (провадження № 14-131цс19).

Враховуючі відсутність узгоджених в установленому порядку умов кредитування між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 суд відхиляє висновок експерта № 14068, що складено 18.09.2020 року в частині визначення розміру заборгованості за процентами за користування кредитом.

Судом встановлено, що АТ КБ «Приватбанк» неодноразово перевипускав ОСОБА_1 платіжні картки зі строком дії останньої пере випущеної картки до останнього дня 05.2017 року, а саме: 23.02.2012 року картка № НОМЕР_1 строком дії до останнього дня 06.2015 року; 13.11.2012 року картка № НОМЕР_2 строком дії до останнього дня 05.2016 року; 16.01.2013 року картка № НОМЕР_3 строком дії до останнього дня 05.2016 року; 11.09.2012 року картка № НОМЕР_4 строком дії до останнього дня 09.2016 року; 21.08.2013 року картка № НОМЕР_5 строком дії до останнього дня 05.2017 року;

За змістом пунктів 2.3., 2.4., 3.3 Положення про порядок емісії спеціальних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням, затвердженого постановою Національного банку України від 30 квітня 2010 року № 223 (у редакції, що діяла станом на 23 лютого 2012 року - дату видачі всіх платіжних карток), спеціальний платіжний засіб є власністю емітента і може передаватись у власність або надаватися в користування клієнту відповідно до умов договору, на підставі якого надається та використовується спеціальний платіжний засіб (далі - договір).

Договір укладається в письмовій формі. Умови договору мають бути викладені державною мовою. Укладення договору іншою мовою здійснюється за домовленістю емітента та клієнта відповідно до законодавства України. Один примірник договору зберігається в емітента, а другий примірник договору емітент зобов`язаний надати клієнту під підпис. Емітент зобов`язаний під час видачі спеціального платіжного засобу надати клієнту договір, правила використання спеціального платіжного засобу і тарифи банку.

Кредитна схема передбачає здійснення користувачем платіжних операцій з використанням спеціального платіжного засобу за рахунок коштів, наданих йому банком у кредит або в межах кредитної лінії. Кредитна лінія під операції зі спеціальними платіжними засобами відкривається банком на визначений термін і в межах установленого договором ліміту заборгованості або граничної суми кредитування. Строк дії кредитної лінії, яка відкривається під спеціальні платіжні засоби, установлюється договором. Банк зобов`язаний після виконання взаємних зобов`язань або в разі розірвання чи закінчення терміну дії договору на вимогу користувача видати йому довідку про повернення спеціального платіжного засобу, крім випадків передавання його користувачу у власність, кредиту та процентів за користування ним.

Таким чином, у разі відкриття кредитної лінії за будь-якою з виданих клієнту платіжних карт, має укладатися кредитний договір.

Письмового договору між АТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 про укладення встановлення кредитного ліміту на платіжні картки № НОМЕР_2 від 13.11.2012 року, № НОМЕР_3 від 16.01.2013 року, № НОМЕР_4 від 11.09.2012 року, № НОМЕР_5 від 21.08.2013 року (заяви на видачу кредиту, підписаної відповідачем) позивач не надав.

Таким чином, відсутні підстави вважати, що під час випуску (перевипуску) платіжних карт між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 досягнуто домовленостей стосовно умов кредитування.

Зазначене збігається із правовою позицією викладеною в Постанові Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 червня 2020 року в справі № 569/13606/17-ц (провадження № 61-3426св19).

Судом встановлено, що фактично отримані та використані відповідачем кошти в розмірі 14992,72 грн., що відповідає тілу кредиту, в добровільному порядку АТ КБ «ПриватБанк» не повернуті, отже, відповідно до вимог частини другої статті 530 ЦК України позивач має право вимагати виконання обов`язку, строк (термін) виконання боржником якого не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, в будь-який час.

Разом з тим, відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність установлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Статтею 258 ЦК України передбачена спеціальна позовна давність для окремих видів вимог.

За зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку (частина п`ята статті 261 ЦК України).

Відповідно до частин першої, третьої статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку; після переривання перебіг позовної давності починається заново.

Правила переривання перебігу позовної давності застосовуються судом незалежно від наявності чи відсутності відповідного клопотання сторін у справі, якщо в останніх є докази, що підтверджують факт такого переривання.

До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку, можуть з урахуванням конкретних обставин справи належати, зокрема, часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій.

Вчинення боржником дій з виконання зобов`язання вважається таким, що перериває перебіг позовної давності лише за умови, якщо такі дії здійснено самим боржником або за його згодою чи дорученням уповноваженою на це особою.

Із розрахунку заборгованості, та виписки по рахунку ОСОБА_1 , що надані позивачем, вбачається, що відповідач здійснила останній платіж за кредитним договором - 25 серпня 2015 року шляхом поповнення готівковими коштами в терміналі самообслуговування. Платіж, здійснений 30 грудня 2015 року шляхом переказу з картки Приватбанк через додаток Приват24 відправник ОСОБА_2 не може вважатися здійсненим відповідачем або за згодою відповідача.

Таким чином, після переривання перебіг позовної давності починається заново, а саме з 25 серпня 2015 року. Позивач звернувся до суду 13 березня 2019 року, тобто з пропуском строку позовної давності.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Представник відповідача неодноразово робив заяву про застосування позовної давності в тому числі письмово у відзиві на позов.

Посилання позивача, на те, що Правилами надання банківських послуг строк позовної давності за кредитним договором був збільшений до 50 років не приймається судом до уваги, з огляду на таке:

Позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі (частина перша статті 259 ЦК України).

Згідно із частинами першою, другою статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Умови та Правила надання банківських послуг, у пункті 1.7.31 яких установлено позовну давність тривалістю в 50 років за кредитним договором, щодо вимог про повернення кредиту, відсотків, винагороди, неустойки (пені та штрафів), не містять підпису відповідача.

Такі висновки відповідають правовій позиції, викладеній у постанові Великої Палати Верховного Суду від 06 лютого 2019 року у справі № 202/26885/13-ц, (провадження № 14-491цс18).

Таким чином, позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволенню не підлягають, у зв`язку із застосуванням наслідків порушення строків позовної давності.

Питання про стягнення судових витрат суд вирішує відповідно до ст. 141 ЦПК України.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.141, 200, 258, 259, 263-265 ЦПК України, суд,

ухвалив:

В задоволенні позовних вимог Акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості відмовити.

Стягнути з Акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» (Код , МФО 305299, м. Київ, вул. Грушевського, 1д) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_6 , адреса: АДРЕСА_1 ) понесені судові витрати в розмірі 23550,00 грн.

Учасники справи можуть отримати інформацію щодо справи за вебадресою: http://dg.hr.court.gov.ua/sud2011/ на Офіційному вебпорталі судової влади України.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Харківського апеляційного суду через Дзержинський районний суд м. Харкова протягом 30 днів з дня виготовлення повного рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя