Номер провадження 2/754/4826/21
Справа №754/7995/21
РІШЕННЯ

Іменем України

22 листопада 2021 року Деснянський районний суд міста Києва в складі

головуючого судді Таран Н.Г.,

секретаря судового засідання Куценко Ю.В.,

за участю:

позивача: ОСОБА_1

відповідача: ОСОБА_2

представника відповідача- адвоката Захарова О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про встановлення юридичного факту сумісного проживання однією сімєю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, -

В С Т А Н О В И В:

В травні 2021 року до Деснянського районного суду м. Києва звернувся позивач із зазначеним позовом, в обґрунтування якого зазначив, що в травні 2015 року позивач познайомився з ОСОБА_3 . З 6.05.2015 р. вони почали проживати однією сім`єю в цивільному шлюбі без реєстрації шлюбу та вели спільне господарство спочатку у належній ОСОБА_3 комунальній квартирі за адресою: АДРЕСА_1 . Зазначена квартира кілька років була виставлена на продаж, однак в зв`язку з тим, що перебувала у поганому стані та потребувала ремонту, не могли продати її, у зв`язку з чим позивач особисто купував та встановлював у квартирі змішувач на кухню, унітаз та бойлер. Також, разом придбали спальний гарнітур (стінку) «Каспій». Також продав належний позивачу автомобіль «ВАЗ 21063» за 1 000 доларів США, які ОСОБА_3 взяла особисто. В подальшому позивач разом з ОСОБА_3 за спільні кошти придбали автомобіль «ВАЗ 21093» д.р.з. НОМЕР_1 , 1992 року випуску. 16.10.2019 р. у відповідності до попереднього договору, укладеного 13.09.2019 р. ОСОБА_3 за кошти, виручені від продажу її комунальної квартири за адресою: АДРЕСА_1 , кошти в розмірі 3 000 доларів США, їм позичила матір позивача ОСОБА_4 на придбання квартири та 17 000 грн. на нотаріальне оформлення договору купівлі-продажу, придбала квартиру за адресою: АДРЕСА_2 (відповідно до Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про право власності № 184933413 від 16.10.2019 р.). В листопаді 2018 року ОСОБА_3 захворіла на рак правої легені 4 стадії. Починаючи з листопада ОСОБА_3 проходила періодично лікування (курси хіміотерапії). 18.03.2019 р. ОСОБА_3 встановили 2 групу інвалідності, а ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 - померла. Протягом всього часу хвороби ОСОБА_3 саме позивач піклувався про неї, купував ліки, продукти харчування. Її рідний син ОСОБА_2 (відповідач) ІНФОРМАЦІЯ_2 проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 . Жодного разу не цікавився долею померлої ОСОБА_3 , не надавав ні фінансової, психологічної підтримки. Взагалі самоусунувся від виконання своїх обов`язків щодо утримання своєї непрацездатної матері.

Таким чином, починаючи з 06 травня 2015 р. до 28.12.2020 р. позивач та померла ОСОБА_3 проживали однією сім`єю у цивільному шлюбі без реєстрації та вели спільне господарства , придбали за спільні кошти квартиру. На даний час постало питання про оформлення спадщини, що відкрилася після смерті ОСОБА_3 , однак оскільки вони не перебували в офіційному шлюбі, а факт спільного проживання судом не встановлений, тому позивач не може звернутися в нотаріальну контору із заявою про прийняття спадщини.

Враховуючи викладене, позивач вважає, що він проживав однією сім`єю як чоловік та жінка без реєстрації шлюбу з померлою ОСОБА_3 , з 06 травня 2015 р. по день її смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 з усіма правами та обов`язками, що випливають з положень ст. 1264 ЦК України., тому просить суд встановити факт проживання однією сім`єю як чоловік та жінка без реєстрації шлюбу в період з 06 травня 2015 р. по день її смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 . Витребувати у відповідача свідоцтво про смерть ОСОБА_3 .

Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 28.05.2021 року позовну заяву залишено без руху та надано час для усунення недоліків.

Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 08.07.2021 року відкрито провадження у справі, розгляд справи проводити в загальному позовному провадженні.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 підтримав позовні вимоги, за викладеними в позові обставинами та просив їх задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 та представник відповідача адвокат Захаров О.В. в судовому засіданні заперечували проти позову, за викладених у відзиві обставинах та просили відмовити в задоволенні позовних вимог.

Вислухавши пояснення учасників справи, показання свідків, судом встановлено наступне.

Допитаний у судовому засіданні свідок ОСОБА_5 суду пояснив, що він сусід померлої ОСОБА_3 , проживає за адресою АДРЕСА_3 з середини літа 2020 року. Познайомилися з позивачем рік тому. Вважав позивача та ОСОБА_3 подружжям.

Допитана у судовому засіданні свідок ОСОБА_6 суду пояснила, що відповідача не знає, позивача знає. Вона є ріелтором, з позивачем та ОСОБА_3 познайомилася в 2016 році, вони звернулися до неї з приводу продажу частини квартири, яка належала ОСОБА_3 . Свідок сприймав їх як сім`ю, вони разом вирішували проблеми ремонту квартири для продажу. Потім разом звернулися щодо купівлі квартири. Пізніше ОСОБА_3 повідомила свідку, що знайшла квартиру на Троєщині . Знає від матері позивача, що вона їм допомагала. Родину позивача свідок знала з початку 2000 р. і мама позивача повідомила свідку десь у 2015 р., що у позивача з`явилася своя родина. Зі слів ОСОБА_3 зрозуміла що у них спільний бюджет, оскільки позивач робив ремонт у квартирі. Також ОСОБА_3 повідомила свідку, що вони разом з позивачем продали машини та купили спільну. Квартиру на АДРЕСА_4 , спочатку продавали за 80 000 доларів США, а продали за 40 000 доларів США. Зі слів матері позивача знає, що позивач їздив з ОСОБА_3 у лікарню.

Допитана у судовому засіданні свідок ОСОБА_9 з боку відповідача суду надала слідуючі пояснення. Є сестрою померлої ОСОБА_3 , свідка ОСОБА_6 ніколи не бачила. Позивача взагалі бачила лише декілька разів, що у них були якісь відносини з ОСОБА_3 не знає. За тиждень до смерті ОСОБА_3 , завезла її до хоспісу і була у неї кожен день. Один раз позивач приїхав у хоспіс з якимось товаришем, вчинив сварку з ОСОБА_3 і пішов. В свідка були ключи від квартири ОСОБА_3 , як сестра померла до квартири потрапити не змогла щоб взяти речі померлій ОСОБА_3 . В квартирі був позивач з якоюсь жінкою, в квартирі було багато бутилок з алкоголем, відбувалася гульня.

Допитана у судовому засіданні свідок ОСОБА_10 з боку відповідача суду пояснила, що вона була подругою померлої ОСОБА_3 , дружили більше 20 років. Позивач не був на похороні ОСОБА_3 , син ОСОБА_3 (відповідач) ніс всі витрати на поховання. Про хворобу ОСОБА_3 , вона дізналася десь 2016 - 2017 р. р. Також надавала допомогу на лікування та на поховання. Зі слів ОСОБА_3 знає, що коли ОСОБА_3 прийшла до дому після операції то застала позивача з іншою жінкою. Перед смертю ОСОБА_3 , позивач прийшов до ОСОБА_3 , посварився і пішов.

Допитаний у судовому засіданні свідок ОСОБА_11 з боку відповідача суду пояснив, що з відповідачем друзі, позивача бачив один раз. 30.11.2020 р. йому подзвонив відповідач і попросив поїхати з ним за проханням його матері до них додому. Коли вони приїхали, позивач був з якоюсь жінкою, все в квартирі хаотично лежало, вони вигнали позивача разом з жінкою, уходити позивач не хотів.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Відповідно до вимог ст. 76-83 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на не вчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину не вчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оцінюючи аргументи, викладені в позовній заяві суд в тому числі керується прецедентною практикою Європейського суду з прав людини, який зазначав, що хоча п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. (рішення у справі «Руїз Торіха проти Іспанії» (Ruiz Toriya v. Spaine), рішення від 09.12.94 р., Серія A, № 303-A, параграф 29).

Згідно з вимогами п. п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин.

Як передбачено ч.1 ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

У відповідності з ч.1 ст.16 ЦК України та ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

За вимогами п.4 ч.1 ст. 315 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу.

Відповідно до ч. 2 ст. 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Відповідно до частин другої, четвертої статті 3 Сімейного кодексу України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

За положеннями частини другої статті 21 СК України проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя.

Пунктом 6 рішення Конституційного Суду від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 установлено, що до членів сім`ї належать особи, які постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, а й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т.п.

Відповідно до ч. 2 ст. 3 Сімейного кодексу України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Звертаючись до суду позивач просив встановити факт проживання однією сім`єю з ОСОБА_3 з 2015 року.

Частиною 1 статті 315 ЦПК України встановлено перелік справ про встановлення фактів, які розглядає суд. Даний перелік не є вичерпним та ч.2 вказаної статті передбачено, що у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Відповідно до п.21 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» при вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила частини другої статті 3 СК України про те, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Зазначений п`ятирічний строк повинен виповнитися на момент відкриття спадщини і його необхідно обчислювати з урахуванням часу спільного проживання зі спадкодавцем однією сім`єю до набрання чинності цим Кодексом.

До спадкоємців четвертої черги належать не лише жінка (чоловік), які проживали однією сім`єю зі спадкодавцем без шлюбу, таке право можуть мати також інші особи, якщо вони спільно проживали зі спадкодавцем, були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки, зокрема, вітчим, мачуха, пасинки, падчерки, інші особи, які взяли до себе дитину як члена сім`ї, тощо.

Відповідно до абзацу другого п. 2 вказаної вище Постанови якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд із заявою про встановлення цих фактів, яка, у разі відсутності спору, розглядається за правилами окремого провадження. Зокрема, у такому порядку суди повинні розглядати заяви про встановлення родинних відносин із спадкодавцем, проживання з ним однією сім`єю.

Пунктом 6 Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 встановлено, що до членів сім`ї належать особи, що постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, але й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т.п.

Європейський суд з прав людини, надаючи власне визначення терміну «сімейне життя», вказує на те, що сімейне життя може існувати там, де між особами не існує жодних юридичних зв`язків. Так, у справі «Ельсхольц проти Німеччини» суд визначив, що «поняття сім`ї (за статтею 8 ЄКПЛ) не обмежується стосунками на основі шлюбу і може охоплювати інші «сімейні» de facto зв`язки, коли сторони проживають разом поза шлюбом».

Для підтвердження проживання однією сім`єю необхідно підтвердити факт спільного проживання, ведення спільного господарства зі спадкодавцями, наявність спільного бюджету, піклування та підтримку один одного морально і матеріально не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.

Відповідно до ст.1264 ЦК України, у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш ніж п`ять років до часу відкриття спадщини.

Згідно ч.1 ст.1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Згідно ч.2 ст.1258 ЦК кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.

Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У відповідності зі ст.55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Статтями 15 та 16 ЦК України передбачено право особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Стаття 76 ЦПК України, передбачає, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно вимог ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, обставини, визнані сторонами, не підлягають доказуванню, а обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

При цьому, на підтвердження своїх позовних вимог позивачем не надано належних та допустимих доказів, на підставі яких дійсно можливо було б встановити те, що позивач та ОСОБА_3 , в період з травня 2015 року по 28.12.2020 рік проживали однією сім`єю, як чоловік та дружина без реєстрації шлюбу виходячи з наступного.

Встановлення факту проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без реєстрації шлюбу передбачає доведення перед судом факту спільного їх проживання, наявності у них спільного побуту, виникнення між ними у зв`язку із цим взаємних прав та обов`язків, притаманних подружжю. Під спільним проживанням слід розуміти постійне фактичне мешкання чоловіка та жінки за однією адресою, збереження ними у такому житлі переважної більшості своїх речей, зокрема щоденного побутового вжитку, сприйняття ними цього місця проживання як свого основного, незалежно від того, що будь-хто із них за особливістю своєї роботи/служби зумовлений тривалий час бути відсутнім за цим місцем проживання (несення військової служби, вахтовий метод роботи). Спільний побут, в свою чергу, передбачає ведення жінкою та чоловіком спільного господарства, наявність спільного бюджету, витрат, придбання майна для спільного користування, в тому числі за спільні кошти та внаслідок спільної праці, спільна участь в утриманні житла, його ремонт, спільне харчування, піклування чоловіка та жінки один про одного/надання взаємної допомоги тощо. До прав та обов`язків, притаманних подружжю, слід віднести зокрема, але не виключно, існування між чоловіком та жінкою, реалізацію ними особистих немайнових прав, передбачених главою 6 СК України, тощо. При цьому має бути встановлена і доведена саме сукупність вказаних усталених обставин та відносин, оскільки самі по собі, наприклад, факти перебування у близьких стосунках чоловіка та жінки або спільна присутність їх на святах, або пересилання коштів, або періодичний спільний відпочинок, або проживання за однією адресою, факт реєстрації за такою адресою при відсутності інших наведених вище ознак не можуть свідчити, що між чоловіком та жінкою склались та мали місце усталені відносини, притаманні подружжю.

Наведені вище правові висновки суду повністю узгоджуються із правовими позиціями, викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі №554/8023/15-ц, постановах Верховного Суду від 26 вересня 2018 року у справі №244/4801/13-ц, від 28 листопада 2018 року в справі №127/11013/17, від 16 січня 2019 року у справі №343/1821/16-ц, від 27 лютого 2019 року у справі№522/25049/16-ц, від 27 березня 2019 року у справі №354/693/17-ц, від 17 квітня 2019 року у справі №490/6060/15-ц, від 15 серпня 2019 року у справі №588/350/15, від 23 вересня 2019 року у справі №279/2014/15-ц, від 10 жовтня 2019 року у справі №748/897/18, від 11 грудня 2019 року в справі №712/14547/16-ц, від 12 грудня 2019 року у справі №490/4949/17, від 18 грудня 2019 року в справі №761/3325/17-ц, від 24 січня 2020 року в справі №490/10757/16-ц, від 09 листопада 2020 року №757/8786/15-ц.

Належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу можуть бути, зокрема, але не виключно: свідоцтва про народження дітей; довідки з місця проживання; свідчення свідків; листи ділового та особистого характеру тощо; свідоцтво про смерть одного із «подружжя»; свідоцтва про народження дітей, в яких чоловік у добровільному порядку записаний як батько; виписки з погосподарських домових книг про реєстрацію чи вселення; докази про спільне придбання майна як рухомого, так і нерухомого (чеки, квитанції, свідоцтва про право власності); заяви, анкети, квитанції, заповіти, ділова та особиста переписка, з яких вбачається, що «подружжя» вважали себе чоловіком та дружиною, піклувалися один про одного; довідки житлових організацій, сільських рад про спільне проживання та ведення господарства та ін. Аналогічна правова позиція міститься у постанові Верховного Суду від 15 липня 2020 року по справі №524/10054/16.

В контексті визначення можливих доказів, їх оцінки як достатніх слід також відзначити, що згідно усталеної судової практики самі лише показання свідків не можуть бути єдиною підставою для встановлення факту спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу (постанова Верховного Суду від 12 грудня 2019 року по справі №466/3769/16-ц).

Надані позивачем докази, а саме покази свідків та надані особисті пояснення, свідчать лише про існування між позивачем та ОСОБА_3 у певний період часу близьких, романтичних стосунків як між чоловіком та жінкою, які не можна ототожнювати із подружніми/шлюбними відносинами.

З огляду на викладене, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позивачем не надані належні та допустимі докази, на підтвердження факту проживання однією сім`єю та ведення спільного господарства, а відтак, позовна заява не обґрунтована і не підлягає задоволенню, оскільки матеріалами справи не встановлено, що позивач та ОСОБА_3 з травня 2015 року до ІНФОРМАЦІЯ_3 смерті останньої - проживали однією сім`єю, були пов`язані спільним побутом, вели спільне господарство. Позовні вимоги позивача необхідно залишити без задоволення.

Враховуючи те, що позовні вимоги позивача залишено без задоволення підстави для стягнення з відповідача судових витрат в порядку ст.141 ЦПК України, відсутні.

Враховуючи вищевикладене, керуючись ст. ст. 3, 4, СК України, ст. 1264 ЦК України, положеннями Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 р. №5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», Постанови Пленуму "Про судову практику у справах про спадкування" за N 7 від 30.05.2008 р., ст. ст. 234, 256, 294, 315 - 319 ЦПК України, -

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про встановлення юридичного факту сумісного проживання однією сімєю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу - залишити без задоволення.

Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня проголошення судового рішення.

Повний текст рішення складено 02.12.2021 року.

Суддя: Н.Г.Таран