Справа № 149/1598/20
Провадження № 22-ц/801/101/2021
Головуючий у суді 1-ї інстанції Павлюк О. О.
Доповідач:Оніщук В. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 лютого 2021 рокуСправа № 149/1598/20м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача: Оніщука В.В.,

суддів: Рибчинського В.П., Медвецького С.К.,

учасники справи:

позивач: Уланівська сільська рада Хмільницького району Вінницької області,

відповідач: ОСОБА_1 ,

розглянувши у порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи, апеляційну скаргу Уланівської сільської ради Хмільницького району Вінницької області на рішення Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 29 жовтня 2020 року, постановлене у складі судді Павлюка О.О., в залі суду,

встановив:

У серпні 2020 року Уланівська сільська рада Хмільницького району звернулася в суд з позовом до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди, завданої протиправними діями.

Позовні вимоги мотивовано тим, що 24.06.2020 о 10:18 год. ОСОБА_1 було самовільно зрізано металевий стовп, який був встановлений на пішоходній алеї парку ім. Тарнагородського для обмеження руху транспортних засобів, про що того ж дня сільським головою була подана заява до Хмільницького ВП Калинівського ВП ГУНП у Вінницькій області.

Вказаний металевий стовп був встановлений 25.06.2019 працівниками КП «Уланівкомунсервіс» та згідно акту здавання - приймання виконаних робіт за 25.06.2019 матеріальна шкода за зрізання стовпа становить 153, 28 грн.

25.06.2020 сільським головою було видано розпорядження, яким доручено в.о. директора КП «Уланівкомунсервіс» встановити на алеї в парку ім. Тарнагородського обмежувач руху транспортних засобів (бетонний блок) та 25.06.2020 працівники КП «Уланівкомунсервіс» мали виконати вказані роботи, згідно договору №58 від 13.07.2020. Однак, відповідач зі своєю дружиною чинили перешкоду у встановленні обмежувача руху, чим нанесли Уланівській сільській раді матеріальну шкоду, яка включає в себе послуги по монтажу блока (включаючи простій техніки та працівників) у розмірі 5 968,83 грн.

Внаслідок протиправних дій відповідача, Уланівській сільській раді заподіяно матеріальної шкоди на загальну суму 6 122,11 грн., яку позивач звернувшись в суд з даним позовом, просив стягнути з відповідача на його користь, а також стягнути судові витрати.

Рішенням Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 29 жовтня 2020 року в задоволенні позовних вимог Уланівської сільської ради до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди, завданої протиправними діями відмовлено.

Вирішено питання про судові витрати.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, місцевий суд виходив з того, що доказів належності вказаного майна позивачу, його вартості, а відтак і розміру заподіяної шкоди внаслідок його пошкодження, позивачем не надано.

В цілому подані позивачем документи не підтверджують розмір заподіяної шкоди саме Уланівській сільській раді як окремій юридичній особі, належність та вартість пошкодженого майна, що належить позивачу, дійсність розміру шкоди, збитків (у тому числі реальних збитків), спричинених внаслідок протиправних дій відповідача, інші обставини, пов`язані з визначенням розміру шкоди, яку позивач просить відшкодувати.

Уланівська сільська рада не погодившись із вказаним рішенням суду, подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та постановити нове судове рішення про задоволення позовних вимог.

В обґрунтування апеляційної скарги скаржником зазначено, що матеріали справи містять у собі достатні докази, які підтверджують особу, яка діяла протиправно, її вину, розмір завданих збитків, причинний зв`язок між діями відповідача та збитками.

Також Уланівською сільською радою зазначено, що протиправність дій відповідача підтверджена результатами перевірок, проведених працівниками поліції. Договір на виконання робіт між позивачем та КП «Уланівкомунсервіс» ніким під сумнів не ставився, його достовірність не спростована.

Стосовно судових витрат на правничу допомогу скаржником зазначено, що стягнута з нього на користь ОСОБА_1 сума понесених витрат на правничу допомогу є неспівмірною фактичним витратам та складності справи.

На апеляційну скаргу відповідачем ОСОБА_1 надано відзив, у якому зазначено, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим. Зокрема, вказано, що відповідач здійснював самозахист свого цивільного права та прав своєї дружини від порушень і протиправних посягань сільського голови, оскільки вони з дружиною користуються існуючим проїздом в порядку установленому законом, зокрема, і Уланівською сільською радою. Також у вказаному відзиві зазначено, що встановлення стовпа та бетонних блоків на проїзді до їхньої земельної ділянки є незаконними діями. Доводи апеляційної скарги не спростовують висновок суду про те, що подані позивачем документи не підтверджують розмір заподіяної шкоди. Крім того, у відзиві зазначено, що розмір витрат на оплату допомоги адвоката є співмірним із складністю справи та виконаних адвокатом робіт.

Представником позивача було надано відповідь на відзив, у якому зазначено, що наданий відповідачем відзив це копіювання його позовної заяви у іншій справі, яка вже розглянута та по якій вже винесено рішення. У вказаній відповіді на відзив позивач підтримує вимоги, викладені у апеляційній скарзі. Також позивачем зазначено, що при розгляді справи беззаперечно встановлено особу, що протиправно діяла, яка в судовому засіданні це підтвердила, встановлено розмір завданих збитків згідно актів наданих послуг та платіжних доручень, повністю підтверджено причинний зв`язок між діями відповідача та спричиненими збитками, а протиправність дій відповідача підтверджена результатами перевірок, проведених працівниками поліції. Крім того, наведено заперечення щодо вимоги про стягнення витрат на правничу допомогу понесених при апеляційному перегляді справи.

Апеляційна скарга на підставі статті 369 ЦПК України розглядається судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Згідно зі статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Суд, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим; законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права; обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає вищевказаним вимогам закону.

Так, судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 зі своєю дружиною ОСОБА_2 проживають в АДРЕСА_1 , та користуються відповідною земельною ділянкою площею 0,1026 га, яка, згідно з державним актом про право власності на земельну ділянку від 27.10.2009 надана ОСОБА_2 на підставі рішення Уланівської сільської ради від 22.01.2009. (а.с. 40).

Територія парку ім. Тарноградського в с. Уланів суміжна із земельною ділянкою, яку використовує відповідач по лінії від В до Г згідно плану меж земельної ділянки (а.с. 40, 45), що визначені як землі загального користування проїзду.

Заявлений позов про відшкодування шкоди, позивач обгрунтовує тим, що ОСОБА_1 самовільно зрізав металевий стовп, який був встановлений на пішохідній алеї парку, а також чинив перешкоди у встановленні обмежувача руху транспортних засобів (бетонний блок).

Так, із листа начальника Калинівського ВП Хмільницького відділення поліції ГУНП України у Вінницькій області видно, що працівниками поліції було проведено перевірку звернення сільського голови Уланівської сільської ради, зареєстрованого 13.06.2019 за №2390 щодо пошкодження ОСОБА_1 металевого стовпчика на пішій алеї парку та встановлено, що завдана матеріальна шкода, складає 319,68 грн. (а.с.12)

Із довідки ст. ДОП СП Хмільницького ВП про результати розгляду звернення сільського голови Уланівської сільської ради від 25.06.2019 видно, що 25.06.2019 близько 12:00 год. сільським головою Голубенко С.І. було виявлено зрізаний металевий стовпчик, який загороджував рух транспортних засобів по пішохідній алеї парку. Під час опитування встановлено, що вказаний стовпчик зрізав ОСОБА_1 . Майнова шкода становить 319,68 грн. (а.с.13)

Із довідки ДОП СП Хмільницького ВП видно, що працівниками поліції було проведено перевірку звернення сільського голови Уланівської сільської ради, зареєстрованого 25.06.2020 та встановлено, що 25.06.2020 з 10:00 год. по 16:00 год. ОСОБА_1 перешкоджав працівникам КП "Уланівкомунсервіс" встановлювати обмежувач руху транспортних засобів (бетонний блок), чим завдав матеріальної шкоди на суму 852,69 грн. (а.с.11)

За змістом статей 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способами захисту особистих немайнових або майнових прав та інтересів, з якими особа має право звернутися до суду, є, зокрема, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

За змістом приписів ЦК України відшкодування шкоди (збитків) є заходом відповідальності, зокрема за завдану шкоду майну.

Шкода, завдана майну юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала (частина перша статті 1166 ЦК України). Підставою для відшкодування є наявність таких елементів складу цивільного правопорушення як: шкода; протиправна поведінка її заподіювача; причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою заподіювача; вина. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає. Особа, яка завдала шкоду, звільняється від обов`язку її відшкодовувати, якщо доведе, що шкода заподіяна не з її вини (частина друга статті 1166 ЦК України).

Таким чином, для настання цивільно-правової відповідальності за завдання шкоди необхідна наявність таких умов: протиправна поведінка особи, яка завдала шкоду; наявність шкоди; причинно-наслідковий зв`язок між протиправною поведінкою та шкодою; наявність вини. Перераховані підстави для деліктних зобов`язань є обов`язковими.

Відповідно до частини першої, пункту 1 частини другої статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

Частиною третьою статті 386 ЦК України визначено, що власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди.

Як роз`яснено у пункті 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що доказів належності вказаного майна позивачу, його вартості, а відтак і розміру заподіяної шкоди внаслідок його пошкодження, позивачем не надано.

Судом першої інстанції вірно не прийнято до уваги наданий позивачем акт здачі-приймання робіт №ОУ-0000115 від 25.06.2019 щодо вартості робіт з установлення бетонного стовпчика в парку (а.с. 3), оскільки зазначеним документом не підтверджена вартість майна (металевого стовпчика), про який позивач зазначає у позовній заяві.

При цьому, місцевий суд вірно зазначив, що позивачем не надано в ході розгляду справи доказів фактичного понесення витрат, пов`язаних із простоєм працівників і техніки КП «Уланівкомунсервіс» 25.06.2020 та фактично виконаних робіт працівників і техніки цього ж підприємства, а договір про надання послуг від 13 липня 2020 року (а.с. 6-7), укладений між позивачем - Уланівською сільською радою та Комунальним підприємством «Уланівкомунсервіс», за умовами якого останнє зобов`язалося надати позивачу послугу по монтажу блока на вхідній пішохідній частині парку ім. Тарноградського в с. Уланів вартістю 5 968, 83 грн. мав набрати чинності лише з 13.07.2020.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції обґрунтовано виходив із недоведеності вищевказаних обставин.

Частинами першою та п`ятою статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з частинами першою та другою статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини).

Викладені в апеляційній скарзі посилання щодо доведеності позову є безпідставними та спростовуються матеріалами справи.

Отже, колегія суддів приходить до висновку, що розглядаючи зазначений спір, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку згідно із положеннями ЦПК України, правильно встановив обставини справи, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

З огляду на зазначене, доводи апеляційної скарги щодо доведеності позову не знайшли свого підтвердження та не дають підстав для висновку про неправильне застосування норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи, а фактично зводяться до необхідності переоцінки доказів та незгоди з оцінкою доказів, наданою судом.

Що стосується стягнення з позивача на користь відповідача витрат на правничу допомогу в розмірі 10 000 грн., то колегія суддів дійшла до такого висновку.

Відповідно до статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, в тому числі, витрати на професійну правничу допомогу (пункт 3 частини першої статті 133 ЦПК України).

Частиною 2 ст. 141 ЦПК України визначено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача.

Положеннями ч. 8 ст. 141 ЦПК України передбачено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Згідно зі статтею 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Вирішуючи питання розподілу витрат на професійну правничу допомогу необхідно виходити із положень ст. 137 ЦПК України.

Відповідачем на підтвердження понесених витрат було надано Договір про надання правової допомоги, укладений між адвокатом Якименком О.О. та відповідачем ОСОБА_1 від 19.08.2020, відповідно до якого адвокат зобов`язався надати правову допомогу клієнту, а клієнт зобов`язаний оплатити послуги адвоката в розмірі 10 000 грн.

На виконання умов вказаного договору представником відповідача - адвокатом О. Якименком надано довідку від 29.10.2020, згідно з якою при наданні ОСОБА_1 правової допомоги затрачено 14 годин (ознайомлення з матеріалами справи - 5 год.; підготовка відзиву - 5 год.; підготовка до участі у справі - 2 год.; участь у суді першої інстанції - 2 год.). Згідно з вказаною довідкою ОСОБА_1 за надання правової допомоги сплатив 10 000 грн., що також підтверджується квитанцією №б/н від 19.08.2020.

Як зазначено вище, ч. 2 ст. 141 ЦПК України визначено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача.

Згідно з частиною п`ятою статті 137 ЦПК України у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок спростування співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина 6 статті 137 ЦПК України).

Таким чином, зменшення судових витрат судом можливо лише за клопотанням іншої сторони. Однак, як вбачається з матеріалів даної справи, позивач клопотання про зменшення витрат на професійну правничу допомогу адвоката, понесених відповідачем, не заявляв, матеріали справи такого клопотання не містять та надані докази на понесення останнім таких витрат не спростовано.

Ухвалюючи рішення про стягнення судових витрат, пов`язаних із наданням професійної правничої допомоги в розмірі 10 000 грн., суд першої інстанції виходив з того, що саме така сума підлягає стягненню, оскільки в задоволенні позовних вимог відмовлено повністю, а також з урахуванням того, що позивачем клопотанням про зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, не заявлялось, а обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката.

Отже, стягуючи з позивача витрати на правничу допомогу відповідача у розмірі 10 000 грн., місцевий суд, посилаючись на ст. 141 ЦПК України, дійшов вірного висновку про те, що судові витрати саме в такому розмірі підлягають стягненню з позивача на користь відповідача.

Враховуючи наведене вище, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції щодо стягнення витрат на правничу допомогу.

Доводи апеляційної скарги не впливають на правильність прийнятого судом рішення та не спростовують висновків суду, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині оскаржуваного рішення.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржуване судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції - без змін, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, статті 141 ЦПК України суд розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення, то понесені судові витрати покладаються на учасника справи, який звернувся з апеляційною скаргою.

Щодо вимоги відповідача про стягнення з Уланівської сільської ради на користь ОСОБА_1 судових витрат, понесених останнім за отримання правничої допомоги при перегляді справи в апеляційній інстанції в розмірі 3 000 грн., то вказана вимога підлягає до часткового задоволення, з огляду на наступне.

Так, відповідачем та його представником на підтвердження понесених витрат при розгляді справи в суді апеляційної інстанції надано: довідку від 12.12.2020, видану О. Якименком, згідно з якою при наданні правової допомоги ОСОБА_1 у справі №149/1598/20 на стадії апеляційного розгляду затрачено п`ять годин (вивчення апеляційної скарги - 1 год., складання відзиву на апеляційну скаргу - 4 год.), за що відповідач сплатив 3 000 грн., що підтверджується квитанцією №б/н від 12.12.2020 (а.с. 114, 117).

При цьому, представником позивача у запереченнях на відзив зазначено, що сума заявлених відповідачем витрат на правничу допомогу при перегляді справи в суді апеляційної інстанції в розмірі 3 000 грн. є необгрунтованою, оскільки відзив представника відповідача це копіювання його позовної заяви по справі за №149/1427/20, що не може складати 4 години, як і не може бути затрачено 1 годину часу на вивчення апеляційної скарги, відтак, на думку позивача, у задоволенні вказаної вимоги слід відмовити.

Як зазначено вище, згідно з частиною п`ятою статті 137 ЦПК України, у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

З огляду на зазначене, колегія суддів дійшла висновку, що судові витрати на надання правничої допомоги в розмірі 3 000 грн. у даному випадку є завищеними, оскільки зі змісту підготовленого адвокатом відзиву на апеляційну скаргу, видно, що він є аналогічним відзиву на позовну заяву у даній справі та частково схожий за змістом позовній заяві у іншій справі, де сторонами є дружина відповідача та позивач, а тому час необхідний для складання відзиву на апеляційну скаргу не може складати 4 години.

З урахуванням наведеного, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення вимог відповідача про стягнення з позивача на його користь понесених ним судових витрат на правничу допомогу під час перегляду справи в суді апеляційної інстанції в розмірі 1 000 грн.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу Уланівської сільської ради Хмільницького району Вінницької області залишити без задоволення, а рішення Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 29 жовтня 2020 року залишити без змін.

Стягнути з Уланівської сільської ради Хмільницького району Вінницької області на користь ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу, понесені у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції в розмірі 1 000 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною, касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Суддя-доповідач: В. В. Оніщук

Судді: В. П. Рибчинський

С. К. Медвецький