Ухвала

26 листопада 2021 року

м. Київ

справа № 452/3979/19

провадження № 61-18967ск21

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Ступак О. В., вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою Комунального некомерційного підприємства Самбірської міської ради «Самбірська центральна лікарня» на рішення Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 14 липня 2020 року та постанову Львівського апеляційного суду від 28 вересня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Комунального некомерційного підприємства Самбірської міської ради «Самбірська центральна районна лікарня», треті особи: Самбірська районна рада Львівської області, Самбірська районна державна адміністрація, про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Комунального некомерційного підприємства Самбірської міської ради «Самбірська центральна районна лікарня» (далі - КНП Самбірської МР «Самбірська центральна районна лікарня»), треті особи: Самбірська районна рада Львівської області, Самбірська районна державна адміністрація, про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

В обґрунтування позову зазначала, що вона є особою з інвалідністю другої групи та перебуває на обліку у Департаменті охорони здоров`я Львівської обласної державної адміністрації і має право на безоплатне забезпечення необхідними технічними засобами реабілітації відповідно до законодавства України та індивідуальних програм реабілітації осіб з інвалідністю.

Вказувала, що звернулась до КНП Самбірської МР «Самбірська центральна районна лікарня» із заявою про взяття її на облік для забезпечення технічними засобами та іншими засобами, на безоплатне отримання яких має право.

Однак відповідач, незважаючи на її неодноразові звернення та в порушення вимог нормативно-правових актів України, відмовляє їй у забезпеченні необхідними технічними засобами (калоприймачами), мотивуючи свою відмову їх відсутністю та відсутністю фінансування на їх прийняття, що й стало підставою звернення до суду.

Ураховуючи викладене, просила суд визнати протиправною бездіяльність КНП Самбірської МР «Самбірська центральна районна лікарня» по забезпеченню виконання вимог Постанови Кабінету Міністрів України від 03 грудня 2009 року № 1301 «Про затвердження Порядку забезпечення інвалідів і дітей інвалідів технічними та іншими засобами» щодо її забезпечення необхідними технічними засобами (калоприймачами); зобов`язати КНП Самбірської МР «Самбірська центральна районна лікарня» забезпечувати її необхідними технічними засобами (калоприймачами Colloplast 6300) у кількості 30 штук щомісяця (відповідно до Індивідуальної програми реабілітації особи з інвалідністю № 108) довічно, оскільки інвалідність встановлена безстроково.

Рішенням Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 14 липня 2020 року, залишеним без змін постановою Львівського апеляційного суду від 28 вересня 2021 року, позов ОСОБА_1 задоволено.

Визнано протиправною бездіяльність КНП Самбірської МР «Самбірська центральна районна лікарня» по забезпеченню виконання вимог Постанови Кабінету Міністрів України від 03 грудня 2009 року № 1301 «Про затвердження Порядку забезпечення інвалідів і дітей інвалідів технічними та іншими засобами» щодо забезпечення ОСОБА_1 необхідними технічними засобами (калоприймачами).

Зобов`язано КНП Самбірської МР «Самбірська центральна районна лікарня»забезпечувати ОСОБА_1 необхідними технічними засобами (калоприймачами Colloplast 6300) у кількості 30 штук щомісяця (відповідно до Індивідуальної програми реабілітації особи з інвалідністю № 108) довічно, оскільки інвалідність встановлена безстроково.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Суди, задовольняючи позов ОСОБА_1 , виходили з того, що остання є особою з інвалідністю другої групи, перебуває на обліку у Департаменті охорони здоров`я Львівської обласної державної адміністрації та має право на безоплатне забезпечення необхідними технічними засобами реабілітації відповідно до законодавства України та індивідуальних програм реабілітації осіб з інвалідністю. Судами встановлено, що відповідно до індивідуальної програми реабілітації особи з інвалідністю, позивач потребує забезпечення виробами медичного призначення - калоприймачами. КНП Самбірської МР «Самбірська центральна районна лікарня» є належним відповідачем у даній справі, так як саме даним закладом приймаються на облік особи з інвалідністю, які мають потребу у технічних засобах, та саме на дані органи покладається обов`язок у забезпеченні осіб з інвалідністю даними засобами. Згідно акта огляду МСЕК №124/3 від 23 січня 2018 року для ОСОБА_1 розроблена Індивідуальна програма реабілітації особи з інвалідністю № 108, відповідно до якої та з метою технічної компенсації обмеження життєдіяльності їй призначено необхідні вироби медичного призначення (калоприймачі Colloplast 6300) у кількості 30 штук щомісяця). Судами встановлено, що ОСОБА_1 не була забезпечена необхідними їй технічними засобами (калоприймачами). Суди вважали, що оскільки відповідач є закладом на який покладається обов`язки забезпечення осіб з інвалідністю необхідними технічними засобами, то він не може посилатись на відсутність коштів, як на підставу невиконання своїх зобов`язань які встановлені статтею 46 Конституції України та Закону України «Про реабілітацію осіб з інвалідністю», Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні».

17 листопада 2021 року КНП Самбірської МР «Самбірська центральна районна лікарня» звернулось до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 14 липня 2020 року та постанову Львівського апеляційного суду від 28 вересня 2021 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 .

Касаційна не може бути прийнята до розгляду та підлягає поверненню із таких підстав.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Пунктом 5 частини другої статті 392 ЦПК України передбачено, що у касаційній скарзі повинно бути зазначено підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 цього Кодексу підстави (підстав).

У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається постанова Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був врахований в оскаржуваному судовому рішенні.

Отже, положеннями вказаної норми передбачено, що підставою для відкриття касаційного провадження є не врахування в оскаржуваному судовому рішенні висновку Верховного Суду про застосування норми права саме у подібних правовідносинах.

При визначенні справ із подібними правовідносинами враховується предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог, встановлені судами фактичні обставини справи, однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.

Особі, яка подала касаційну скаргу, слід звернути увагу, що у разі посилання у касаційній скарзі як на підставу, на якій подається касаційна скарга, на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України, у касаційній скарзі слід зазначити, яку саме норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в указаних у касаційній скарзі постановах Верховного Суду, застосував суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні.

У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 2 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається обґрунтування необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду.

У випадку оскарження судових рішень з підстав невідповідності висновків суду постанові Верховного Суду, що не була врахована в оскаржуваному судовому рішенні (абзац 1 пункт 5 частини 2 статті 392 ЦПК України) або у зв`язку з необхідністю відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеному у постанові Верховного суду (абзац 2 пункт 5 частини 2 статті 392 ЦПК України) у касаційній скарзі, крім відповідної постанови Верховного Суду, повинно бути зазначено відповідний пункт частини 2 статті 389 ЦПК України та обґрунтування і мотивування такої підстави.

Зазначаючи у касаційній скарзі підставою касаційного оскарження судових рішень відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах (пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України), особі, яка подала касаційну скаргу, необхідно вказувати щодо питання застосування якої саме норми права у подібних правовідносинах відсутній висновок Верховного Суду.

У випадку оскарження судових рішень на підставі частини 4 статті 389 ЦПК України з посиланням на частину 1 статті 411 ЦПК України, у касаційній скарзі необхідно зазначити певний пункт частини 1 статті 411 ЦПК України, який є обов`язковою підставою для скасування судового рішення з його обґрунтуванням та мотивуванням доводів.

У випадку оскарження судових рішень на підставі частини 3 статті 411 ЦПК України, у касаційній скарзі необхідно зазначити певний пункт частини 3 статті 411 ЦПК України, з його обґрунтуванням та мотивуванням доводів.

У поданій касаційній скарзі заявник, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не наводить передбачених частиною другою статті 389 ЦПК України підстав касаційного оскарження судових рішень.

Саме по собі посилання у касаційній скарзі на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права без зазначення та обґрунтування випадків (випадка), перелічених у пунктах 1, 2, 3, 4 частини другої статті 389 ЦПК України, не є виконанням вимог процесуального закону (пункт 5 частини другої статті 392 ЦПК України) щодо обов`язкового зазначення у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження.

У пункті 4 частини четвертої статті 393 ЦПК України передбачено, що касаційна скарга не приймається до розгляду та повертається судом, якщо у касаційній скарзі не викладені передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» від 23 жовтня 1996 року, Reports 1996-V, p. 1544, § 45; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» від 19 грудня 1997 року).

Враховуючи те, що заявник не виконав вимог процесуального закону при поданні касаційної скарги щодо наведення підстав касаційного оскарження судових рішень, така скарга підлягає поверненню заявнику.

Повернення скарги не перешкоджає повторному зверненню, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для її повернення.

Керуючись статями 389, 393 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу Комунального некомерційного підприємства Самбірської міської ради «Самбірська центральна лікарня» на рішення Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 14 липня 2020 року та постанову Львівського апеляційного суду від 28 вересня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Комунального некомерційного підприємства Самбірської міської ради «Самбірська центральна районна лікарня», треті особи: Самбірська районна рада Львівської області, Самбірська районна державна адміністрація, про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії повернути заявникові.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя О. В. Ступак