КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 листопада 2021 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Ігнатченко Н.В.,

суддів: Голуб С.А., Таргоній Д.О.,

за участю секретаря судового засідання - Войтенко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 16 лютого 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Київської міської ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Манойло Наталія Григорівна, про встановлення факту проживання однією сім`єю із спадкодавцем та визнання права власності на майно в порядку спадкування за законом,

в с т а н о в и в:

У вересні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Київської міської ради, третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу (далі - КМНО) Манойло Н.Г.,в якому просив встановити факт його проживання однією сім`єю разом зі спадкодавцем ОСОБА_2 в період з вересня 2011 року по день її смерті - ІНФОРМАЦІЯ_1 за адресою: АДРЕСА_1 , та визнати за ним право власності на Ѕ частину двокімнатної квартири АДРЕСА_2 , в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_2 .

На обґрунтування позовних вимог зазначено, що з 22 вересня 2011 року батько позивача - ОСОБА_3 перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 . З цього ж часу, позивач проживав разом з батьком та його дружиною за адресою: АДРЕСА_1 , вони вели спільне господарство, придбавали за спільні кошти меблі та побутову техніку, робили ремонт в квартирі. ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 помер. Після його смерті відкрилась спадщина, яку за відсутності заповіту прийняли спадкоємці першої черги за законом - дружина та син спадкодавця. 17 жовтня 2019 року державним нотаріусом Десятої Київської державної нотаріальної контори Ткач Т.В. видано свідоцтво про право на спадщину за законом, відповідно до якого ОСОБА_2 набула право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_3 . 19 жовтня 2019 року позивач отримав свідоцтво про право на спадщину за законом на належну йому в порядку спадкування Ѕ частину вищевказаної квартири. ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_2 , після смерті якої відкрилась спадщина, до складу якої увійшла Ѕ частина квартири, успадкована після смерті чоловіка. Позивач, маючи намір прийняти спадщину, звернувся до приватного нотаріуса КМНО Манойло Н.Г. з відповідною заявою, однак 10 серпня 2020 року нотаріусом винесено постанову про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на Ѕ частину квартири АДРЕСА_3 , оскільки позивачем не надано рішення суду, яке набрало законної сили про встановлення факту проживання однією сім`єю зі спадкодавцем.

Позивач вказав, що під час спільного проживання він постійно піклувався як про батька, так і про його дружину - спадкодавця, купував для них ліки, продукти харчування тощо, а після смерті обох рідних та близьких для нього людей, організував їх поховання та поніс усі витрати пов`язані з цим. Водночас, позивач як спочатку і з батьком, так в подальшому і з померлою був пов`язаний спільним побутом, мав спільний бюджет, брав участь у спільних витратах на ремонт житла, його облаштування, що свідчить про факт проживання однією сім`єю. У даному випадку від встановлення факту проживання однією сім`єю зі спадкодавцем залежить виникнення спадкових прав у позивача після смерті мачухи в порядку статті 1264 ЦПК України. З огляду на викладене, оскільки позивач скориставшись своїм правом на прийняття спадщини, вчинивши всі залежні від нього дії, не має змоги отримати свідоцтво про право на спадщину за законом на частину квартири у зв`язку із неможливістю підтвердити факт проживання однією сім`єю із спадкодавцем протягом останніх п`яти років її життя, а від встановлення цього факту залежить виникнення спадкових прав позивача та можливість їх подальшої реалізації і те, що даний факт може бути встановлений виключно в судовому порядку, то позивач вважав за доцільне звернутися за захистом своїх законних прав та інтересів до суду шляхом встановлення такого факту його проживання однією сім`єю зі спадкодавцем у період з вересня 2011 року по 13 грудня 2019 року та визнання за ним права власності на Ѕ частину спірної квартири в порядку спадкування за законом на підставі приписів статті 392 ЦК України.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 16 лютого 2021 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивачем не доведено факт спільного проживання зі ОСОБА_2 протягом останніх п`яти років її життя, ці обставини не підтверджено належними та допустимими доказами, які беззаперечно мали б свідчити про їх спільне проживання, ведення господарства, спільного побуту та наявність взаємних прав та обов`язків, що є характеризуючими ознаками сім`ї. Для застосування положень статті 1264 ЦК України щодо спадкування за законом у четверту чергу спадкування необхідною умовою є, зокрема, постійне проживання із спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини та встановлення факту перебування осіб у будь-якому іншому шлюбі, проте позивач з 28 березня 2003 року зареєстрований за адресою: АДРЕСА_4 та з 23 липня 2004 року перебуває в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4 , що у свою чергу виключає можливість встановлення факту спільного проживання однією сім`єю позивача та ОСОБА_2 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , з вересня 2011 року до часу відкриття спадщини. При цьому норма статті 392 ЦК України не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати з мотивів неповного з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, невідповідності висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, порушення норм процесуального та неправильного застосування норм матеріального права, і ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що до числа спадкоємців четвертої черги не входить особа, яка хоча і проживала спільно зі спадкодавцем, але перебувала у зареєстрованому шлюбі з іншою особою, проте зазначене положення поширюється виключно щодо осіб - чоловіка або жінки, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, але перебувають в іншому зареєстрованому шлюбі, і не поширюється щодо інших осіб, які перебувають у зареєстрованому шлюбі з іншою особою, але проживали однією сім`єю зі спадкодавцем на інших засадах, ніж фактичні шлюбні відносини. Суд першої інстанції викладеного не врахував та, пославшись на перебування позивача у зареєстрованому шлюбі, дійшов передчасного висновку про недоведеність факту проживання останнього однією сім`єю із ОСОБА_2 . Норми чинного законодавства визначають, що для встановлення факту проживання зі спадкоємцем однією сім`єю має істотне значення факт відсутності відмітки про реєстрацію місця проживання в паспорті особи, що також залишилось поза увагою районного суду.

На підтвердження факту наявності спільного бюджету, спільного харчування, купівлі майна для спільного користування, участі у спільних витратах на ремонт квартири, надання взаємної допомоги, а відтак і факту спільного проживання однією сім`єю більш ніж п`ять років із спадкодавцем, позивачем надана значна кількість доказів, які у своїй сукупності є достатніми для встановлення факту проживання позивача зі спадкодавцем однією сім`єю з вересня 2011 року до часу відкриття спадщини. Крім цього, допитані у судовому засіданні свідки ОСОБА_5 та ОСОБА_6 підтвердили проживання позивача разом із спадкодавцем, ведення ними спільних витрат, спільного харчування, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт та інші обставини. При цьому на суд покладено обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються скоріше були (мали місце), аніж не були. Втім наведеного, суд першої інстанції не врахував та за наявності значної кількості доказів, які підтверджують факт спільного проживання однією сім`єю, ведення спільного господарства, участь у спільних витратах позивача та спадкодавця, дійшов необґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення заявленого позову в частині встановлення факту проживання однією сім`єю.

Окрім того, у даному випадку вбачається порушення права позивача, що полягає у невизнанні за ним права власності на частину нерухомого майна з огляду на відмову нотаріуса в оформленні права на спадщину за законом. Разом з тим, суд не врахував всіх фактичних обставин та з огляду на наявність зміни стану суб`єктивних прав та обов`язків особи позивача, тобто наявність перешкод у оформленні права власності на спадкове майно, не сприяв ефективному способу захисту, що забезпечив би досягнення бажаного результату позивача для поновлення невизнаного права та інтересу останнього. Можливість такого визнання права власності на спадкове майно за аналогічних правовідносин та в аналогічних ситуаціях підтвердив Верховний Суд у постанові від 1 червня 2020року у справі № 523/6051/17.

Відзиви учасників справи на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надходили.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення учасників справи, що з`явилися в судове засідання, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.

За правилом частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до вимог статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що батьку позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Дніпровською районною у м. Києві державної адміністрації згідно з розпорядженням від 5 березня 1994 року за №11/389, та свідоцтва про право на спадщину, посвідченого державним нотаріусом Десятої Київською державною нотаріальною конторою від 18 грудня 2008 року за реєстровим № 4-1237, належала на праві власності двокімнатна квартира АДРЕСА_2 .

22 вересня 2011 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 було укладено шлюб.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 помер та після його смерті відкрилась спадщина на спадкове майно, яке прийняли спадкоємці першої черги за законом: дружина ОСОБА_2 та син ОСОБА_1 і отримали свідоцтва про право на спадщину за законом.

Так, 17 жовтня 2019 року державним нотаріусом Десятої Київської державної нотаріальної контори Ткач Т.В. видано свідоцтво про право на спадщину за законом, зареєстроване в реєстрі за № 1-1035, відповідно до якого ОСОБА_2 набула право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_3 .

19 жовтня 2019 року державним нотаріусом Ткач Т.В. видано інше свідоцтво про право на спадщину за законом, зареєстроване в реєстрі за № 1-1047, згідно з яким позивач набув у власність Ѕ частину вищевказаної квартири.

ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_2 .

30 квітня 2020 року ОСОБА_1 звернувся до приватного нотаріуса КМНО Манойло Н.Г. із заявою про прийняття спадщину щодо майна померлої ОСОБА_2 в порядку статті 1264 ЦК України, у зв`язку з чим була заведена спадкова справа № 4/2020 (у спадковому реєстрі № 65791875).

9 серпня 2020 року позивач подав приватному нотаріусу Манойло Н.Г. заяву про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом, яка складається, зокрема, із Ѕ частину квартири АДРЕСА_3 .

Постановою приватного нотаріуса КМНО Манойло Н.Г. про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 10 серпня 2020 року ОСОБА_1 було відмолено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на Ѕ частини квартири АДРЕСА_3 з підстав того, що він подав заяву про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом як спадкоємцю четвертої черги після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 в порядку статті 1264 ЦК України, яка передбачає право на спадкування за законом осіб, які проживали зі спадкоємцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини, однак заявником не надано рішення суду, яке набрало законної сили, щодо факту проживання спадкоємця однією сім`єю зі спадкодавцем.

Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Відповідно до статті 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 1221 ЦК України передбачено, що місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця.

Частинами першою та другою статті 1258 ЦК України встановлено, що спадкоємці за законом одержують право на спадщину почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняттям ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.

За змістом статті 1264 ЦК України у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менше як п`ять років до часу відкриття спадщини.

Відповідно до частини третьої статті 1268 та частини першої статті 1269 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Юридичні факти можуть бути встановлені лише для захисту, виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав самого заявника.

Якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв`язку із чим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутися в суд із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини.

При вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила частини другої статті 3 СК про те, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Зазначений п`ятирічний строк повинен виповнитися на момент відкриття спадщини і його необхідно обчислювати з урахуванням часу спільного проживання зі спадкодавцем однією сім`єю до набрання чинності цим Кодексом.

До спадкоємців четвертої черги належать не лише жінка (чоловік), які проживали однією сім`єю зі спадкодавцем без шлюбу, таке право можуть мати також інші особи, якщо вони спільно проживали зі спадкодавцем, були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки, зокрема, вітчим, мачуха, пасинки, падчерки, інші особи, які взяли до себе дитину як члена сім`ї, тощо.

Відповідно до правового висновку, висловленого Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 22 серпня 2018 року у справі № 644/6274/16-ц, провадження № 14-283цс18, законодавство не передбачає вичерпного переліку членів сім`ї та визначає критерії, за наявності яких особи складають сім`ю. Такими критеріями є спільне проживання (за винятком можливості роздільного проживання подружжя з поважних причин і дитини з батьками), спільний побут і взаємні права й обов`язки.

Для набуття права на спадкування за законом на підставі статті 1264 ЦК України необхідне встановлення двох юридичних фактів: а) проживання однією сім`єю із спадкодавцем; б) на час відкриття спадщини має сплинути щонайменше п`ять років, протягом яких спадкодавець та особа (особи) проживали однією сім`єю.

Подібні за змістом висновки висловлені Верховним Судом у постановах від 3 травня 2018 року у справі № 304/1648/14-ц (провадження № 61-6953св18), від 20 липня 2020 року у справі № 146/1825/18 (провадження № 61-20715св19), від 9 квітня 2021 року у справі № 334/9088/15-ц (провадження № 61-3411св19), від 22 квітня 2021 року у справі № 438/1456/18 (провадження № 61-2740св20) та ін.

Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї, крім власне факту спільного проживання, є ведення з спадкодавцем спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.

Таким чином, у зазначеній справі підлягали встановленню, як факт проживання ОСОБА_1 однією сім`єю разом із спадкодавцем ОСОБА_2 на час відкриття спадщини, так і тривалість такого проживання - щонайменше п`ять років.

Тобто, необхідною умовою для встановлення факту постійного проживання позивача разом зі спадкодавцем, яка була його мачухою та проживала разом з його батьком до дня його смерті - ІНФОРМАЦІЯ_2 , є доведеність факту спільного проживання ОСОБА_1 і ОСОБА_2 саме як осіб, які складали сім`ю, що передбачає їх пов`язаність спільним побутом, веденням спільного господарства, наявністю між ними взаємних прав і обов`язків у період, не менше ніж із 13 грудня 2014 року до дня смерті спадкодавця - ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Згідно з частиною другою статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з положеннями статей 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Для встановлення факту проживання однією сім`єю необхідні докази: ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, наявність взаємних прав та обов`язків.

Як свідчать матеріали справи, батько позивача - ОСОБА_3 та спадкодавець у даній справі - ОСОБА_2 з 22 вересня 2011 року перебували у зареєстрованому шлюбі, вони проживали та були зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 та як подружжя були пов`язані спільним побутом, правами та обов`язками.

Натомість позивач з 28 березня 2003 року значиться зареєстрованим за адресою: АДРЕСА_4 , тобто за іншою адресою, ніж спадкодавець, та з 23 липня 2004 року перебуває в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4 , від якого має дітей.

Як обґрунтовано вказав суд першої інстанції, відповідно до сімейного законодавства членами сім`ї є подружжя, дитина (діти як потомство, усиновлені), мачуха (вітчим) і батько (матір) дитини, якщо між ними зареєстрований шлюб, то дитина (пасинок, падчерка). Коли ж особа утворює власну сім`ю, вона відокремлюється від своїх батьків та є членом уже своєї окремої сім`ї, а стосовно батьків буде колишнім членом сім`ї.

За життя батька та його дружини, а також після смерті батька ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_1 не звертався у відповідні органи з метою реєстрації місця проживання (перебування) у спірній квартирі або із зазначенням його як члена їх сім`ї.

Матеріали справи не містять належних, допустимих і достатніх доказів на підтвердження обставин, які свідчать про проживання ОСОБА_1 із ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , однією сім`єю щонайменше п`ять років, що давало б підстави для визнання позивача спадкоємцем четвертої черги після її смерті.

На підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову, оскільки позивачем не доведено у встановлений процесуальним законом спосіб того, що між ним та ОСОБА_2 протягом останніх п`яти років до часу відкриття спадщини склалися відносини, що притаманні сім`ї, не доведено наявності усіх наведених вище фактів у їх сукупності, а отже відсутні передбачені статтею 1264 ЦК України підстави для визнання позивача спадкоємцем останньої четвертої черги.

Посилання позивача на договори-замовлення на організацію та проведення ритуальних послуг з поховання батька та його дружини від 12 квітня 2019 року та 16 грудня 2019 року відповідно, товарний чек від 17 грудня 2019 року про оплату послуг ритуальної служби і квитанції на придбання товарів для поховання від 16 грудня 2019 року, довідку в.о. старости сіл Землянка, Гута, Кушкіне Глухівського району Сумської області від 17 серпня 2020 року, довідки ЖРЕО від 18 лютого 2009 року та 5 жовтня 2021 року, договір підряду на замовлення меблів від 26 листопада 2012 року, договір купівлі-продажу металопластикових конструкцій від 16 жовтня 2019 року, договір побутового підряду на ремонт квартири від 11 травня 2015 року та інші документи, долучені до позовної заяви, не можуть слугувати належним та допустимим підтвердженням спільного проживання позивача зі спадкодавцем, оскільки на час придбання побутової техніки та меблів, проведення ремонтних робіт, що засвідчено у відповідних договорах, спадкодавець проживала разом зі своїм чоловіком - батьком позивача, як подружжя, будучи у зареєстрованому шлюбі, а відтак така участь позивача у житті його батька свідчить лише про турботливе ставлення позивача до батька та бажання надати матеріальну допомогу та створити належні побутові умови для комфортного проживання батька у належній йому на праві власності квартирі.

Періодичне проведення часу з батьком та його дружиною у літню пору року в будинку, який використовувався як дача, за адресою: АДРЕСА_5 , та зроблені там фотосвітлини не є тими доказами, що підтверджують факт проживання позивача однією сім`єю з померлою протягом п`яти років до дня відкриття спадщини. Крім того, як правильно зазначив районний суд, з єдиної фотосвітлини спільного зображення позивача з померлою не можливо встановити період часу, у який відбувались події зображенні на фото, та за своєю суттю вона беззаперечно не відображає і не доводить факт спільного проживання позивача з цією особою.

Обставини щодо надання періодичної допомоги та піклування позивачем про ОСОБА_2 протягом восьми місяців після смерті батька не підтверджує факт наявності між ними відносин, притаманних сім`ї.

Суд першої інстанції правильно виходив з того, що покази свідків ОСОБА_5 та ОСОБА_6 щодо характеристики позивача як турботливого сина, який допомагав своєму батькові з проведенням ремонтних робіт в квартирі, а після смерті батька - опікувався мачухою, які в силу свого віку та стану здоров`я потребували допомоги, не є достатніми доказами, що підтверджують сукупність фактів, необхідних для встановлення факту проживання однією сім`єю та не можуть підтверджувати факт проживання однією сім`єю та ведення спільного господарства, існування спільного побуту та взаємних прав і обов`язків між померлою не менше як п`ять років.

Колегія суддів погоджується з тим, що самі по собі дії позивача щодо надання батькові та його дружині допомоги, які мали епізодичний характер, також не підтверджують і не встановлюють факт проживання з померлою однією сім`єю і наявність між ними відносин, притаманних сім`ї.

Отже, встановивши фактичні обставини справи та надавши належну правову оцінку письмовим доказам, поданим сторонами і показам свідків, допитаних в судовому засіданні, суд першої інстанції обґрунтовано виходив із того, що ці докази не підтверджують наявність усталених відносин між позивачем та ОСОБА_2 , які притаманні родині, а обставини, на які посилається ОСОБА_1 , достовірно не підтверджують факту його проживання однією сім`єю зі спадкодавцем, ведення спільного господарства, спільного бюджету, не містять відомостей щодо виникнення між позивачем і померлим відносин, притаманних сім`ї.

Ураховуючи наведене суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог у даній справі про встановлення факту проживання однією сім`єю із спадкодавцем та визнання права власності на майно в порядку спадкування за законом.

Посилання апеляційної скарги на висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 1 червня 2020року у справі № 523/6051/17 (провадження № 61-47245 св 18) колегія суддів відхиляє, оскільки ці висновки зроблені за інших фактичних обставин.

З урахуванням того, що інші доводи апеляційної скарги є ідентичними доводам позовної заяви, яким суд надав належну оцінку, висновки суду першої інстанції є достатньо аргументованими, колегія суддів доходить висновку про відсутність підстав повторно відповідати на ті самі аргументи позивача, при цьому враховуючи, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).

За таких обставин, суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 13, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України, підстави для його скасування відсутні.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, то розподіл судових витрат у вигляді сплаченого позивачем судового збору відповідно до вимог статей 141, 382 ЦПК України не проводиться.

Керуючись статтями 367 - 369, 372, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 16 лютого 2021 року - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів до Верховного Суду виключно у випадках, передбачених у частині другій статті 389 ЦПК України.

Головуючий Н.В. Ігнатченко

Судді: С.А. Голуб

Д.О. Таргоній