Провадження № 22-ц/802/1418/21 Категорія: 75 Доповідач: Шевчук Л. Я.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 листопада 2021 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Шевчук Л.Я.,

суддів - Киці С. І., Матвійчук Л. В.,

секретар с/з - Савчук Т. Ф.,

з участю:

представника позивача - ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Служба у справах дітей Луцької міської ради, про визначення місця проживання дитини, надання дозволу на виїзд дитини за кордон на постійне місце проживання без згоди батька, за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_3 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 30 серпня 2021 року,

В С Т А Н О В И В:

У липні 2020 року ОСОБА_2 звернулася в суд із зазначеним позовом, який обґрунтований тим, що із 2011 року вона перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народився син ОСОБА_4 . 18 червня 2015 року шлюб між нею та відповідачем розірвано. Після розлучення син проживає разом із нею.

Позивачка також зазначала, що у 2019 році вона зареєструвала шлюб з громадянином Литовської Республіки, у зв`язку із чим виникла необхідність вивезти малолітню дитину за межі України на постійне місце проживання.

Посилаючись на зазначені обставини та на те, що батько дитини - відповідач у цій справі ОСОБА_3 не надає дозвіл на виїзд їх малолітньої дитини за межі України на постійне місце проживання, позивачка просила суд визначити місце проживання сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 з нею та надати дозвіл на виїзд дитини за межі України на постійне місце проживання у супроводі матері без згоди батька.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 30 серпня 2020 року у цій справі позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено частково.

Ухвалено визначити місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 з його матір`ю ОСОБА_2 .

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Не погоджуючись із постановленим судовим рішенням в частині задоволення позовних вимог, відповідач ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 .

В судовому засіданні представник позивача апеляційну скаргу відповідача заперечила, просила скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися, хоча у встановленому законом порядку були повідомлені про час та місце судового засідання, а тому апеляційний суд розглянув справу у їх відсутності.

Відповідач подав апеляційному суду клопотання про відкладення розгляду справи з тих підстав, що він не отримав копію відзиву на апеляційну скаргу, а тому просив розгляд справи відкласти і направити на його електронну адресу копію відзиву з доданими до нього додатками.

Колегія суддів відмовила у задоволенні клопотання відповідача про відкладення розгляду справи, оскільки відповідач просив апеляційний суд просив відкласти розгляд справи з тих підстав, що він не отримав копію відзиву на його апеляційну скаргу. Проте інші учасники справи не надсилали відзив на апеляційну скаргу у цій справі.

Апеляційну скаргу відповідача слід залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині без змін з таких підстав.

Апеляційний суд відповідно до принципу диспозитивності не робить своїх висновків щодо неоскарженої частини рішення ні в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового рішення.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 про визначення місця проживання дитини разом зі своєю матір`ю, суд першої інстанції дійшов висновку, що визначення місця проживання малолітнього сина сторін по справі з матір`ю відповідає найкращим інтересам дитини.

Такі висновки суду відповідають встановленим обставинам справи та зроблені з дотриманням вимог закону.

За матеріалами справи судом установлено, що 11 листопада 2011 року позивачка ОСОБА_2 та відповідач ОСОБА_3 уклали шлюб, ІНФОРМАЦІЯ_1 у подружжя народився син ОСОБА_4 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 (а. с. 7).

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 18 червня 2015 року шлюб між позивачкою та відповідачем розірвано (а.с.8).

Судом також встановлено, що позивачка у цій справі ОСОБА_6 10 жовтня 2019 року уклала шлюб з ОСОБА_7 , що підтверджується копією витягу про підтвердження запису про укладення шлюбу № , про що 10 жовтня 2019 року Відділом цивільної метрикації адміністрації самоуправління району Шилале Литовської Республіки зроблено відповідний запис № 106 (а. с. 9-13).

Крім того, в судовому засіданні встановлено, що малолітній син сторін по справі ОСОБА_4 проживає разом зі свою матір`ю ОСОБА_2 та зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.26-27). Ця обставина підтверджується копією акту обстеження умов проживання малолітнього ОСОБА_5 від 12 травня 2020 року, яка наявна в матеріалах справи (а. с. 18).

31 травня 2019 року сина сторін по справі ОСОБА_5 зараховано до першого «Б» класу Луцького НВК № 26, який він відвідував до 05 грудня 2019 року, а у подальшому відповідно до особової справи № Р/299 вибув до Литовської Республіки (а.с.19).

Згідно з висновком Служби у справах дітей Луцької міської ради № 221 від серпня 2021 року про визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_8 , який був затверджений рішенням Виконавчого комітету Луцької міської ради №674-1 від 18 серпня 2021 року, служба у справах дітей вважає за доцільне визначити місце проживання дитини ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 разом із матір`ю ОСОБА_2 (а.с.,164,165).

Крім цього, матеріали справи містять докази, які свідчать про те, що син позивачки та відповідача ОСОБА_9 навчається у першому класі Приморської гімназії Станіславаса Біржішкіса м. Шилутє Литовської Республіки (а. с. 82-83).

Разом з тим судом було встановлено, шо відповідач у цій справі ОСОБА_3 проживає у АДРЕСА_2 і ним як батьком дитини надавався дозвіл на тимчасовий періодичний виїзд за кордон їх малолітнього сина ОСОБА_5 в період з 20 березня 2020 року по 20 грудня 2020 року в супроводі його матері ОСОБА_2 до Литовської Республіки та інших країн Шенгенської Угоди з метою відпочинку та оздоровлення, що підтверджується копією заяви № 242 від 11 лютого 2020 року (а.с.16).

Відповідно до частини 3 статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Згідно із частиною восьмою статті 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка набрала чинності для України 27 вересня 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, які займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Відповідно до статті 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.

Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом (стаття 153 СК України).

Згідно зі статтею 157 СК України питання про виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню.

Якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом (стаття 161 СК України).

Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

Дитина, яка не досягла 14 років, повинна проживати у встановленому місці проживання, яке не може бути змінене самочинно як волею сторонніх осіб, так і волею якогось одного з її батьків.

Такого висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду при розгляді справи № 357/7976/18.

Питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватись, насамперед, з урахуванням прав та законних інтересів дитини.

Відповідно до пункту 1 статті 9 Конвенції про права дитини держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно із судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Зазначене узгоджується із правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18).

Згідно із принципом 6 Декларації прав дитини дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості.

Відповідно до статті 18 Конвенції про права дитини батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Пунктом 1 статті 3, статтею 9 Конвенції, частиною 2, 3 статті 11 Закону України «Про охорону дитинства», статтею 161 СК України передбачено, що при вирішенні спору про визначення місця проживання дитини, суди мають враховувати передусім інтереси дитини. Встановлений сімейним законодавством принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей може бути обмежений судом в інтересах дитини.

Отже, при вирішенні питань про місце проживання дитини у випадку, коли її батьки проживають окремо необхідно дотримуватися принципу забезпечення найкращих інтересів дітей, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя.

За положенями частини 4, 5, 6 статті 19 СК України при розгляді судом спорів щодо місця проживання дитини обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Місце проживання малолітньої дитини з одним із батьків визначається або за місцем проживання матері чи батька, або за конкретною адресою.

Визначення місця проживання малолітньої дитини за конкретною адресою унеможливлює маніпуляції з боку того з батьків, з ким буде проживати дитина.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 12 квітня 2017 року у справі № №235/139/16-ц.

При цьому судом встановлено, що неповнолітній син сторін по справі ОСОБА_9 проживає разом зі своєю матір`ю ОСОБА_6 та зареєстрований в Україні за адресою: АДРЕСА_1 , про свідчать записи в будинковій книзі № 56586 (а.с.26-27).

На своєму засіданні 12 серпня 2021 року Служба у справах дітей Луцької міської ради зробила висновок про доцільність визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 разом із матір`ю ОСОБА_2 (а.с.165).

За таких обставин суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_5 разом зі своєю матір`ю, передусім, врахувавши при цьому найкращі інтереси малолітньої дитини.

Апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги відповідача про те, що визначивши місце проживання їх малолітнього сина разом з матір`ю, суд фактично надав дозвіл на проживання дитини за кордоном без згоди батька з огляду на таке.

Рішенням суду у цій справі у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про надання дозволу на виїзд дитини за кордон на постійне місце проживання без згоди батька відмовлено. Судове рішення в частині відмови у задоволенні позовних вимог не оскаржувалося.

Крім того, за матеріалами справи судом встановлено, що позивачка ОСОБА_6 та її син ОСОБА_9 зареєстровані в квартирі АДРЕСА_3 (а.с.26-27).

Своїм рішенням суд першої інстанції визначив місце проживання малолітньої дитини з матір`ю ОСОБА_2 з врахуванням інтересів дитини і не визначав місце проживання за конкретною адресою.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду, якими у повному обсязі з`ясовані права та обов`язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені та їм надана належна оцінка.

На підставі наведеного суд апеляційної інстанції доходить висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для його скасування немає.

Керуючись статтями 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 30 серпня 2021 року у цій справі в оскаржуваній частині залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий

Судді