МИКОЛАЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 488/4390/20
Провадження № 22-ц/812/1870/21
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 грудня 2021 року Миколаївський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах :

головуючого Темнікової В.І.,

суддів Бондаренко Т.З., Крамаренко Т.В.,

із секретарем судового засідання Богуславською О.М.,

за участі позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідачки ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 23 червня 2021 року, ухвалене під головуванням судді Чернявської Я.А. в приміщенні того ж суду, за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа -орган опіки та піклування виконавчого комітету Миколаївської міської ради, про визначення місця проживання дітей та стягнення аліментів, -

В С Т А Н О В И В :

В грудні 2020 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 , в якому просив визначити місце проживання їхніх дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 з ним, за місцем його реєстрації та проживання за адресою: АДРЕСА_1 , а також стягнути з відповідачки на його користь аліменти на утримання дітей в твердій грошовій сумі в розмірі 3000,00 грн. на місяць, щомісячно і до повноліття дітей та судові витрати.

В обґрунтування позовних вимог зазначав, що 06 жовтня 2006 року між ним та відповідачкою в Корабельному відділі ДРАЦС ММУЮ у Миколаївській області було зареєстровано шлюб (актовий запис № 508). Рішенням Жовтневого районного суду Миколаївської області від 17 квітня 2020 року шлюб було розірвано. Рішення набрало законної сили 18.08.2020р.

Від вказаного шлюбу сторони мають спільних дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в свідоцтвах про народження яких відповідачка записана їх матір`ю.

Біля двох років взаємовідносини сторін були напруженими та значно погіршилися. В жовтні 2019 року відповідачка ОСОБА_3 поїхала до Чехії на заробітки. Він залишився з дітьми та ще деякий час проживав за місцем реєстрації відповідачки в селі Зайчівське. В січні 2020 року позивач забрав дітей та переїхав до міста Миколаєва, де проживає з дітьми по теперішній час. Близько року відповідачка самоусунулася від виконання батьківських обов`язків, життям дітей не цікавиться, участі в їх вихованні не приймає. Матеріальної допомоги на їх утримання не надає. Діти перебувають на повному утриманні батька.

Відповідно до змісту довідок № 328 та 324 від 17.12.2020 сини ОСОБА_4 та ОСОБА_5 відвідують ЗОШ № 40 м. Миколаєва та навчаються у 4 та 1 класах відповідно. Класні керівники зазначають, що за період навчання батько постійно відвідує батьківські збори, виховні заходи, цікавиться навчанням синів у школі. Мама протягом навчання дітей у школі ніколи не відвідувала батьківські збори, не цікавилася навчанням синів у класних керівників, не брала участі у громадському житті дітей у класі.

В заявах за місцем проживання позивача від 27.12.2020 сусіди зазначають, що відповідачка ОСОБА_3 за даною адресою не проживає, в житті та вихованні дітей участі не приймає.

Також позивач вказує, що працює в ТОВ «ЕЛІР» на посаді слюсаря, має гідну заробітну плату, достатню для утримання себе та дітей, характеризується за місцем роботи виключно позитивно.

Актом обстеження умов проживання сім`ї, складеному працівниками служби у справах дітей Корабельної районної державної адміністрації Миколаївської області від 16 грудня 2020 року, за адресою: АДРЕСА_1 встановлено, що батьком створені належні умови для утримання, навчання та виховання дітей. Діти знаходяться на повному матеріальному забезпеченні батька та він належним чином виконує батьківський обов`язок.

Стан здоров`я у позивача задовільний, на диспансерному обліку у сімейного лікаря не перебуваю.

Квартира, в якій він мешкає з дітьми, належить позивачу та його родині на праві спільної часткової власності. На підставі свідоцтва про право власності від 03 серпня 2016 року він є власником 1/5 частини.

Посилаючись на викладене, позивач просив суд визначити місцем проживання дітей ОСОБА_4 та ОСОБА_5 з ним за місцем його реєстрації та проживання.

Крім того, оскільки між сторонами в добровільному порядку не досягнуто домовленості про спосіб виконання батьківських обов`язків по утриманню дітей з боку відповідачки, просив суд стягнути з ОСОБА_3 аліменти на утримання синів в твердій грошовій сумі в розмірі 3000 грн на місяць, щомісячно і до повноліття.

Рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва від 23 червня 2021 року позов ОСОБА_1 задоволено. Визначено місце проживання дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з їх батьком - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , за місцем його реєстрації та проживання за адресою: АДРЕСА_1 .

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 на утримання дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , і ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , аліменти в твердій грошовій сумі в розмірі 3000, 00 грн. щомісячно, але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 30.12.2020 року і до повноліття дітей, а також витрати по сплаті судового збору в сумі 840,80 грн. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь держави судовий збір в розмірі 840,80 грн.

Не погодившись із вказаним рішенням суду, відповідачка через свого представника адвоката Костоусову Я.М. звернулась до суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить змінити рішення суду, а саме : у частині позовних вимог щодо встановлення місця проживання дітей ОСОБА_4 та ОСОБА_5 з батьком ОСОБА_1 відмовити повністю, а у частині стягнення аліментів на дітей задовольнити частково стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання дітей ОСОБА_4 та ОСОБА_5 у розмірі 2000 грн щомісяця, але не менше 50% прожиткового мінімуму на одну дитину відповідного віку, з моменту ухвалення рішення Корабельним районним судом м. Миколаєва і до 31 серпня 2023 року (на час тимчасового проживання з батьком).

В апеляційній скарзі зазначає, що необхідність проживання дітей - ОСОБА_6 та ОСОБА_7 разом із батьком на протязі деякого часу була викликана роботою за кордоном відповідачки, оскільки станом на теперішній час на території України дуже важко знайти роботу з достойною оплатою праці. З метою забезпечення своїх дітей ОСОБА_3 вирішила деякий, нетривалий час, з метою накопичення невеличкої суми (запасу) грошових коштів, попрацювати за кордоном та повернутися до своїх дітей. Відповідачка має намір у подальшому після закінчення контракту 31.08.2023р., працевлаштуватися на території України та проживати разом зі своїми дітьми. На підтвердження виїзду ОСОБА_3 за запрошенням на працевлаштування до Чехії, надано копію вказаного запрошення, відповідно до якого відповідачка, запрошується до Чехії з 01.09.2021р. по 31.08.2023р.

Також звертає увагу, що ОСОБА_3 ніколи не залишала дітей у тому варіанті, як зазначено у позові, вона завжди цікавилася їх життям, шкільними досягненнями, оцінками, їх здоров`ям, як вони проводять час поза школою. У той же день, коли відповідачці стало відомо про подання позову, вона вирушила до суду, адже не заперечувала проти одного: тимчасового проживання дітей - ОСОБА_6 та ОСОБА_7 з батьком та стягнення з неї аліментів на їх утримання. При цьому копії позовної заяви для ознайомлення ОСОБА_3 не отримувала. Співробітниками суду їй було рекомендовано погодитись із позовом, при цьому, знову ж таки, позовної заяви надано не було, матеріали справи, для ознайомлення, надані не були, ОСОБА_3 не було рекомендовано звернутися за юридичною допомогою.

У зв`язку із тим, що ОСОБА_3 не була ознайомлена зі змістом позовних вимог, і помилково вважала, що з неї будуть стягуватись аліменти на дітей тільки на період їх тимчасового проживання у батька, як вона це знала зі слів позивача, вона погодилась із позовом, та написала відповідну заяву, наслідків якої не розуміла до моменту звернення за юридичною допомогою.

Позивач з дітьми проживають разом з його сестрою ОСОБА_1 , та її неповнолітньою дочкою, умови є задовільними.

Також вказує, що позовна заява містить повністю неправдиві та однобокі відомості стосовно неучасті матері у житті дітей. Викладені в позові обставини про те, що відповідачка самоусунулася від виконання батьківських обов`язків, життям дітей не цікавиться, участі у виховані не приймає, діти знаходяться на повному утримані позивача, повністю не відповідають дійсності, оскільки ОСОБА_3 належними та достовірними доказами доведено факт піклування про дітей, забезпечення їх та виховання, на підтвердження чого до апеляційної скарги додані фото та відео, з яких вбачається, що з кінця 2020 та по теперішній час мати, за першої можливості, бачиться зі своїми дітьми, купує їм одяг та подарунки, вони разом відвідували ялинку, піцерію.

Крім того, нею для синів з метою вільного спілкування з ними було придбано їм нові мобільні телефони. Саме мати одягала дітей на 1 вересня 2020 року, купувала їм «канцелярію», при цьому список необхідного надав батько дітей. Відповідачка постійно надавала грошові кошти на утримання дітей. Вказане підтверджується Актом обстеження матеріально-побутових умов проживання (№ 42) апелянта, відповідно до якого встановлено, що ОСОБА_3 періодично відвідує синів, проводить з ними деякий час.

Також апелянт зазначає, що не має можливості проживати разом із синами, так як не має власного житла, саме для цього вона їде до Чехії на заробітки (за контрактом). І наразі має намір строком на 2 (роки) виїхати за контрактом до Чехії. Саме з урахуванням зазначеної обставини відповідачка і не заперечує проти стягнення з неї аліментів на час її перебування у Чехії з вересня 2021 року по 31.08.2023р. Викладені обставини також може підтвердити свідок ОСОБА_8 .

У день народження сина ОСОБА_7 відповідачка брала дітей до себе, придбала продуктів та іграшок на грошову суму 1820 грн 80 коп., що підтверджується відповідним чеком ТОВ «АТБ-Маркет» від 18.08.2021. 19.08.2021 мати з дітьми відвідали кінотеатр (чек від 19.08.2021, виданий ТОВ «М-КІНО»).

Відповідачка готова створити належні умови для проживання дітей з нею, адже має намір облаштувати житло та побут для своїх дітей. Вона є працелюбною, готовою до саморозвитку. Заперечувати проти побачень дітей з батьком у подальшому не буде. Орган опіки та піклування не заперечував при спілкуванні з ОСОБА_3 , щоб діти залишилися проживати саме із матір`ю. Діти люблять матір, бажають з нею спілкуватися, бачитися та проводити якомога більше часу.

Крім того, вважає, що позивачем не доведено фактів аморальної поведінки ОСОБА_3 , зловживання нею наркотичними або алкогольними речовинами. Той факт, що мати дітей в силу відсутності заробітку була змушена тимчасово поїхати до іншої країни на роботу, залишивши дітей за їх домовленістю з позивачем, має розцінюються як вимушені дії, які зумовлені в тому числі і поведінкою батька дітей, який не надавав матеріальної допомоги на утримання спільних дітей.

Вказує, що наразі відсутні жодні виняткові обставин, які б були підставою для розлучення дітей з їх матір`ю. Згідно ст. 141 СК України, яка є визначальною щодо принципу рівності прав та обов`язків батьків щодо дитини, наголошує, що матір дитини безсумнівно відіграє важливу роль у житті та розвитку дитини.

Крім того, в порушення вимог ст. 19 СК України у матеріалах справи відсутній письмовий висновок органу опіки та піклування щодо їх бачення можливості проживання, з урахуванням найкращих інтересів дітей, з батьком або з матір`ю.

За такого вважає, що судом першої інстанції були неправильно та неповно встановлені обставини справи, характер правовідносин, які виникли між сторонами та застосовано правові норми, які підлягали застосуванню при вирішенні даного спору, в зв`язку із чим, на думку апелянта, рішення підлягає зміні, як ухвалене без додержання норм матеріального і процесуального права.

В судовому засіданні представник відповідачки підтримала доводи апеляційної скарги, надавши пояснення аналогічні змісту апеляційної скарги.

Позивач не визнав доводи апеляційної скарги, просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін, вважаючи його законним та обґрунтованим.

Інші учасники процесу до судового засідання не з`явилися, хоча про час і місце розгляду справи були повідомлені належним чином.

Заслухавши доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно зі ст. 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. А у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні ( ст.263 ЦПК України).

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин ( ст. 264 ЦПК України).

Рішення суду зазначеним вимогам закону відповідає.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 06.10.2006 року.

В період шлюбу у сторін народилися діти: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується наданими суду копіями свідоцтв про народження серії НОМЕР_1 , виданого Міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Миколаївського міського управління юстиції 02.12.2010 р. та серії НОМЕР_2 , виданого Міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Миколаївського міського управління юстиції 27.08.2013 р., де батьками дітей записані позивач ОСОБА_1 і відповідачка ОСОБА_3 .

Згідно з рішенням Жовтневого районного суду Миколаївської області від 17.04.2020 року шлюб, укладений між ОСОБА_1 і ОСОБА_3 , був розірваний. Вказане рішення суду набрало законної сили 18.08.2020 року.

Позивачу на праві спільної часткової власності належить 1/5 частина квартири АДРЕСА_2 . Згідно Акту обстеження умов проживання від 16.12.2020р., складеного завідувачем та головним спеціалістом сектору захисту прав, свобод та законних інтересів дітей служби у справах дітей адміністрації Корабельного району Миколаївської міської ради, позивач зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 . Разом з ним за вказаною адресою проживають його діти: ОСОБА_4 і ОСОБА_5 , а також рідна тітка дітей ОСОБА_9 зі своєю донькою ОСОБА_10 .

При перевірці працівниками служби у справах дітей адміністрації Корабельного району Миколаївської міської ради було встановлено, що для дітей є окрема кімната, окремі спальні місця, постільна білизна. Батьком створені належні умови для повноцінного проживання, виховання та утримання дітей. Діти знаходяться на повному матеріальному забезпеченні батька, який належним чином виконує батьківські обов`язки.

Згідно з довідкою, наданою Миколаївською загальноосвітньою школою І-ІІІ ступенів № 40 від 17.12.2020 р. за вих. № 328, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , батьком якого є позивач, навчається у 4 класі названої школи. За період навчання ОСОБА_1 постійно відвідував батьківські збори, виховні заходи, цікавився навчанням сина у школі. Відповідачка ОСОБА_3 , яка є матір`ю ОСОБА_4 , протягом навчання сина у школі не цікавилася навчанням сина, не відвідувала батьківські збори, не брала участі у громадському житті дитини в класі.

Довідкою № 324 від 17.12.2020р., виданою Миколаївською загальноосвітньою школою І-ІІІ ступенів № 40 засвідчено, що ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , дійсно навчається у Миколаївській загальноосвітній школі І-ІІІ ступенів № 40. За період навчання позивач постійно відвідував батьківські збори, виховні заходи, цікавився навчанням сина у школі. Мати дитини ОСОБА_3 , протягом навчання сина ОСОБА_7 у школі не цікавилася навчанням сина, не відвідувала батьківські збори, не брала участі у громадському житті дитини у класі.

Згідно з наданою суду довідкою № 39 від 16.12.2020 р. позивач має постійне місце роботи, працює слюсарем у ТОВ Елір та за місцем роботи характеризується позитивно, як відповідальна, цілеспрямована і працелюбна людина, яка має спокійний та врівноважений характер.

Проаналізувавши положення ст. ст. 19, 155, 160, 161 СК України, ч. 1,4 ст. 29 ЦК України, ч. 2 і 3 ст. 11 Закону України Про охорону дитинства, ч. 1 ст. 3, ст. 9 Конвенції про права дитини, суд вважав що при вирішенні спору про визначення місця проживання дитини, суди мають враховувати передусім інтереси дитини, а встановлений сімейним законодавством принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей може бути обмежений судом в інтересах дитини.

На підставі викладеного, при вирішенні питання про визначення місця проживання малолітніх ОСОБА_4 та ОСОБА_7 суд першої інстанції, в контексті першочергового урахування інтересів дитини, враховуючи тривалість проживання дітей з батьком, добросовісне виконання позивачем батьківських обов`язків, створення для дітей необхідних умов для проживання та розвитку, забезпечення їх усім необхідним, а також відсутність виключних обставин, які б унеможливлювали проживання дітей з батьком, чи негативно впливали на їх виховання та розвиток, а також визнання позову відповідачкою, дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог щодо визначення місця проживання дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом з їх батьком.

При цьому, суд першої інстанції зазначив, що визначення місця проживання дітей разом з батьком не позбавляє права відповідачки спілкуватися з дітьми та не обмежує її у здійсненні своїх батьківських прав та обов`язків, оскільки матір дітей у разі визначення місця проживання їх з батьком, не обмежена у своєму праві на спілкування з дітьми, прояву турботи відносно них та участі у їх вихованні й може реалізувати свої права шляхом домовленості з батьком дітей щодо встановлення часу спілкування або за рішенням органу опіки і піклування, або за рішенням суду.

Щодо позовних вимог про стягнення аліментів з відповідачки на користь позивача на утримання дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , суд першої інстанції виходив з того, що діти тривалий час проживають з батьком та знаходяться на його утриманні.

Оцінивши надані докази та враховуючи, що батьки несуть обов`язок щодо утримання дітей рівноцінно, відповідачка є здоровою та працездатною людиною, інших аліментних зобов`язань не має, у зв`язку з чим має можливість щомісячно та стабільно сплачувати аліменти на користь позивача на утримання їхніх спільних дітей, які наразі проживають з позивачем, суд першої інстанції вважав, що позовні вимоги щодо стягнення з відповідачки на користь позивача аліментів на утримання дітей в твердій грошовій сумі в розмірі 3000,00 грн на місяць щомісячно до повноліття дітей, підлягають задоволенню.

Висновки суду відповідають обставинам справи та законодавству, яке регулює спірні правовідносини, в тому числі і зазначеному в тексті рішення суду.

За змістом положень частин 7, 8 статті 7 Сімейного кодексу України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Відповідно до статті 3, статті 18 Конвенції про права дитини, прийнятої 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20 листопада 1989 року (набрала чинності для України 02 вересня 1991 року) в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Стаття 141 СК України визначає, що мати та батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою, чи розірвано шлюб і чи проживають вони разом чи окремо. Відповідно до частини 2 статті 141 СК України, розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Згідно зі ст. ст.11, 15 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї разом з батьком або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкування з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини.

Конвенція про права дитини, виходячи із рівності прав матері та батька, у пункті 1 статті 9 проголосила правило, за яким дитина не повинна розлучатися з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини.

Згідно з принципом 6 Декларації прав дитини, проголошеної Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові і розуміння. Вона повинна, якщо це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і, в усякому разі, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітню дитину не слід, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, розлучати зі своєю матір`ю.

Однак, поняття «розлучення дитини та матері» не є тотожним поняттю «визначення різних місць проживання матері та дитини», оскільки мати дитини у разі визначення місця проживання дитини з батьком не обмежена у своєму праві на спілкування з дитиною, турботу відносно дитини та участь у вихованні дитини і може реалізувати свої права шляхом домовленості з батьком дитини щодо встановлення часу та порядку спілкування з дитиною або за рішенням органу опіки та піклування чи за судовим рішенням з цього питання.

Тобто під забороною розлучення дитини зі своєю матір`ю в контексті Декларації прав дитини слід розуміти не обов`язковість спільного проживання матері та дитини, а право на їх спілкування, турботу з боку матері та забезпечення з боку обох батьків, у тому числі й матері, прав та інтересів дитини, передбачених цією Декларацією та Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року.

У частині першій статті 3 цієї Конвенції закріплено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

При цьому положення вказаної Конвенції, яка ратифікована Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому саме її норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей.

Як роз`яснено у п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» № 11 від 21.12.2007 року, при вирішенні спору про місце проживання дитини належить звертати особливу увагу на її вік та з`ясовувати, з ким із батьків вона бажає проживати.

Частиною 2 статті 150 СК України передбачено, що, батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Згідно із частиною 4 статті 150 СК України, батьки зобов`язані поважати дитину.

Відповідно до статті 153 СК України, мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом.

Частиною 2 статті 155 СК України передбачено, що батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року гарантує кожному право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції (пункт 1). При цьому зазначена стаття містить застереження, згідно з яким органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб (пункт 2).

Відповідно до частин 1, 2, 3 статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

Частинами 1,2 стаття 161 СК України визначено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

Судом встановлено, що батьками неповнолітніх дітей ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є позивач ОСОБА_1 і відповідачка ОСОБА_3 .

В жовтні 2019 року відповідачка зі згоди позивача поїхала до Чехії на заробітки, а позивач залишився з дітьми та ще деякий час проживав за місцем реєстрації відповідачки в селі Зайчівське, а з січня 2020 року забрав дітей та переїхав до міста Миколаєва, де проживає з дітьми по теперішній час.

Рішенням Жовтневого районного суду Миколаївської області від 17.04.2020 року шлюб, укладений між сторонами розірвано. Вказане рішення суду набрало законної сили 18.08.2020 року.

Аналіз зазначених обставин у справі свідчить про те, що відповідачка добровільно залишила дітей з батьком та виїхала на роботу до Чехії в 2019р.

До теперішнього часу відповідачка не повернулася на територію України. На даний час вона проживає в Чехії та працює за контрактом, строк дії якого закінчується 31 серпня 2023р. В подальшому, як стверджує представник відповідачки, вона має намір повернутися до України, облаштувати житло для проживання з дітьми та проживати в ньому з синами. До повернення її на територію України не заперечує щоб діти проживали з батьком. Проте, згоди з цього питання сторони не знайшли, про що свідчить той факт, що позивач звернувся до суду з позовом про визначення місця проживання дітей з ним.

Отже, добровільної спільної згоди щодо визначення місця проживання неповнолітніх дітей після виїзду відповідачки до Чехії сторони не досягли. Позивач заперечує проти тимчасового визначення місця проживання дітей.

Вирішуючи спір, який виник між сторонами у справі, слід врахувати те, що матеріали справи не містять даних про негативне ставлення позивача чи відповідачки до дітей.

Позивач має постійне місце роботи, працює слюсарем у ТОВ Елір, має постійний заробіток. За місцем роботи характеризується позитивно, як відповідальна, цілеспрямована і працелюбна людина, яка має спокійний та врівноважений характер.

Житлово-побутові умови позивача в цілому забезпечують можливість належного виховання та розвитку дітей, що підтверджується актом обстеження умов проживання від 16.12.2020р., складеного завідувачем та головним спеціалістом сектору захисту прав, свобод та законних інтересів дітей служби у справах дітей адміністрації Корабельного району Миколаївської міської ради.

Згідно висновку Органу опіки та піклування виконавчого комітету Миколаївської міської ради, отриманому під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції, встановлено доцільність визначення місця проживання дітей ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом з батьком ОСОБА_1 .

Відповідачка тривалий час, а саме з жовтня 2019 року перебуває у Чехії. Згідно пояснень представника відповідачки працевлаштована за контрактом, має намір повернутися на територію України після закінчення контракту 31 серпня 2023р.

З акту обстеження матеріально-побутових умов проживання №42 від 25 травня 2021р. вбачається, що відповідачка ОСОБА_3 зареєстрована, але не проживає в АДРЕСА_3 . З лютого 2021р. перебувала за кордоном у Чехії, де працювала за трудовим договором, повернулася до України 20.05.2021р. На даний час тимчасово перебуває у матері ОСОБА_11 , яка проживає без реєстрації в СВТ «Колос». ОСОБА_3 розлучена, має 2 дітей, яких виховує колишній чоловік. ОСОБА_3 періодично відвідує синів та проводить з ними деякий час. З її слів не має можливості проживати разом з дітьми, так як не має власного житла. На час інспектування житла діти та чоловік ОСОБА_3 не проживають в АДРЕСА_3 .

За місцем реєстрації відповідачка характеризується з позитивної сторони.

На підставі зібраних у справі доказів, колегія суддів вважає, що матеріалами справи встановлено, що відповідачка виїхала з жовтня 2019р. до Чехії для працевлаштування, в 2021 році знову отримала запрошення до Чехії з 01.09.2021р. по 31.08.2023р. та продовжила контракт на зазначений строк. Виїхавши до Чехії, відповідачка залишила своїй неповнолітніх дітей їх батьку, залишивши їх без безпосередньої особистої щоденної участі у їх вихованні, після чого батько дітей забрав їх з місця, де вони проживали разом однією сім`єю, розлучився з відповідачкою та проживає з синами в м. Миколаєві.

Як уже зазначалося раніше, відповідно до статті 161 СК України, під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Згідно з абзацом другим принципу 7 Декларації прав дитини найкраще забезпечення інтересів дитини має бути керівним принципом для тих, на кому лежить відповідальність за її освіту і навчання; ця відповідальність лежить перш за все на батьках.

При розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо.

Визначаючи місце проживання дітей з батьком, суд надав належну оцінку наявним у справі доказам, на підставі яких достатньо повно установив обставини, які мають значення для правильного вирішення справи.

Зокрема, зібрані докази свідчать про те, що позивач з моменту виїзду відповідачки до Чехії постійно піклується про дітей, бере участь у їх духовному та фізичному розвиткові; діти тривалий час проживають з батьком, мати особисто спілкується з дітьми в телефонному режимі, або короткочасно коли приїжджає до України на нетривалий час, у позивача наявне упоряджене жиле приміщення, створено умови належного виховання та розвитку дітей. Згідно пояснень представника відповідачки, ОСОБА_3 не заперечує проти спілкування дітей з батьком та проживання їх з ним на час її відсутності.

Отже, суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги вказаних висновків суду не спростовують, на законність та обґрунтованість судового рішення не впливають.

Щодо доводів апеляційної скарги про відсутність в матеріалах справи висновку органу опіки і піклування, то даний недолік був усунутий під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції. На виконання ухвали Миколаївського апеляційного суду від 20 жовтня 2021р. було отримано висновок органу опіки та піклування виконавчого комітету Миколаївської міської ради, згідно якого органом опіки та піклування встановлено доцільність визначення місця проживання дітей ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом з батьком ОСОБА_1 .

Щодо ствердження представника відповідачки про те, що апеляційний суд не повинен брати до уваги висновок органу опіки і піклування, у якому зазначена рекомендація визначення місця проживання дітей з батьком, оскільки орган опіки і піклування не повинен був приймати висновок про доцільність проживання дітей з одним із батьків, поки мати не повернеться до України та не будуть обстежені її умови проживання, слід зазначити, що відповідно до цивільно-процесуального законодавства жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Таким чином, висновок органу опіки і піклування не може мати переваги над іншими доказами. Судом апеляційної інстанції була здійснена його оцінка в сукупності з іншими доказами. Як убачається з висновку органу опіки та піклування, ним оцінювалася та ситуація, яка склалася на час розгляду питання про визначення місця проживання дітей, коли мати перебувала за кордоном та спілкувалася з дітьми тільки по телефону та періодично під час приїзду на територію України. При цьому мати надала у службу у справах дітей копію договору та документи, з яких вбачається, що вона проживає та працює в Чехії за контрактом з терміном дії до серпня 2023р., що вона позитивно характеризується за місцем реєстрації в с. Зайчівське Миколаївського району Миколаївської області.

Достатньої кількості безспірних доказів стосовно взаємовідносин матері з дітьми, які могли вплинути на висновок органу опіки та піклування, крім тих, які були оцінені органом опіки та піклування та судом, відповідачкою надано не було.

Як убачається з тексту рішення, суд не обґрунтовував свій висновок тим, що відповідачка веде аморальний спосіб життя, зловживає алкогольними чи наркотичними речовинами, тому доводи апеляційної скарги стосовно того, що позивач це не довів, не впливають на висновок суду, зроблений в рішенні, та не є підставою для його скасування. Слід також зазначити, що позивач взагалі не посилався на дані обставини у позовній заяві.

Інші наведені в апеляційній скарзі доводи є суб`єктивним тлумаченням відповідачкою обставин справи та законодавства, яке регулює спірні правовідносини та зводяться до переоцінки доказів, яким суд дав належну правову оцінку.

Що стосується позовних вимог про стягнення з відповідачки на користь позивача аліментів на утримання неповнолітніх дітей, суд правильно виходив з того, що згідно зі ст. ст. 141, 180 СК України батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Обов`язок утримувати дитину є рівною мірою обов`язком як матері, так і батька. При визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення.

Як слідує з положень ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Аліменти на утримання дитини стягуються на користь того з батьків, з ким проживає дитина.

Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.

Матеріалами справи встановлено, що діти проживають разом з позивачем та перебувають на його утриманні.

Мінімальний прожитковий мінімум для дитини від 6 до 18 років на 2021р. встановлено на рівні 2395грн. з 01.01.2021р., 2510грн. з 01.07.2021р. та 2618 грн. з 01.12.2021р.

Відповідачка є здоровою та працездатною людиною, інших аліментних зобов`язань не має, у зв`язку з чим має можливість щомісячно сплачувати аліменти на користь позивача на утримання їхніх спільних дітей. Позивач просив стягнути аліменти в твердій грошовій сумі.

Проаналізувавши зазначені обставини, а також розмір прожиткового мінімуму на дитину віком від 6 до 18 років, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правомірно визначив розмір аліментів, які підлягають стягненню з відповідачки у сумі 3000 грн. в місяць на утримання 2 дітей, починаючи з 30 грудня 2020р. до їх дітей.

Колегія суддів не погоджується з доводами апеляційної скарги про необхідність стягнення аліментів з дня винесення рішення судом першої інстанції і до 31 серпня 2023р., виходячи з наступного.

Частиною 1 ст. 191 СК України передбачено, що аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову.

За такого, визначаючи дату початку стягнення аліментів на дітей, суд правильно виходив з дня пред`явлення позову у даній справі, а саме з 30 грудня 2020 року. При цьому тривалість розгляду справи та винесення рішення судом не має вирішального значення для визначення дати початку стягнення аліментів на дитину, оскільки ця дата прямо передбачена законом. Не має вирішального значення для цього також момент припинення між сторонами сімейних відносин.

Періодичне надання відповідачкою добровільної матеріальної допомоги на утримання дітей також не є достатньою підставою для зміни чи скасування рішення суду, оскільки надання матеріальної допомоги одного з батьків іншому не унеможливлює стягнення аліментів з одного з батьків на користь іншого на утримання дітей, якщо кошти, які надає один із батьків, є недостатніми для утримання дітей.

Матеріали справи свідчать про те, що як на час звернення позивача з позовом до суду, так і нас ухвалення остаточного рішення у справі, сторони не проживали однією сім`єю. Відповідачка не заперечував того факту, що діти весь час з моменту її виїзду до Чехії проживають разом з позивачем.

Не містять матеріали справи також достатньої кількості безспірних належних та допустимих доказів того, що в спірний період з моменту пред`явлення до суду позову, кошти, які виділялися відповідачкою на утримання дітей були достатніми для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дітей.

Позивач навпаки стверджує, що ті кошти, які інколи надавалися відповідачкою, були і є недостатніми для утримання дітей, що відповідачкою було придбано для одного сина взуття, а для іншого штани перед початком навчального 2020 року, а не придбано все необхідне для дітей згідно списку позивача, як стверджує відповідачка в апеляційній скарзі, що фактично до грудня 2019р. відповідачкою надсилались йому кошти для погашення кредитних зобов`язань відповідачки, а не на утримання дітей, після цього кошти взагалі на утримання дітей не надходили. Відповідачкою даний факт належними доказами не спростований.

Придбання дітям телефонів для спілкування з ними та разове придбання дітям продуктів та іграшок, що підтверджується відповідним чеком ТОВ «АТБ-Маркет» від 18.08.2021р., чи відвідування кінотеатру (чек від 19.08.2021р., виданий ТОВ «М-КІНО»), не впливає ні на розмір аліментів, ні на період, з якого такі аліменти слід стягувати з відповідачки на користь позивача на утримання дітей.

Не передбачає діюче законодавство також можливість стягнення аліментів на певний період за умови визначення постійного місця проживання дітей з одним із батьків.

У разі зміни сімейного, матеріального, побутового чи іншого стану сторін та визначення у зв`язку з цим іншого місця проживання дітей, у передбаченому законом порядку може бути вирішено і питання про припинення стягнення аліментів та стягнення аліментів з іншого з батьків.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, розглядаючи справу в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що підстави для скасування судового рішення відсутні, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, судова колегія, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 23 червня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання її повного тексту у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий

Судді

Повний текст постанови складено 02 грудня 2021 року.