Справа № 303/4371/19
П О С Т А Н О В А

Іменем України

02 серпня 2021 року м. Ужгород

/

Закарпатський апеляційний суд у складі:

судді-доповідачки Готри Т. Ю.,

суддів Мацунича М. В., Кондора Р.Ю.,

з участю секретарки судового засідання Балаж Н.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Орган опіки та піклування Мукачівської міської ради про позбавлення батьківських прав та зміну розміру аліментів, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на заочне рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 9 січня 2020 року, ухвалене суддею Довжанином В. М.,

в с т а н о в и в:

У липні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, орган опіки та піклування Мукачівської міської ради про позбавлення батьківських прав та зміну розміру аліментів.

Позов обґрунтувала тим, що у березні 2006 року вона вийшла заміж за ОСОБА_2 , однак, на підставі рішення Жовтневого районного суду міста Луганська від 04.10.2011, вони розлучилися і з цього часу разом не проживають.

Зазначала, що відповідач ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , не сплачує аліменти згідно з виконавчого листа № 2-5605 від 09.11.2011, виданого Жовтневим районним судом міста Луганська, а також не несе ніяких додатковий витрат, пов`язаних із утриманням і вихованням дитини.

Вказувала і на те, що з 2011 року по теперішній час змінились не лише потреби дитини, а й життєві обставини, оскільки вона з дитиною переїхали на інше місце проживання до м. Мукачева, де вимушена винаймати житло.

За цих обставин уважала за необхідним змінити розмір присуджених їй судом із відповідача аліментів у розмірі ј частини від його доходів на розмір визначений у твердій грошовій сумі.

Посилаючись на наведені обставини просила позбавити батьківських прав ОСОБА_2 відносно сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та змінити розмір аліментів на утримання дитини з ј частини всіх видів заробітку (доходу) ОСОБА_2 на тверду грошову суму в розмірі 1 500 грн щомісячно, але не менше ніж 50 відсотків установленого прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до досягнення дитиною повноліття, а також вирішити питання про судові витрати.

9 січня 2020 року позивачка ОСОБА_1 подала місцевому суду письмову заяву в якій, зокрема просила позовні вимоги щодо зміни стягнення аліментів залишити без розгляду.

Заочним рішенням Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 9 січня 2020 року позбавлено батьківських прав ОСОБА_2 по відношенню до його сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

У липні 2020 року відповідач ОСОБА_2 звернувся до суду першої інстанції з заявою про перегляд указаного заочного рішення суду.

Ухвалою Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 24 липня 2020 року заяву ОСОБА_2 про скасування цього заочного рішення суду залишено без задоволення.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 зазначене заочне рішення про позбавлення його батьківських прав уважав незаконним і необґрунтованим унаслідок порушення місцевим судом норм матеріального та процесуального права, невідповідності висновків суду фактичним обставинам справи та очевидної упередженості суду у вигляді відвертого негативного ставлення до нього.

Скарга мотивована тим, що судом належним чином не враховано факту його вимушеного перебування з 2014 року і дотепер на тимчасово окупованій території у м. Луганську, що призвело до неотримання ним із суду жодних документів (примірника позовної заяви, повісток, судових рішень), чим позбавлено його права на участь як сторони в судовому розгляді справи, а відтак оскаржене рішення суду підлягає обов`язковому скасуванню.

Звертав увагу і на зловживання позивачкою ОСОБА_1 своїми процесуальними правами в розумінні пункту 2 ч. 2 ст. 44 ЦПК України, оскільки нею спочатку ще 04.07.2019 було подано до суду аналогічний позов, який наступного ж дня вона через свого представника відкликала, а вже 08.07.2019 знову звернулася до суду з даним позовом, який був автоматично розподілений іншому судді.

Крім того, позовна вимога про зміну розміру аліментів, яку згодом позивачка просила суд залишити без розгляду, мала штучний характер, а саме з метою визначити підсудність розгляду цієї справи за вибором позивачки, тобто за її місцем знаходження. При цьому місцевий суд, розглядаючи по суті лише позовну вимогу про позбавлення батьківських прав, не звернув уваги, що така вимога повинна була розглядатися судом за його місцем проживання, тобто Троїцьким районним судом Луганської області.

Вважав, що за наявності зловживання процесуальними правами позивачки, суд повинен був ужити відповідних заходів для їх запобігання та залишити позов без розгляду як того кореспондують частини 3, 4 ст. 44 ЦПК України.

Стверджував і те, що судом ухвала про заочний розгляд не виносилася, підстав для такого розгляду у суду не було. До того ж на порушення вимог ч. 2 ст. 45 ЦПК України судом не було роз`яснено неповнолітній особі - ОСОБА_3 його права та можливі наслідки дій його законного представника, оскільки це стосується його долі, прав та обов`язків протягом усього подальшого життя, а також його не було залучено до участі у справі,чим порушено права на захист неповнолітньої особи під час розгляду справи, оскарженим судовим рішенням якого у свідомому віці залишено без батька.

Наголошував, що позивачкою не доведено, а судом не вмотивовано в судовому рішенні жодними доказами факту його ухилення від виконання батьківських обов`язків. Він неодноразово на протязі останніх років намагався спілкуватися із сином у телефонному режимі, на що ОСОБА_1 категорично йому відмовляла. Також указував, що він не може покинути тимчасово окуповану територію та побоюється за членів своєї родини з боку окупантів при спробі покинути м. Луганськ.

З огляду на наведене просив оскаржене заочне рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити, а також визнати зловживанням процесуальними права дії позивачки метою яких була маніпуляція автоматизованим розподілом справ між суддями, подання позову, який має очевидно штучний характер, необґрунтоване і штучне об`єднання позовних вимог із метою зміни підсудності цієї справи.

Свої правом подати відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_2 інші учасники справи не скористалися.

Ухвалою Закарпатського апеляційного суду від 8 лютого 2021 року цю справу повернуто до суду першої інстанції для ухвалення додаткового рішення щодо позовної вимоги про зміну розміру аліментів на дитину.

Додатковим рішенням Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 11 березня 2021 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, орган опіки та піклування Мукачівської міської ради про зміну розміру аліментів залишено без розгляду.

Зазначене додаткове рішення учасниками справи в апеляційному порядку не оскаржене.

У судовому засіданні в режимі відеконференції представник відповідача ОСОБА_2 адвокат Ярічевський В.В. апеляційну скаргу підтримав та просив її задовольнити з підстав наведених у ній.

Позивачка ОСОБА_1 та її представниця адвокатеса Волошин Л.Я. у судовому засіданні щодо задоволення апеляційної скарги заперечили унаслідок її безпідставності і надуманості та просили залишити її без задоволення, а оскаржене заочне рішення суду без змін.

Представниця третьої особи органу опіки та піклування виконавчого комітету Мукачівської міської ради Закарпатської області Степанова О.Р. у судове засідання не з`явилася, однак подала 27.07.2021 електронною поштою на адресу суду апеляційної інстанції заяву про розгляд справи за її відсутності, а тому її неявка, відповідно до вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідачку, пояснення учасників справи, перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали справи, колегія суддів уважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частин 1, 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Задовольняючи позовну вимогу ОСОБА_1 про позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , місцевий суд виходив із її обґрунтованості та доведеності, оскільки відповідач не сплачує аліменти, не несе додаткових витрат, пов`язаних з утриманням і вихованням сина, а висновком органу опіки та піклування виконавчого комітету Мукачівської міської ради установлено за доцільним позбавити ОСОБА_4 батьківських прав. Відтак відповідно до приписів ст. 170 СК України суд може ухвалити судове рішення про відібрання дитини від батьків або одного з них, не позбавляючи при цьому батьківських прав, якщо залишення дитини у них є небезпечним для її життя, здоров`я і морального виховання.

Проте колегія суддів в повній мірі з такими висновками суду першої інстанції погодитись не може, оскільки таких суд дійшов із порушенням норм матеріального і процесуального права з огляду на таке.

Судом установлено, що відповідно до повторного свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , виданого відділом РАЦС Станично-Луганського РУЮ Луганської області від 18.05.2010, батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є ОСОБА_2 /відповідач/ та ОСОБА_1 /позивачка)/ (т.1 а.с.8).

Згідно з рішенням Жовтневого районного суду міста Луганська від 04.10.2011, що набрало законної сили, розірвано шлюб між ОСОБА_2 і ОСОБА_1 , який був зареєстрований Жовтневим відділом РАЦС від 01.03.2006 за актовим записом № 90 (т.1 а.с.10).

Із довідок управління праці та соціального захисту населення виконавчого комітету Мукачівської міської ради Закарпатської області від 18 вересня 2018 року за № 125 вбачається, що ОСОБА_1 та її малолітній син ОСОБА_3 узяті на облік як внутрішньо переміщенні особи, які зареєстровані у квартирі АДРЕСА_1 та фактично перебувають (проживають) у квартирі АДРЕСА_2 (т.1 а.с.13,14). Аналогічне відображено й у довідці цього ж управління праці і соціального захисту населення від 28.09.2018 № 26/04-53 (т.1 а.с.15).

Довідками Жовтневого відділу ДВС Луганського МРЮ Головного управління юстиції у Луганській області констатовано відповідними розрахунками наявність, на підставі виконавчого листа № 2-5605 від 09.11.2011, заборгованості ОСОБА_2 перед ОСОБА_1 по сплаті аліментів на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (т.1 а.с.16-18).

Відповідно до висновку органу опіки та піклування виконавчого комітету Мукачівської міської ради Закарпатської області від 09.01.2020 № 21/01-36 у зв`язку з самоусуненням на протязі тривалого часу ОСОБА_2 від виконання батьківських обов`язків (з сином не спілкується, не приймає участі у його вихованні, не опікується над його розвитком, ухиляється від сплати аліментів на його утримання), а тому орган опіки та піклування вважає за доцільним позбавити його батьківських прав відносно сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (т.1 а.с.83).

Положеннями ч. 3 ст. 51 Конституції України регламентовано, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Із приписів ч. 1 ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» слідує, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства»).

Частиною сьомою статті 7 Сімейного кодексу України (далі - СК України) передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Статтею 9 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Згідно з частинами першою-четвертою статті 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину.

Відповідно до ч.1 ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності.

Частиною першою статті 164 СК України передбачено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини.

Згідно зі ст. 166 СК України позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою надзвичайні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини.

Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування необхідно вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст. 164 СК України.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, наприклад: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Судом установлено, що сторони з 2011 року не проживають разом і малолітній ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживає разом із матір`ю у квартирі АДРЕСА_2 .

Відповідач ОСОБА_2 проживає у м.Луганськ, Луганської області і з 2011 року вихованням дитини не займається, а саме не цікавиться дитиною, не спілкується з нею, навіть по телефону, а також не надає коштів на її утримання та має заборгованість зі сплати аліментів в сумі 6 727,96 грн станом на 01.03.2014, що стверджується довідкою Жовтневого відділу державної виконавчої служби Луганської області (т.1 а.с.16).

Отже, матеріалами справи встановлено, що відповідач з 2011 року не бачився із сином та не вчиняв жодних дій спрямованих на побачення з дитиною та на спілкування з нею, і висновком органу опіки та піклування виконавчого комітету Мукачівської міської ради визнано доцільним позбавлення відповідача батьківських прав щодо сина ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Суд апеляційної інстанції погоджується з висновком органу опіки та піклування про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав, оскільки такий є достатньо обґрунтованим, не суперечить інтересам дитини, яка не проживає разом із батьком з 2011 року та не знає його.

Та обставина, що відповідач проти позбавлення батьківських прав заперечує, про що вказує у своїй апеляційній скарзі, не спростовує наведених позивачкою обставин щодо його ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню сина з яким він, з часу подачі заяви про перегляд заочного рішення суду першої інстанції (з червня 2020 року), за твердженням позивачки, навіть у телефонному режимі не спілкувався. Доказів протилежного апелянтом суду не надано.

Доводи апеляційної скарги про те, що з початку 2014 року по теперішній час відповідач мешкає у м.Луганськ на непідконтрольній Україні території, яку не має можливості покинути через дії осіб, які її окупували та встановили там свою владу, і в м.Луганську перебуває його родина, члени якої є заручниками ситуації, що склалася та можуть постраждати через спроби відповідача покинути м.Луганськ, не заслуговують на увагу, оскільки спростовуються договором про надання правової допомоги про захист прав і законних інтересів від 06.01.2020, укладеним між адвокатським бюро «Ярічевський і компанія» в особі адвоката Ярічевського В.В. та Беккаревичем Д.М. у м.Харків (т.2 а.с.62-63).

Разом із тим, слушними є доводи апеляційної скарги щодо розгляду справи судом першої інстанції за відсутності відповідача, не повідомленого належним чином про дачу, час і місце засідання суду, призначеного на 09.01.2020, що відповідно до п.3 ч.3 ст.376 ЦПК України є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення.

Відповідно до частини 3 ст. 12, частин 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, окрім випадків установлених Законом, а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доведення обставин свідомого, умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою позбавлення останнього батьківських прав, покладено на позивача.

Вирішуючи цей спір, належним чином дослідивши та надавши оцінку наданим сторонами доказів, колегія суддів доходить висновку про наявність підстав, передбачених ч. 1 ст. 164 СК України, для позбавлення відповідача батьківських прав за наведених вище обставин.

Водночас, на думку колегії суддів, суд першої інстанції помилково послався в оскарженому судовому рішенні на положення ст. 170 СК України, яка не регламентує позбавлення батьківських прав.

Отже, апеляційний суд доходить висновку, що позивачка довела належними, допустимими, достовірними, а в їх сукупності достатніми доказами свою вимогу про необхідність позбавлення відповідача батьківських прав, та ця вимога загалом і поза розумним сумнівом знайшла своє підтвердження під час апеляційного розгляду справи.

За наведених вище обставин оскаржене заочне рішення, відповідно до вимог ст. 376 ЦПК України, підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про задоволення позову ОСОБА_1 .

З огляду на те, що оскаржене заочне рішення суду підлягає обов`язковому скасуванню з ухваленням по справі нового судового рішення, а тому, на переконання колегії суддів, немає потреби давати оцінку доводам апеляційної скарги в частині не винесення місцевим судом ухвали про заочний розгляд справи.

Також апеляційний суд не бере до уваги доводи апелянта про зловживання позивачкою процесуальними правами, оскільки ним не доведено, що ОСОБА_1 раніше зверталася до суду з аналогічним позовом, тобто з тим самим предметом і з тих самих підстав, а саме по собі подання заяви про «відкликання» позовної заяви і подання згодом нового позову, подання заяви про залишення без розгляду однієї з позовних вимог, не може безумовно свідчити про необґрунтовані (неправильні, недобросовісні) дії позивачки, оскільки це є її диспозитивним правом, передбаченим нормами ЦПК України, та звернення до суду з позовом є суб`єктивним правом позивачки, доступ до якого їй є гарантованим, зокрема, пунктом 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. 55 Конституції України, ч. 1 ст. 16 ЦК України, ч. 1 ст. 4 ЦПК України.

Доводи апеляційної скарги про те, що після подання позивачкою заяви про залишення без розгляду її позовної вимоги про зміну розміру аліментів, яка також підсудна і за місцем проживання позивача, справа повинна була розглянута за місцем проживання відповідача - Троїцьким районним судом Луганської області, колегія суддів уважає безпідставними, оскільки за приписами ч. 2 ст. 31 ЦПК України справа, прийнята судом до свого провадження з додержанням правил підсудності, повинна бути ним розглянута і в тому випадку, коли в процесі розгляду справи вона стала підсудна іншому суду, за винятком випадків, коли внаслідок змін у складі відповідачів справа належить до виключної підсудності іншого суду.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний із належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

З урахуванням наведеного вище апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з одночасним скасуванням оскарженого заочного рішення суду та ухваленням нового судового рішення про задоволення позову ОСОБА_1 .

Керуючись статтями 374, 376, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Заочне рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 9 січня 2020 року скасувати.

Позов ОСОБА_1 задовольнити.

Позбавити батьківських прав ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , мешканця : АДРЕСА_3 , відносно неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду на протязі тридцяти днів із дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 18 серпня 2021 року.

Суддя-доповідачка

Судді