ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний номер справи 766/3979/19 Головуючий у 1-й інстанції Майдан С.І.
Номер провадження 22-ц/819/1141/21 Доповідач Полікарпова О.М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 листопада 2021 року Херсонський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Полікарпової О.М.

суддів: Воронцової Л.П.

Ігнатенко П.Я.

секретар Савицька А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Херсоні апеляційну скаргу адвоката Котенко Тетяни Василівни, яка діє від імені ОСОБА_1 на рішення Херсонського міського суду Херсонської області у складі судді Майдан С.І. від 19 квітня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра», Товариства з обмеженою відповідальністю «ЮК ПІК», ОСОБА_2 , третя особа, що не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Лісіцина Яна Борисівна про визнання недійсними договору купівлі-продажу (відступлення) прав вимоги за кредитним договором, договору відступлення майнових прав за іпотечним договором,

ВСТАНОВИВ

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом, в якому зазначив, що 20.09.2007 року між ним та ВАТ «КБ «Надра», правонаступником якого є ПАТ «КБ «Надра», був укладений кредитний договір №804/6/09/2007/840к/2584, згідно якого позивачу був наданий кредит у розмірі 31 000 доларів США на строк до 20.09.2027 року зі сплатою 12,99% річних. 02.03.2012 року позивач та відповідач уклали договір про внесення змін та доповнень до кредитного договору від 20.09.2007 року, за яким погодили встановити процентну ставку за користування кредитними коштами в розмірі 15% річних. В якості забезпечення кредитного договору між ВАТ «КБ «Надра» та ОСОБА_2 20.09.2007 року укладено договір поруки №804/6/09/2007/840к/2584 на строк до 20.09.2027 року. Також вказаний кредитний договір був забезпечений договором іпотеки №804/6/09/2007/840к/2584, за яким позивач передав в іпотеку відповідачу належну йому на праві власності квартиру АДРЕСА_1 . 02.03.2012 року сторонами іпотечного договору внесенні зміни та доповнення до договору іпотеки №804/6/09/2007/840к/2584.

Листом №35/10 від 31.10.2018 року його повідомило ТОВ «ЮК ПІК» про те, що 30.10.2018 року між ним та ПАТ «КБ «Надра» укладено договір про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги за кредитним договором, укладеним з ОСОБА_1 , а також за договором поруки, укладеним з ОСОБА_2 , з урахуванням додаткових договорів.

Позивач просить визнати недійсними договори відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги за кредитним договором та іпотечним договором від 30.10.2018 року, які укладені між ПАТ «Комерційний банк «Надра» та ТОВ «ЮК ПІК», за яким ПАТ «Комерційний банк «Надра» відступив ТОВ «ЮК ПІК» права вимоги до ОСОБА_1 за кредитним договором №804/6/09/2007/840к/2584 від 20.09.2007 року, з урахуванням договору про внесення змін та доповнень №1 від 02.03.2012 року, укладених між ПАТ «Комерційний банк «Надра» та ОСОБА_1 ; визнати недійсним договір про відступлення прав за іпотечним договором, укладеним 30.10.2018 року ПАТ «Комерційний банк «Надра» та ТОВ «ЮК ПІК», посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Лісіциною Яною Борисівною, зареєстрованим в реєстрі нотаріальних дій за номером 1042. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що ТОВ «ЮК ПІК» не внесене до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань з видом діяльності надання фінансових послуг, і відповідно, воно не отримало ліцензію на здійснення фінансових послуг. За таких обставин вважає ТОВ «ЮК ПІК» неналежною стороною у вказаному вище договорі відступлення.

Рішенням суду у задоволенні позовних вимог відмовлено у повному обсязі.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, адвокат Котенко Тетяна Василівна, яка діє від імені ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просила скасувати рішення суду та постановити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Зазначила, що судом першої інстанції не було належним чином досліджено та не надано оцінки письмовим доказам, а саме вимогі ТОВ «ЮК ПІК» до ОСОБА_3 про сплату за договором відступлення прав вимоги від 30.10.2018 р. 27 225, 36 доларів основного боргу, 14 881, 59 доларів США процентів, 11 724, 83 доларів пені, тоді як за умовами п.4.1 договору новий кредитор сплатив первісному кредитору ціну продажу 306 051 грн. Тобто, різниця між придбаним кредитним боргом та вимогою про дострокове погашення складає 1 200 000 грн., яка на думку апелянта, є різницею між номінальною вартістю вимоги, зазначеної у договорі та її ринковою (дійсною) вартістю, що дає підстави розцінювати спірний договір як договір факторингу. В свою чергу, факторинг є фінансовою послугою, яка, у відповідності до вимог п.2 ч.1 ст.7 Закону України «Про ліцензування видів господарської діяльності» від 02.03.2015, підлягає ліцензуванню. Суд першої інстанції, як зазначає апелянт, не звернув уваги на те, що ТОВ «ЮК ПІК» відповідної ліцензії не має, а тому не може бути стороною оспорюваного ним договору.

Апелянт також вважає, що Положення про виведення неплатоспроможного банку з ринку, яке є підзаконним актом, суперечить закону, а саме, положенням глави 73 ЦК України, і у цьому випадку суд повинен був керуватися нормами закону, а не підзаконного акту.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ТОВ «ЮК ПІК» доводи її не визнав, зазначив про те, що товариство придбало право вимоги не безпосередньо у ПАТ «КБ «Надра», а через відкритий аукціон, який було організовано і проведено Фондом гарантування вкладів фізичних осіб (далі Фонд). Проведення аукціону регламентовано Положенням про виведення неплатоспроможного банку з ринку, затвердженим 05.07.2012 рішенням виконавчої дирекції Фонду, яке є спеціальною нормою, що регулює зазначені правовідносини. Цим Положенням передбачено, що учасниками відкритих торгів (аукціонів) можуть бути не тільки банки і небанківські фінансові установи, а й фізичні особи.

Крім того зазначає, що звертаючись до суду із зазначеним позовом, ОСОБА_1 не довів своє порушене право, оскільки він не є стороною оскаржуваного договору відступлення прав вимоги. Цим договором жодним чином не порушуються його права, оскільки до нового кредитора перейшли права первісного кредитора. Таким чином у апелянта не виникають нові обов`язки, не передбачені кредитним договором, укладеним між ним та ПАТ «КБ «Надра». Просив залишити апеляційну скаргу без задоволення.

Заслухавши суддю-доповідача, переглянувши справу за наявними в ній доказами та перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до таких висновків.

Між сторонами у справі виникли правовідносини щодо заміни кредитора у зобов`язанні внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином, які регулюються положеннями глави 47 Цивільного Кодексу України.

Відповідно до ст.514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

У частині 1 ст.516 ЦК України передбачено, що зміна кредитора у зобов`язані здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.

З аналізу положень ст.ст.512, 514, 516 ЦК України вбачається, що заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, оскільки це не впливає на обсяг, характер і порядок виконання боржником своїх зобов`язань, не порушує інтересів боржника та не погіршує його становище. До того ж, положення статті 516, частини другої статті 517 ЦК України передбачають, що боржник, який не отримав повідомлення про відступлення права вимоги іншій особі, не позбавляється обов`язку погашення боргу, а лише має право на сплату боргу первісному кредитору, і таке виконання буде вважатися належним.

Позивач (боржник) не позбавлений права висувати проти вимоги нового кредитора у зобов`язанні заперечення, які він мав проти первісного кредитора на момент одержання письмового повідомлення про заміну кредитора на підставі ст. 518 ЦК України.

Таким чином, оскільки відступлення права вимоги не змінює суті зобов`язання боржника за кредитним договором, а також обсягу його прав і обов`язків.

Заміна кредитора новим законодавчо врегульована і в іпотечному зобов`язанні.

Згідно із частиною першою статті 24 Закону України «Про іпотеку» відступлення прав за іпотечним договором здійснюється без необхідності отримання згоди іпотекодавця, якщо інше не встановлено іпотечним договором, і за умови, що одночасно здійснюється відступлення права вимоги за основним зобов`язанням. Якщо не буде доведено інше, відступлення прав за іпотечним договором свідчить про відступлення права вимоги за основним зобов`язанням.

Судом першої інстанції встановлено і це підтверджується матеріалами справи, що 20.09.2007 року між ВАТ «Комерційний банк «Надра» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір №804/09/2007/840к/2584, за умовами якого ОСОБА_1 отримав від ВАТ «КБ «Надра» кредит у сумі 31 000,00 доларів США з відсотковою ставкою 12,99% річних строком до 20.08.2027 року.

02.03.2012 року між ВАТ «Комерційний банк «Надра» та ОСОБА_1 укладений договір про внесення змін та доповнень №1 до кредитного договору №804/09/2007/840к/2584 від 20.09.2007 року, згідно умов якого, зокрема встановлено позичальнику фіксовану процентну ставку у розмірі 15% річних на перші 12 місяців, надалі, починаючи з 02.03.2013 року, встановити позичальнику змінювану процентну ставку з щорічним переглядом.

В цей же день між ВАТ «КБ «Надра» та ОСОБА_1 укладений договір іпотеки №804/6/09/2007/840/2584, згідно умов якого, з метою забезпечення виконання зобов`язання, що витікає із кредитного договору, останній передає в іпотеку двокімнатну квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , вартість предмета іпотеки визначена у 176 053,00 гривень, що еквівалентно 34 862,00 доларам США.

02.03.2012 року між ВАТ «КБ «Надра» та ОСОБА_1 укладено договір про внесення змін та доповнень до договору іпотеки №804/6/09/2007/840/2584 від 20.09.2007 року, згідно умов якого сторони дійшли взаємної згоди, що порядок виконання зобов`язання, що витікає із кредитного договору визначається кредитним договором та додатками до нього.

30.10.2018 року між ПАТ «КБ «Надра», який є правонаступником ВАТ «КБ «Надра» та ТОВ «ЮК ПІК» укладено договір №804/6/09/2007/840к/2584 купівлі-продажу (відступлення) прав вимоги за кредитним договором, згідно п.2.1 якого за результатами відкритих торгів (аукціону) з продажу майнових прав, оформлених протоколом №UA-EA-2018-07-19-000036-b від 02.10.2018 року, складеного ТОВ «ДЕРЖЗАКУПІВЛІ.ОНЛАЙН», ПАТ «КБ «Надра» (далі первісний кредитор) передає у власність ТОВ «ЮК ПІК» (далі-новий кредитор), а новий кредитор приймає у власність права вимоги до позичальника за кредитним договором №804/6/09/2007/840к/2584 від 20.09.2007 року з додатковими угодами/договорами (за наявності), зазначеними у Додатку №1 до договору, включаючи права вимоги до правонаступників позичальника, спадкоємців позичальника, страховиків або інших осіб, до яких перейшли обов`язки позичальника, або які зобов`язані виконати обов`язки позичальника, за кредитним договором. Новий кредитор сплачує первісному кредитору за відступлення права вимоги грошові кошти у сумі та у порядку, визначених цим договором.

Згідно п.4.1 договору новий кредитор сплачує первісному кредитору ціну продажу, відповідно до протоколу, складеного за результатами відкритих торгів (аукціону), переможцем яких визнано нового кредитора, а саме 306 051,00 гривень без ПДВ. Ціну договору сплачено новим кредитором первісному кредитору у повному обсязі до моменту укладення цього договору.

Колегія суддів не може погодитись з доводами, викладеними в апеляційній скарзі про те, що за умовами договору купівлі-продажу майнових прав фактично відбулося фінансування однієї особи іншою за рахунок передачі останній грошової вимоги до третьої особи (боржника), що на його думку, дає підстави кваліфікувати оспорюваний договір як договір факторингу, стороною якого може бути юридична особа, яка має ліцензію на здійснення фінансових послуг.

Як правильно зауважив суд першої інстанції, визначення факторингу міститься у статті 49 Закону України від 07 грудня 2000 року №2121-III «Про банки і банківську діяльність», у якій зазначено, що факторинг - це придбання права вимоги на виконання зобов`язань у грошовій формі за поставлені товари чи надані послуги, приймаючи на себе ризик виконання таких вимог і прийом платежів.

У статті 1077 Цивільного кодексу України зазначено, що, за договором факторингу одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. Зобов`язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов`язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає.

Пунктом 1 розпорядження Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг від 06 лютого 2014 року № 352 «Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг та внесення змін до розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України від 03 квітня 2009 року № 231» до фінансової послуги факторингу віднесено сукупність таких операцій з фінансовими активами (крім цінних паперів та похідних цінних паперів): фінансування клієнтів - суб`єктів господарювання, які уклали договір, з якого випливає право грошової вимоги; набуття відступленого права грошової вимоги, у тому числі права вимоги, яке виникне в майбутньому, до боржників за договором, на якому базується таке відступлення; отримання плати за користування грошовими коштами, наданими у розпорядження клієнта, у тому числі шляхом дисконтування суми боргу, розподілу відсотків, винагороди, якщо інший спосіб оплати не передбачено договором, на якому базується відступлення.

Таким чином, у Цивільному кодексі України, як вбачається зі змісту його статей 512, 1077, проведено розмежування правочинів, предметом яких є відступлення права вимоги, а саме: правочини з відступлення права вимоги (цесія) та договори факторингу.

З аналізу статей 512-518 Цивільного кодексу України можна зробити висновок щодо суб`єктного складу правочинів з відступлення права вимоги, саме про те, що учасниками цесії можуть бути будь-яка фізична або юридична особа.

Разом з тим, із частини першої статті 1077 Цивільного кодексу України, статті 350 Господарського кодексу України та частини п`ятої статті 5 Закону України «Про банки і банківську діяльність» вбачається, що суб`єктний склад у договорі факторингу має три сторони: клієнта, яким може бути фізична чи юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності (частина друга статті 1079 Цивільного кодексу України), фактора, яким може бути банк або інша банківська установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції (частина третя статті 1079 Цивільного кодексу України) та боржник, тобто набувач послуг чи товарів за первинним договором.

Метою укладення договору відступлення права вимоги є безпосередньо передання такого права. Метою договору факторингу є отримання клієнтом фінансування (коштів) за рахунок відступлення права вимоги до боржника.

При цесії право вимоги може бути передано як за плату, так і безоплатно. За договором факторингу відступлення права вимоги може відбуватися виключно за плату.

Ціна договору факторингу визначається розміром винагороди фактора за надання клієнтові відповідної послуги. Розмір винагороди фактора може встановлюватись по-різному, наприклад, у твердій сумі; у формі відсотків від вартості вимоги, що відступається; у вигляді різниці між номінальною вартістю вимоги, зазначеної у договорі, та її ринковою (дійсною) вартістю.

Якщо право вимоги відступається «за номінальною вартістю» без стягнення фактором додаткової плати, то в цьому випадку відносини факторингу відсутні, а відносини сторін регулюються загальними положеннями про купівлю-продаж з урахуванням норм стосовно заміни кредитора у зобов`язанні (частина третя статті 656 Цивільного кодексу України).

Договір факторингу спрямований на фінансування однією стороною другої сторони шляхом надання в її розпорядження певної суми грошових коштів. Вказана послуга за договором факторингу надається фактором клієнту за плату, розмір якої визначається договором. При цьому, сама грошова вимога, передана клієнтом фактору, не може розглядатись як плата за надану останнім фінансову послугу.

Суд апеляційної інстанції вважає, що направлення ТОВ «ЮК ПІК» як новим кредитором вимоги боржнику ОСОБА_3 про сплату за договором відступлення прав вимоги від 30.10.2018 р. суми, яка є значно більшою, ніж сума, яку новий кредитор сплатив первісному кредитору як ціну продажу (306 051 грн.) не дає підстави розцінювати оскаржуваний позивачем договір як договір факторингу. Позивачем не доведено, що різниця у цих сумах є саме різницею між номінальною вартістю вимоги, зазначеної у договорі та її ринковою (дійсною) вартістю. А оскільки і при цесії право вимоги може бути передано як безоплатно так і за плату, відступлене право вимоги може перевищувати ціну яку сплачує покупець вимоги, що не дає підстав кваліфікувати такий договір як факторинг. Крім того слід зазначити, що вартість вимоги, яка відступлена первісним кредитором за оспорюваним договором не завжди є обґрунтованою і, як правило, підлягає дослідженню у межах спору про стягнення заборгованості з боржника.

Є неприйнятними також доводи апеляційної скарги про те, що ТОВ «ЮК ПІК» не може бути стороною договору, який оспорюється, оскільки не має відповідної ліцензії на здійснення фінансових послуг.

Процедура припинення банку як юридичної особи проводиться у порядку, передбаченому Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»№ 4452-VI, і ця процедура здійснюється з метою захисту прав і законних інтересів вкладників банків, зміцнення довіри до банківської системи України, стимулювання залучення коштів у банківську систему України, забезпечення ефективної процедури виведення неплатоспроможних банків з ринку та ліквідації банків.

Наслідками початку процедури ліквідації банку, які передбачені статтею 46 спеціального Закону, є, зокрема, завершення банківської діяльності банку закінченням технологічного циклу конкретних операцій у разі, якщо це сприятиме збереженню або збільшенню ліквідаційної маси; настання строку виконання всіх грошових зобов`язань банку та зобов`язання щодо сплати податків і зборів (обов`язкових платежів) тощо.

При проведенні процедури ліквідації банку Фонд безпосередньо або шляхом делегування повноважень уповноваженій особі Фонду з дня початку процедури ліквідації банку здійснює відчуження активів та/або зобов`язань банку.

Відповідно до пункту 6 частини другої статті 46 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» в редакції, чинній на час укладення договору про відступлення (купівлю-продаж) прав вимоги, з дня початку процедури ліквідації банку укладення правочинів, пов`язаних з відчуженням майна банку чи передачею його майна третім особам, допускається в порядку, передбаченому статтею 51 цього Закону.

Згідно з частинами шостою, сьомою статті 51 зазначеного Закону майно (активи) банку або кількох банків (пули активів) може бути реалізоване у такий спосіб: 1) на відкритих торгах (аукціоні); 2) шляхом продажу безпосередньо юридичній або фізичній особі. Продаж майна (активів) банку у спосіб, передбачений цією частиною, може проводитися в електронній формі.

Порядок реалізації майна банку під час проведення ліквідаційної процедури регламентується нормативно-правовими актами Фонду.

Пунктом 5.11 глави 5 розділу V Положення про виведення неплатоспроможного банку з ринку, затвердженого рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 05 липня 2012 року № 2, яке є спеціальним нормативним актом, що визначає умови реалізації майна банку під час проведення ліквідаційної процедури (в редакції, яка діяла до 21 листопада 2016 року), було унормовано, що реалізація майна банку шляхом відступлення прав вимоги за кредитними договорами та договорами забезпечення виконання зобов`язання здійснюється шляхом проведення відкритого конкурсу між фінансовими установами (банками та небанківськими фінансовими установами, які відповідно до своїх установчих документів та ліцензій мають право надавати кредити, крім кредитних спілок).

Рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 21 листопада 2016 року № 2526 «Про внесення змін до Положення про виведення неплатоспроможного банку з ринку» у пункті 5.11 глави 5 розділу V цього Положення виключені слова «між фінансовими установами (банками та небанківськими фінансовими установами, які відповідно до своїх установчих документів та ліцензій мають право надавати кредити, крім кредитних спілок)».

Таким чином положення нормативно-правових актів, якими врегульовано процедуру ліквідації банку на час укладення оспорюваного договору, допускають продаж майна банку, який перебуває в стадії виведення з ринку (ліквідації), шляхом відступлення прав вимоги за кредитними договорами та договорами забезпечення виконання зобов`язання на конкурсних засадах будь-яким суб`єктам правовідносин, у тому числі без статусу банку або фінансової установи.

Постановою Національного банку України 04 червня 2015 року «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ «КБ «Надра» оголошено про початок процедури ліквідації банку й цілі цієї процедури, обмеження прав фізичних осіб на участь у торгах з продажу прав вимоги ПАТ «КБ «Надра» законодавством не визначені.

В той же час Фонд гарантування вкладів фізичних осіб є установою, що виконує спеціальні функції у сфері гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків у випадках, встановлених Законом.

Положення Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» та прийняті на його виконання нормативно-правові акти Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, які не містять заборони щодо придбання фізичними особами майна неплатоспроможного банку шляхом відступлення прав вимоги за кредитними договорами та договорами забезпечення, є пріоритетними щодо інших нормативних актів України.

Доводи апеляційної скарги про невідповідність висновків судів положенням Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринку фінансових послуг» колегією суддів не можуть бути прийняті до уваги, оскільки спірний договір відступлення прав вимоги за кредитним договором був укладений у процедурі примусової ліквідації банку, порядок проведення якої регулюється спеціальними нормами, які не виключали можливість відступлення права вимоги на користь фізичних осіб.

Оскільки укладені 30.10.2018 року між ПАТ «КБ «Надра» та ТОВ «ЮК ПІК» договори купівлі-продажу (відступлення) прав вимоги за кредитним та іпотечним договорами відповідають вимогам статей 512, 513, 514 ЦК України , то відсутні підстави, передбачені статтями 203, 215 ЦК України, для визнання їх недійсними.

Колегія суддів вважає також за необхідне викласти свою позицію щодо відсутності порушеного права апелянта при укладенні оспорюваних ним договорів.

Законодавством не встановлено підстав недійсності договору щодо відступлення права вимоги у разі передачі вимоги за зобов`язанням, із розміром якого сторона не погоджується, або якщо окремі складові такої заборгованості нараховані безпідставно. Обставини, пов`язані з фактичним виконанням чи невиконанням, чи частковим виконанням зобов`язань за відповідним договором не визначаються нормами матеріального права як підстава для визнання недійсним правочину щодо відступлення права вимоги за такими договорами. Питання про належне чи неналежне виконання сторонами зобов`язань за договором кредиту, право вимоги за яким передавалося за оспорюваним договором, підлягає дослідженню у межах спору про стягнення заборгованості та не впливає на правомірність та дійсність договору про відступлення права вимоги.

Сам по собі факт укладення договору відступлення права вимоги не створює для позивача безумовного обов`язку сплатити борг саме у такому розмірі, який зазначено у оспорюваному договорі під час його виконання. У разі отримання відповідної вимоги від нового кредитора, позивач не позбавлений права висловлювати свої заперечення проти такої вимоги на підставі наявних у нього доказів за основним зобов`язанням, що виникло на підставі кредитного договору.

Аналогічних за своїм змістом правових висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 19.02.2020 у справі №639/4836/17.

В апеляційній скарзі містяться посилання на обставини, що були предметом дослідження й оцінки судом першої інстанції, який їх спростував. Колегія суддів з висновками суду першої інстанції погоджується, виходчи з викладених вище підстав.

Аргументи апелянта зводяться до незгоди із судовим рішенням, власного тлумачення норм матеріального права та необхідності переоцінки доказів у справі.

За викладених обставин суд апеляційної інстанції вважає, що підстав для задоволення апеляційної скарги і скасування судового рішення немає.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу адвоката Котенко Тетяни Василівни, яка діє від імені ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 19 квітня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ О.М. Полікарпова

Судді: _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ Л.П. Воронцова

_ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ П.Я. Ігнатенко

Повний текст постанови складено 29 листопада 2021 року

Суддя О.М. Полікарпова