Провадження № 22-ц/802/116/21 Категорія: 39 Доповідач: Осіпук В. В.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 січня 2021 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Осіпука В. В.,

суддів - Матвійчук Л. В., Федонюк С. Ю.,

з участю секретаря судового засідання Губарик К. А.,

представника позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості та пені, за апеляційною скаргою представника відповідача ОСОБА_2 на ухвалу Луцького міськрайонного суду Волинської області від 24 листопада 2020 року,

В С Т А Н О В И В :

У вересні 2020 року ОСОБА_3 звернулася до суду із зазначеним позовом.

Покликалася на ті обставини, що у вересні 2012 року вона надала відповідачу ОСОБА_4 позику у розмірі 50000 доларів США терміном до 11 листопада 2017 року, що підтверджується розпискою.

Оскільки ОСОБА_4 добровільно повертати кошти відмовляється, то ОСОБА_3 просила суд стягнути з відповідача вказану суму боргу та пеню за несвоєчасне виконання боргових зобов`язань у розмірі 98461 грн 81 коп.

У листопаді 2020 року представник ОСОБА_3 - ОСОБА_1 подав заяву про забезпечення позову, у якій просив суд накласти арешт на нерухоме майно - житловий будинок за адресою АДРЕСА_1 , що належить відповідачу ОСОБА_4 .

Заява мотивована тим, що відповідач боргове зобов`язання не виконав, борг не повернув. Предметом спору є значна сума коштів, а оскільки за відповідачем зареєстровано нерухоме майно, наявний ризик його відчуження, що може призвести до ускладнення виконання рішення та вимушеної необхідності додатково оспорювати інші акти та правочини.

Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 24 листопада 2020 року заяву про забезпечення позову задоволено, накладено арешт на будинок за адресою АДРЕСА_1 , реєстраційний номер майна 18532894, що належить ОСОБА_4 .

Не погоджуючись із постановленою ухвалою суду першої інстанції представник відповідача ОСОБА_4 - ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просив ухвалу суду першої інстанції скасувати.

Апеляційна скарга мотивована тим, що в матеріалах справи відсутні докази, які б свідчили про існування реальної загрози невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову. Також суд на думку апелянта, наклавши арешт на нерухоме майно, не врахував його вартість, що не є співмірною із заявленими позовами вимогами.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача ОСОБА_1 , вважаючи оскаржувану ухвалу суду про забезпечення позову законною і обґрунтованою, просив відмовити у задоволення апеляційної скарги.

Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши обставини справи та перевіривши їх доказами, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає з таких підстав.

Задовольняючи заяву ОСОБА_3 про забезпечення позову та накладаючи арешт на нерухоме майно, що належить відповідачу, суд першої інстанції виходив із того, що відповідачем можуть бути вжиті заходи щодо відчуження майна, і це може призвести до утруднення або зробить неможливим виконання рішення суду.

Такий висновок суду першої інстанції є правильний.

Встановлено, що у вересні 2020 року позивач ОСОБА_3 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_4 про стягнення грошових коштів за договором позики в сумі 50000 доларів США та пені в розмірі 98461 грн 81 коп., посилаючись на те, що 11 вересня 2012 року вона позичила відповідачу кошти, які останній зобов`язувався повернути до 11 листопада 2017 року. На підтвердження отриманих коштів ОСОБА_3 надала розписку.

24 листопада 2020 року представник позивача ОСОБА_3 - ОСОБА_1 подав до суду заяву про забезпечення позову, у якій просив накласти арешт на нерухоме майно, житловий будинок АДРЕСА_1 , що належить відповідачеві.

Право власності відповідача на зазначене нерухоме майно підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно від 24 червня 2020 року наявною в матеріалах справи.

Відповідно до частини першої та другої статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). Зазначені обмеження встановлює суд в ухвалі, вони діють до заміни судом виду забезпечення позову або скасування заходів забезпечення позову.

Згідно з пунктами 1 та 4 частиною першою статті 150 ЦПК України позов забезпечується накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов`язання.

Отже, врахувавши вище наведене та встановивши при розгляді заяви про забезпечення позову, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, з`ясувавши обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову позовним вимогам, суд першої інстанції правомірно застосовував вид забезпечення позову - накладення арешту на нерухоме майно, що належить відповідачу.

Доводи апеляційної скарги представника відповідача про те, що заявником, всупереч положенням ч. 2 ст. 149 ЦПК України, не надано доказів, що невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити, унеможливити виконання рішення суду спростовуються встановленими обставинами під час розгляду заяви про забезпечення позову.

Крім того, на думку колегії суддів, вирішуючи дане питання, суд першої інстанції здійснив оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості вимог заявника щодо забезпечення позову; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів.

За таких обставин, колегія судів вважає, що при постановленні оскаржуваної ухвали судом першої інстанції дотримано норми процесуального права, що у відповідності до ст. 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 382 ЦПК України, суд,

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Ухвалу Луцького міськрайонного суду Волинської області від 24 листопада 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку упродовж тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий

Судді