ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/801/21 Справа № 209/3790/19 Суддя у 1-й інстанції - Байбара Г. А. Суддя у 2-й інстанції - Городнича В. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 січня 2021 року м. Дніпро

колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого Городничої В.С,

суддів Лаченкової О.В., Петешенкової М.Ю.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження у м.Дніпрі цивільну справу

за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю Лукро Плюс

на рішення Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 10 липня 2020 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю Лукро Плюс про стягнення невиплачених при звільненні грошових коштів,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2019 року позивач - ОСОБА_1 звернувся до суду з зазначеним позовом до відповідача, який згодом було уточнено, посилаючись на те, що з 03 січня 2018 року по 15 серпня 2019 року він знаходився у трудових відносинах з ТОВ «Лукро Плюс», працював на посаді провідного юрисконсульта.

02 січня 2018 року керівником підприємства було видано наказ (розпорядження) № 17-к про прийняття його на роботу та зроблено запис в його трудовій книжці, яка була передана відповідачу, як роботодавцю.

Проте, після його звільнення в трудовій книжці не було здійснено повний запис про його звільнення з займаної посади. У трудовій книжці було зазначено лише підставу звільнення, номер, дату наказу, поставлена печатка, але відсутній підпис керівника товариства, з причин відмови останнього поставити свій підпис. Трудову книжку він отримав лише 04 вересня 2019 року. З посади він був звільнений за згодою сторін, про що свідчить копія заяви про звільнення від 14 серпня 2019 року, погоджена керівником товариства, та запис у трудовій книжці. Однак, в день звільнення 15 серпня 2019 року відповідач письмово не повідомив його про нараховані йому грошові суми при звільненні із зазначенням усіх можливих нарахувань та не здійснив виплату належних до виплати коштів в повному обсязі, що є грубим порушенням ст. 116 КЗпП України.

Згідно штатного розкладу на 2019 рік його оклад становив 4 300,00 грн. В серпні 2019 року 21 робочий день, з яких він фактично відпрацював 9 робочих днів, і відповідач мав виплати йому при звільненні заробітну плату за серпень 2019 року в розмірі 1 842,85 грн, згідно такого розрахунку: 4 300,00 грн /21 робочий день х 9 робочих днів = 1 842,85 грн.

Щодо компенсації за невикористану відпустку, то для визначення суми компенсації необхідно взяти до розрахунку виплати за фактичний час роботи (з 1 числа місяця після оформлення до 1 числа місяця, у якому виплачують компенсацію). Він працював в товаристві відповідача з 03 січня 2018 року по 15 серпня 2019 року і в цей час він перебував у відпустці без збереження заробітної плати 14 календарних днів у червні 2019 року та 2 календарних дні у серпні 2019 року. Для розрахунку компенсації за невикористану відпустку необхідно брати виплати за серпень 2018 року липень 2019 року. Сумарний заробіток за цей період, що включає виплати, згідно п. 3 Порядку, затвердженого Постановою КМУ № 100, та згідно наданої відповідачем довідки від 05 вересня 2019 року, становить 48 006,62 грн; кількість днів розрахункового періоду за цей період становить 338 календарних днів (365 днів 11 (святкові, неробочі) 16 (відпустка за свій рахунок); стаж, що дає право на щорічну відпустку і на компенсацію за невикористані всі дні відпустки за весь період праці становить - 557 календарних днів (352 дні з 03 січня 2018 року по 01 січня 2019 року + 31 день (січень 2019 року) + 28 днів (лютий 2019 року) + 31 (березень 2019 року) + 30 днів ( квітень 2019 року) + 31 день ( травень 2019 року) + 30 днів (червень 2019 року) + 31 день ( липень 2019 року). Кількість днів відпустки, за які належить виплатити компенсацію: становить 39,55 календарних днів (24?календарних дні / 338 календарних днів) х 557 календарних днів = 39,55 календарних днів ).

Середньоденна зарплата дорівнює 141,61 грн. (48 006,62 грн. (за 12 місяців) / 338 календарних днів). Компенсація за невикористані 39 календарних днів основної відпустки становить 5 522,79 грн. (141,61 х 39 календарних днів).

Таким чином, відповідач при звільнені повинний був нарахувати та сплатити наступні суми: заробітна плата за серпень 2019 року на дату звільнення 1 842,85грн; компенсація за невикористані 39 днів відпустки 5 522,79 грн, всього 5 929,34 грн (5 522,79 + 1 842,85 = 7 365,64 грн, з вирахуванням 18% та 1,5% обов`язкових податків). Згідно довідки відповідача від 05 вересня 2019 року йому було нарахована лише загальна сума з урахуванням заробітної плати та компенсації за відпустку 4 739,81 грн та виплачено 3 815,54 грн, тобто відповідач заборгував йому 2 113,80 грн.= (5 929,34грн. - 3 815, 54 грн.). Згідно Порядку, затвердженого Постановою КМУ №100 від 08.02.1995р., середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Середньоденна заробітна плата становить 199,87 грн., яка розраховується наступним чином: (8 794,50 грн. (4 350,00 грн. за травень 2019 року ) + 4 444,50 грн за липень 2019 року) : 44 робочі дні за два місяці (21 робочі дні у травні 2019 року та 23 робочих дні у липні 2019 року) = 199 грн. 87 коп.). За період затримки повного розрахунку при звільненні з 15 серпня 2019 року по день ухвалення рішення - 10 липня 2020 року відповідач повинний виплатити йому середню заробітну плату за 225 робочих днів в розмірі 44 993,25 грн (199 грн 97 коп. х 225 робочих днів затримки).

На підставі викладеного, просив стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Лукро Плюс» на його користь заборгованість по заробітній платі та компенсації за невикористану відпустку в розмірі 2 113,80 грн та середній заробіток за весь період затримки розрахунку по день ухвалення судового рішення, тобто станом на 10 липня 2020 року, в розмірі 44 993,25 грн.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 10 липня 2020 року позов задоволено частково.

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Лукро Плюс» на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі і компенсацію за невикористану відпустку в розмірі 2 113,80 грн, а також середній заробіток за час затримки повного розрахунку при звільненні з 16 серпня 2019 року по 10 липня 2020 року включно в розмірі 20 000,00 грн. а всього 22 113,80 грн.

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Лукро Плюс» судовий збір в розмірі 840,00 грн на користь держави в особі Державної судової адміністрації України.

В апеляційній скарзі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, відповідач просив рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що суд першої інстанції дійшов передчасного висновку про неповний розрахунок відповідачем позивача під час його звільнення, оскільки згідно штатного розкладу на 2019 рік, затвердженого наказом №24 від 27.12.2018 року, посадовий оклад провідного юрисконсульта на підприємстві складає 4 173,00 грн, а не суму в розмірі 4 350,00 грн, яка стала результатом лічильних помилок при розрахунку заробітної плати працівникам підприємства протягом січня - липня 2019 року, недоліки якої було усунуто наказом №46 від 15.08.2019 року «Про утримання надмірно виплачених грошових коштів», на підставі якого було здійснено перерахунок заробітної плати ОСОБА_1 з січня по липень 2019 року. Згідно вказаного розрахунку різниця між сумою фактично виплачених грошових коштів та сумою, яка підлягала сплаті, становить 1 797,26 грн.

Посилався на те, що що суд першої інстанції безпідставно не прийняв до уваги табель робочого часу, відповідно до якого 7, 9 та 12 серпня 2019 року ОСОБА_1 відпрацював неповний робочий час, враховуючи той факт, що у відповідача запроваджена погодинна система оплати праці. А також вказував на те, що суд припустився неправильного розрахунку щодо компенсації за невикористану відпустку.

Позивач подав до суду відзив на апеляційну скаргу, в якому посилаючись на законність та обґрунтованість рішення суду, просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції без змін.

Згідно з ч.1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав:

Судом встановлено, що 03 січня 2018 року ОСОБА_1 був прийнятий на роботу в ТОВ «Лукро Плюс» на посаду провідного юрисконсульта з посадовим окладом згідно штатного розпису.

Згідно наказу ТОВ «Лукро Плюс» № 24-к від 15 серпня 2019 року ОСОБА_1 з 15 серпня 2019 року був звільнений з посади за згодою сторін, на підставі п.1 ч.1 ст. 36 КЗпП України, що підтверджується копією трудової книжки (а.с. 8-9).

Таким чином, остаточний розрахунок повинен був здійснений 15 серпня 2019 року.

Згідно з довідкою ТОВ «Лукро Плюс» від 05 вересня 2019 року, яка підписана керівником товариства ОСОБА_2 , за період роботи в ТОВ «Лукро Плюс» позивачу щомісячно нараховувалася заробітна плата, сума якої за період січень 2018 року - серпень 2019 року складає 79 513,10 грн (а.с. 11).

Згідно вказаної вище довідки в серпні 2019 року позивачу було нараховано всього 4 739,81 грн, утримано 924,27 грн, а виплачено 3 815,54 грн.

Згідно розрахункового листка за серпень 2019 року (а.с. 35), ОСОБА_1 при звільненні було нараховано 6 972,42 грн, з яких: 1 564,88 грн. - заробітна плата за 9 робочих днів серпня 2019 року, 5 381,27 грн. - компенсація за невикористану відпустку, 26,27 грн. індексація.

Фактично позивачу при звільненні було виплачено 3 815,54 грн, з врахуванням утримання обов`язкових платежів: 1 255,04 грн прибуткового податку, 104,59 грн військового збору, згідно наказу утримано 1 797,26 грн.

З пояснень директора ТОВ «Лукро Плюс» - ОСОБА_2 , наданих у судовому засіданні суду першої інстанції, встановлено, що суму грошових коштів у розмірі 1 797,26 грн було утримано із нарахованих позивачу сум при звільненні, оскільки в період з січня 2019 року по липень 2019 року, внаслідок помилки бухгалтера підприємства, позивачу нараховувалася заробітна плата, виходячи із більшого окладу, ніж той, що передбачений штатним розкладом. Тому переплата була утримана із нарахованих позивачу сум при звільненні на підставі наказу № 46 від 15 серпня 2019 року.

Разом з тим, в позовній заяві позивач наполягає на тому, що в день звільнення 15 серпня 2019 року відповідач не виплатив йому всі належні для виплати грошові суми, не надав обов`язкове попереднє письмове повідомленням про розмір нарахованих сум, а також не ознайомив його з наказом про утримання з нього надмірно виплачених грошових коштів.

Позивач зауважує, що штатний розпис на 2019 рік, доповідна записка бухгалтера, перерахунок заробітної плати, наказ від 15.08.2019 року про утримання надмірно виплачених грошових коштів, розрахунковий листок та табелі робочого часу (частково неправильні) були спеціально виготовлені після того, як він звернувся з позовом до суду, з метою розрахувати суму коштів (підігнати під ту суму), яку йому виплатили в серпні при звільненні.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що такі твердження позивача о слушними, оскільки матеріали справи не містять доказів того, що позивач був ознайомлений з наказом №46 від 15.08.2019 року про утримання з нього надмірно виплачених грошових коштів. Такий наказ йому не вручався і не надсилався.

Як вбачається, згідно штатного розкладу (а.с. 53-55), посадовий оклад провідного юрисконсульта ТОВ «Лукро Плюс» з 01 січня 2019 року становив 4 300,00 грн.

Вказаний посадовий оклад відповідає розміру заробітної плати ОСОБА_1 зазначеної в довідці від 05.09.2019 року (а.с. 11), а також в індивідуальній відомості про застраховану особу (а.с.59) та в податкових розрахунках сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь фізичних осіб, і сум утриманого з них податку ТОВ «Лукро Плюс» за 1 та 2 квартал 2019 року (а.с. 98-107), тому суд першої інстанції правильно прийняв до уваги копію наданого позивачем штатного розкладу ТОВ «Лукро Плюс» з вказаним у ньому посадовим окладом провідного юриста у 2019 році, та обґрунтовано не прийняв до уваги штатний розпис, долучений відповідачем до відзиву на позов (а.с. 24), згідно якого посадовий оклад провідного юристконсульта становить 4 173,00 грн.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, який критично оцінює наданий відповідачем перерахунок заробітної плати, що була виплачена ОСОБА_1 з січня по липень 2019 року (а.с.62), на підставі якого було видано наказ №46 від 15.08.2019 року Про утримання надмірно виплачених грошових коштів. Суд першої інстанції цілком обґрунтовано зазначив, що якби такий розрахунок і наказ існували на час звільнення ОСОБА_1 15.08.2019 року, то йому не була б видана довідка від 05.09.2019 року, де вказана зарплата за всі місяці його роботи, в тому числі з січня по серпень 2019 року, без її коригування на підставі вказаного вище розрахунку та наказу.

В зазначеному вище перерахунку зарплата ОСОБА_1 перераховувалася з посадового окладу 4 174,00 грн, який не відповідав дійсному посадовому окладу провідного юристконсульта, з якого розраховувалася виплачувана з початку 2019 року, щомісячно, зарплата ОСОБА_1 .

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що вказане перерахування не було обумовлене зайво виплаченими ОСОБА_1 сумами зарплати внаслідок лічильної помилки, бо фактично перерахунок здійснювався з іншого розміру посадового окладу.

Згідно ч.1 ст. 1215 ЦК України не підлягає поверненню безпідставно набуті: 1) заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача.

В статті 127 КЗпП України передбачено, що відрахування із заробітної плати працівників для покриття їх заборгованості підприємству, установі і організації, де вони працюють, можуть провадитись за наказом (розпорядженням) власника або уповноваженого ним органу: 1) для повернення авансу, виданого в рахунок заробітної плати; для повернення сум, зайво виплачених внаслідок лічильних помилок; для погашення невитраченого і своєчасно не поверненого авансу, виданого на службове відрядження або переведення до іншої місцевості; на господарські потреби, якщо працівник не оспорює підстав і розміру відрахування. У цих випадках власник або уповноважений ним орган вправі видати наказ (розпорядження) про відрахування не пізніше одного місяця з дня закінчення строку, встановленого для повернення авансу, погашення заборгованості або з дня виплати неправильно обчисленої суми.

При виплаті заробітної плати ОСОБА_1 за серпень 2019 року та компенсації за невикористану відпустку його ніхто не повідомляв про здійснення перерахунку раніше виплачених сум заробітної плати. Як встановлено, про існування наказу та відповідного перерахунку, позивач дізнався лише в суді, де й висловив свої заперечення стосовно них.

З урахуванням встановленого, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що наказ №46 від 15.08.2019 року про утримання із заробітної плати ОСОБА_1 за серпень 2019 року надмірно виплаченої заробітної плати в сумі 1 797,26 грн за січень - липень 2019 року був виданий директором ТОВ Лукро Плюс в порушення КЗпП України, а утримання заробітної плати було незаконним.

Згідно змісту позовної заяви ОСОБА_1 в серпні 2019 року два дні був у відпустці без збереження заробітної плати, відпрацював повні 9 робочих дні та був звільнений 15 серпня 2019 року, отже за серпень 2019 року відповідач повинен був нарахувати ОСОБА_1 заробітну плату в розмірі 1 842,85 грн (4 300 грн / 21 робочий день серпня 2019 року х 9 робочих днів = 1 842,85 грн).

Позивач зауважує, що неправильним є відображення в табелі обліку робочого часу за серпень 2019 року відпрацювання ним неповних робочих днів, оскільки жодних заяв про неповний робочий день він не писав, робоче місце, раніше встановленого робочого часу не залишав, накази про його неповний робочий день не видавалися. Вважає, що у табелі робочого часу за серпень 2019 року неправильно відображено його робочий час (погодинно), з метою підігнати розрахунок його зарплати під фактично виплачену суму у серпні 2019 року.

Суд погоджується з твердження позивача щодо відпрацювання ним в серпні 2019 року повних 9 робочих днів, критично оцінюючи наданий відповідачем табель робочого часу, оскільки неповне відпрацювання робочого часу ОСОБА_1 . 7, 9 та 12 серпня 2019 року не підтверджується заявами ОСОБА_1 , наказами по ТОВ, іншими документами (а.с.34).

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що ТОВ «Лукро Плюс» повинне було нарахувати ОСОБА_1 заробітну плату за серпень 2019 року в розмірі 1 842,85 грн (4 300 грн / 21 робочий день серпня 2019 року х 9 робочих днів = 1 842,85 грн).

Щодо позовних вимог ОСОБА_1 стосовно компенсації за невикористану відпустку слід зазначити наступне.

Відповідно до ст. 6 Закону України «Про відпустки» щорічна основна відпустка надається працівникам тривалістю не менш як 24 календарні дні за відпрацьований робочий рік, який відлічується з дня укладення трудового договору.

У статті 83 КЗпП України та статті 24 Закону України «Про відпустки» зазначено, що у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки.

Отже, при звільненні позивача відповідач мав нарахувати та виплатити йому компенсацію за невикористану відпустку, для розрахунку якої враховуються виплати за фактичний час роботи з 1 числа місяця після оформлення до 1 числа місяця, у якому виплачують компенсацію.

Встановлено, що ОСОБА_1 був прийнятий на роботу з 03 січня 2018 року та звільнений з посади провідного юрисконсульта 15 серпня 2019 року. У вказаний період позивачу надавалися відпустки без збереження заробітної плати, а саме: у червні 2019 року 14 календарних днів та у серпні 2019 року 2 календарних дня.

Таким чином, розрахунок компенсації за невикористану відпустку вираховується із нарахованої позивачу заробітної плати за період з серпня 2018 року по липень 2019 року.

Сумарний заробіток за цей період, що включає виплати передбачені Порядком, затвердженого постановою КМУ № 100 від 08.02.1995 р., згідно наданої відповідачем довідки від 05 вересня 2019 року, становить 48 006,62 грн.

Кількість днів розрахункового періоду з серпня 2018 року по липень 2019 року включно становить 338 календарних днів (365 днів року 11 святкових неробочих днів - 16 календарних днів відпустки без збереження заробітної плати = 338).

Стаж, що дає право на щорічну відпустку і відповідно на компенсацію за невикористані дні відпустки за весь період праці з 03 січня 2018 року по 15 серпня 2019 року становить 557 календарних днів (352 дні з 03 січня 2018 року по 01 січня 2019 року, з урахуванням 11 святкових днів + 205 днів з 01 січня по 15 серпня 2019 року, з урахуванням 6 святкових днів та 16 днів відпустки без збереження заробітної плати, = 557).

Таким чином, кількість днів відпустки становить 39 календарних дні (24 календарних дні / 338 календарних дні х 557 календарних днів = 39,55 календарних днів відпустки).

Згідно абз 1 пункту 2 Порядку, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100, обчислення середньої зарплати для оплати відпусток здійснюється, виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки.

Як встановлено, за період з 01 серпня 2018 року по 01 серпня 2019 року, за 338 календарних днів, позивачу було нараховано 48 006,62 грн, тому середньоденна заробітна плата для нарахування компенсації за невикористані дні відпустки становить 142,03 грн (48 006,62 грн / 338 днів = 142,03 грн).

Таким чином, розмір компенсації за невикористані дні відпустки складає 5 539,17 грн ( 39 днів х 142,03 грн. = 5 539,17 грн).

Отже, при звільненні відповідач мав виплатити позивачу заробітну плату за серпень 2019 року в розмірі 1 842,85 грн, та компенсацію за невикористані 39 днів відпустки в розмірі 5 539,17 грн, а всього 7 382,02 грн, та з вирахуванням 18% єдиного соціального внеску та 1,5% військового збору, належало виплатити 5 942,53 грн.

Встановлено, що при звільненні відповідач виплатив позивачу 3 815,54 грн.

Таким чином, ТОВ «Лукро Плюс» не виплатило позивачу у повному обсязі всі виплати, що належали йому при звільненні, а саме не було сплачено ще 2 126,99 грн.

Встановивши зазначені обставини, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про стягнення з відповідача належної позивачу заробітної плати в розмірі 2 113,80 грн.

Щодо позовних вимог про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку.

Згідно ч. 1 ст. 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Відповідно ч.1 ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Статтею 115 КЗпП встановлено, що заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів.

Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення працівником вимоги про розрахунок.

Відповідно ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100, середньомісячна заробітна плата за час затримки обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата, тобто, що передують дню звільнення працівника з роботи.

При цьому, згідно з п. 5 Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з пунктом 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців роботи (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Таким чином, до розрахунку приймається заробітна плата позивача за два останні повні відпрацьовані місяці роботи: за травень та липень 2019 року, і згідно довідки про середню заробітну плату (а.с. 11), її розмір складає 8 794,50 грн (4 350,00 грн. + 4 444,50 грн).

Таким чином, середньоденна заробітна плата позивача становить 199,87 грн. (8 794,50 грн / 44 дні).

Кількість робочих днів затримки розрахунку з 16 серпня 2019 року по дату ухвалення рішення (10 липня 2020 року) містить 225 робочих днів, зокрема: 95 днів (2019 рік) + 130 днів (2020 рік).

Таким чином, середня заробітна плата за весь період затримки, а саме з 16 серпня 2019 року по 01 липня 2020 року (включно) становить 44 970,75 грн (199,87 грн. х 225 днів = 44 970,75 грн.).

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що під час розгляду справи позивач самостійно зменшив свої позовні вимоги, визнаючи, що заявлені ним позовні вимоги про стягнення з відповідача заборгованості по заробітній платі та компенсації за невикористану відпустку в розмірі 3 072,10 грн були невірно ним розраховані, а стягненню підлягає менша сума, тобто спір вирішено на користь працівника частково, а тому суд першої інстанції, згідно ч.2 ст. 117 КЗпП України, вірно визначив розмір відшкодування за час затримки в розмірі 20 000 грн, а не в розмірі 44 993,25 грн, як просив позивач у своїй заяві про уточнення позовних вимог, яку підтримував в судовому засіданні.

Суд першої інстанції правильно дійшов висновку з приводу того, що з 12 березня 2020 року Кабінет Міністрів України запровадив карантин в Україні, тому судові засідання у справі відкладалися через неявку сторін з поважних причин, а розглянути справу за їх відсутності не вбачалося можливим через наявність спору про розміри належних позивачу сум при звільненні, у зв`язку з чим період затримки розрахунку збільшувався з незалежних від сторін причин, що також дає підстави для зменшення суми середнього заробітку за час затримки розрахунку про звільненні.

Встановивши зазначені обставини, суд першої інстанції, дійшов обґрунтованого висновку про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованість по заробітній платі в розмірі 2 113,80 грн, та частково середній заробіток за час затримки розрахунку в сумі 20 000,00 грн.

В апеляційній скарзі відповідач посилається на те, що суд першої інстанції дійшов передчасного висновку про неповний розрахунок відповідачем позивача під час його звільнення, оскільки згідно штатного розкладу на 2019 рік, затвердженого наказом №24 від 27.12.2018 року, посадовий оклад провідного юрисконсульта на підприємстві складає 4 173,00 грн, а не суму в розмірі 4 350,00 грн, яка стала результатом лічильних помилок при розрахунку заробітної плати працівникам підприємства протягом січня - липня 2019 року, недоліки якої було усунуто наказом №46 від 15.08.2019 року «Про утримання надмірно виплачених грошових коштів», на підставі якого було здійснено перерахунок заробітної плати ОСОБА_1 з січня по липень 2019 року. Згідно вказаного розрахунку різниця між сумою фактично виплачених грошових коштів та сумою, яка підлягала сплаті, становить 1 797,26 грн.

Проте, зазначені доводи не можуть бути прийняті колегією суддів до уваги з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з вимогами ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч. 1 ст. 94 КЗпП України, заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Відрахування із заробітної плати можуть провадитись тільки у випадках, передбачених законодавством України.

Відрахування із заробітної плати працівників для покриття їх заборгованості підприємству, установі і організації, де вони працюють, можуть провадитись за наказом (розпорядженням) власника або уповноваженого ним органу:

1) для повернення авансу, виданого в рахунок заробітної плати; для повернення сум, зайво виплачених внаслідок лічильних помилок; для погашення невитраченого і своєчасно не поверненого авансу, виданого на службове відрядження або переведення до іншої місцевості; на господарські потреби, якщо працівник не оспорює підстав і розміру відрахування. У цих випадках власник або уповноважений ним орган вправі видати наказ (розпорядження) про відрахування не пізніше одного місяця з дня закінчення строку, встановленого для повернення авансу, погашення заборгованості або з дня виплати неправильно обчисленої суми.

Відповідач, посилається на те, що при здійсненні розрахунку бухгалтером підприємства було встановлено факт лічильних помилок при розрахунку заробітної плати працівникам підприємства протягом січня - липня 2019 року, у зв`язку з чим було видано наказ №46 від 15.08.2019 року «Про утримання надмірно виплачених грошових коштів», на підставі якого було здійснено перерахунок заробітної плати ОСОБА_1 з січня по липень 2019 року та згідно вказаного розрахунку різниця між сумою фактично виплачених грошових коштів та сумою, яка підлягала сплаті, становить 1797,26 грн.

Разом з тим, відповідач не надає жодних належних доказів про те, що ОСОБА_1

було повідомлено про факт лічильних помилок при розрахунку його заробітної плати протягом січня - липня 2019 року, про видання наказу №46 від 15.08.2019 року «Про утримання надмірно виплачених грошових коштів», чим позбавили позивача права на можливе оскарження останнього.

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що згідно штатного розкладу (а.с. 53-55), посадовий оклад провідного юрисконсульта ТОВ «Лукро Плюс» з 01 січня 2019 року становив 4 300,00 грн.

Вказаний посадовий оклад відповідає розміру заробітної плати ОСОБА_1 зазначеної в довідці від 05.09.2019 року (а.с. 11), а також в індивідуальній відомості про застраховану особу (а.с.59) та в податкових розрахунках сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь фізичних осіб, і сум утриманого з них податку ТОВ «Лукро Плюс» за 1 та 2 квартал 2019 року (а.с. 98-107), належних та достатніх доказів на спростування зазначеного, відповідачем не надано.

Доводи відповідача в апеляційній скарзі про те, що суд першої інстанції безпідставно не прийняв до уваги табель робочого часу, відповідно до якого 7, 9 та 12 серпня 2019 року ОСОБА_1 відпрацював неповний робочий час, враховуючи той факт, що у відповідача запроваджена погодинна система оплати праці, але зазначене не може бути прийнято колегією суддів до уваги, з підстав ненадання відповідачем доказів на підтвердження своїх доводів. Матеріали справи не містять доказів (заява про встановлення неповного робочого дня, наказ) про те, що 7, 9, 12 серпня 2019 року позивачу був встановлений неповний робочий день.

Доказів про запровадження погодинної системи оплати праці на підприємстві матеріали справи не містять.

Власник або уповноважений ним орган чи фізична особа не має права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами, колективними договорами (ч. 4 ст. 97 КЗпП України).

Доводи відповідача в апеляційній скарзі про те, що суд першої інстанції припустився неправильного розрахунку щодо компенсації за невикористану відпустку, не можуть бути прийняті колегією суддів до уваги.

Відповідно до ст. 83 КЗпП України та ст. 24 Закону України «Про відпустки» визначено, що у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки.

Статтею 6 Закону України «Про відпустки» визначено загальну тривалість щорічної відпустки для працівників за відпрацьований робочий рік. Щорічна відпустка не може бути меншою, ніж 24 календарних дні.

Згідно з абз. 1 п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100, обчислення середньої заробітної плати для оплати часу відпусток або для виплати компенсації за невикористані відпустки проводиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки.

З розрахункового періоду виключають святкові та неробочі дні, а також періоди, упродовж яких працівник не працював і за ним не зберігався заробіток або зберігався частково (абз. 6 п. 2 Порядку № 100).

Для розрахунку компенсації беруть виплати за фактичний час роботи: з 1 числа місяця після оформлення до 1 числа місяця, у якому виплачують компенсацію.

Згідно матеріалів справи, позивача прийнято на роботу 03 січня 2018 року, а звільнено 15 серпня 2019 року, протягом періоду роботи позивач оформлював 14 календарних днів відпустки без збереження зарплати у червні 2019 року та 2 календарних дні у липні 2019 року

Сумарний заробіток за цей період, що включає виплати передбачені Порядком, затвердженого постановою КМУ № 100 від 08.02.1995 р., згідно наданої відповідачем довідки від 05 вересня 2019 року, становить 48 006,62грн.

Кількість днів розрахункового періоду з серпня 2018 року по липень 2019 року включно становить 338 календарних днів (365 днів року 11 святкових неробочих днів - 16 календарних днів відпустки без збереження заробітної плати = 338). Колегія суддів зауважує, що позивач оформлював 16 календарних днів відпустки без збереження заробітної плати: у червні 14 днів та у липні 2 дні згідно табелю робочого часу, а не 18 днів як зазначає в апеляційній скарзі відповідач (а.с.32,33).

Стаж, що дає право на щорічну відпуску і відповідно на компенсацію за невикористані дні відпустки за весь період праці з 03 січня 2018 року по 15 серпня 2019 року становить 557 календарних днів (352 дні з 03 січня 2018 року по 01 січня 2019 року, з урахуванням 11 святкових днів + 205 днів з 01 січня по 15 серпня 2019 року, з урахуванням 6 святкових днів та 16 днів відпустки без збереження заробітної плати, = 557).

Таким чином, кількість днів відпустки становить 39 календарних дні (24 календарних дні / 338 календарних дні х 557 календарних днів = 39,55 календарних днів відпустки).

Отже, судом першої інстанції правильно визначено кількість днів відпустки 39 днів та розмір компенсації за невикористані дні відпустки у розмірі 5 539,17 грн (39 днів* 142,03 середньоденна заробітна плата для нарахування компенсації за невикористані дні відпустки = 5 539,17 грн.

Доводи апеляційної скарги відповідача про те, що суд першої інстанції порушив норми процесуального права, оскільки під час вирішення питання про відкриття провадження у справі залишив поза увагою те, що пільги щодо сплати судового збору, встановлені ст. 5 Закону України Про судовий збір не поширюються на вимоги позивача про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, оскільки це вимоги майнового характеру при зверненні до суду з якими належить сплатити судовий збір.

Колегія суддів приймає до уваги зазначені доводи апеляційної скарги, разом з тим звертає увагу на те, що судом першої інстанції правильно вирішено питання розподілу судових витрат та стягнуто з відповідача на користь держави судовий збір у розмірі 840,80 грн, що встановлений Законом України «Про судовий збір» за подання фізичною особою позовної заяви майнового характеру.

Отже, зазначений довод апеляційної скарги відповідача не може бути підставою для скасування правильного по суті і законного рішення.

Крім того, посилаючись на порушення судом першої інстанції вимог ЦПК України та Закону України Про судовий збір під час відкриття провадження у справі, відповідач не звертався до суду з апеляційною скаргою на ухвалу про відкриття провадження у даній справі.

Приведені в апеляційній скарзі інші доводи про те, що суд не дав оцінки доказам у справі не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці, та особистого тлумачення апелянтом норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст.89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Таким чином, доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, а передбачених ст. 376 ЦПК України підстав для скасування судового рішення колегією суддів не встановлено, тому оскаржуване рішення підлягає залишенню без змін.

Згідно ст.141 ЦПК України, судові витрати, понесені відповідачем у зв`язку з переглядом судового рішення, розподілу не підлягають.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю Лукро Плюс залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 10 липня 2020 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів згідно ч.3 ст.389 ЦПК України.

Головуючий В.С.Городнича

Судді: О.В.Лаченкова

М.Ю.Петешенкова

.