Справа № 226/1980/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28.01.2021 року смт. Покровське

Покровський районний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді Степанової О.С.

при секретарі Комеристій І.А.

представника позивача Скоблікова С.О. на підставі договору про надання правової допомоги від 16 жовтня 2020 року,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в смт. Покровське цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Покровської районної державної адміністрації Дніпропетровської області, Маломихайлівської сільської ради про визнання права власності на земельну частку (пай) у порядку спадкування,-

ВСТАНОВИВ:

Позивачка ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Покровської районної державної адміністрації Дніпропетровської області, Маломихайлівської сільської ради про визнання права власності на земельну частку (пай) у порядку спадкування. В обґрунтування позовних вимог позивачка зіслалася на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла її мати ОСОБА_2 . Після смерті її матері відкрилась спадщина. Таким чином на спадкування за законом першої черги після смерті ОСОБА_2 мала право виключно позивачка донька спадкодавця, інших спадкоємців на час відкриття спадщини не було. В свою чергу після смерті матері вона прийняла спадщину відповідно до ст. 533 ЦК УРСР, адже останні 3 роки свого життя ОСОБА_2 проживала разом з нею, за адресою: АДРЕСА_1 . При переїзді з свого будинку, який був в с. Маломихайлівка Покровського району Дніпропетровської області, її мати забрала свої речі: меблі, предмети домашньої обстановки та вжитку (швейна машина, пральна машинка, тумба, кровать, телевізор), які належали ОСОБА_2 та у наступному відразу перейшли до неї, тобто які вона отримала у спадок після її смерті та якими вона почала управляти та володіти протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Нещодавно від своєї двоюрідної сестри ОСОБА_3 вона дізналась, що її мати має право на земельну частку (пай), у зв`язку із тим, що за час свого життя була членом КСП «Зоря комунізму». Дійсно отримавши відповіді на адвокатські запити вона дізналась, що з 02.04.1938 року її мати була членом колгоспу «Зоря комунізму» та за час свого життя вона з 1950 року по 1975 рік в цьому колгоспі працювала. 11.02.1993 року зазначений колгосп реорганізовано у КСП «Зоря», яке стало правонаступником колгоспу «Зоря комунізму» та у 2000 році КСП «Зоря» реорганізовано у ТОВ «Гаврилівське», яке стало правонаступником КСП «Зоря». З урахуванням наведеного на день розпаювання земель КСП «Зоря» в 1994 році її мати ОСОБА_2 була членом КСП та мала право на отримання земельної частки (паю) та відповідно була внесена в списки членів КСП «Зоря» за № 1525 у додатку до Державного акту на право колективної власності на землю отриманого КСП «Зоря» 17.06.1994 року з відповідним списком осіб, що підтверджується відповіддю відділу Покровського районного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області від 16.03.2020 року. 24.05.2011 року ТОВ «Гаврилівське» припинено. В свою чергу за своє життя ОСОБА_2 не отримувала сертифікат на земельну ділянку, оскільки хворіла, а потім померла. Таким чином її мати ОСОБА_2 приймала участь в розпаюванні землі КСП членом якого була. КСП «Зоря комунізму» отримало Державний акт на право колективної власності на землю 17.06.1994 року, тобто за життя матері, після чого її було внесено до списків членів КСП, які мають право на земельну частку пай. Оскільки дієздатність матері припинилась у зв`язку зі смертю після одержання документа, що посвідчує право на колективну власність на землю зазначеного сільськогосподарського підприємства, а саме після 17.06.1994 року, відповідно в даному випадку виник об`єкт успадкування. З урахуванням зазначеного вона успадкувала також право на земельну частку (пай) розміром 5,23 га, що відповідає техдокументації по паюванню земель колективної власності КСП «Зоря». 27.07.2020 року вона звернулась до відповідачів з заявою про видачу сертифікату на земельний пай. Згідно відповіді Покровської РДА їй рекомендовано звернутися з цього питання до суду. У зв`язку з чим, просить встановити факт прийняття нею спадщини за законом, яка відкрилась після смерті ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Мирноград Донецької області, у вигляді земельної частки (паю) яка знаходиться на території Малохайлівської сільської ради у розмірі 5,23 умовних кадастрових гектарів; визнати за нею в порядку спадкування за законом право на земельну частку (пай), яка знаходиться на території Маломихайлівської сільської ради Покровського району Дніпропетровської області, у розмірі та у вартісному виразі не більше ніж мала член колективного сільськогосподарського підприємства «Зоря» - спадкодавець ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Мирноград Донецької області, а саме у розмірі земельної частки (паю) 5,23 умовних кадастрових гектарів; зобов`язати Покровську РДА Дніпропетровської області видати їй сертифікат на земельну частку (пай), яка знаходиться на території Маломихайлівської сільської ради Покровського району Дніпропетровської області, у розмірі та у вартісному виразі не більше ніж мала член колективного сільськогосподарського підприємства «Зоря» - спадкодавець ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Мирноград Донецької області, а саме у розмірі земельної частки (паю) 5,23 умовних кадастрових гектарів.

В судовому засіданні представник позивачки ОСОБА_1 ОСОБА_4 обставини, викладені в позовній заяві підтримав в повному обсязі, надав пояснення згідно позову та просив суд задовольнити позовну заяву.

Представник Покровської РДА Покровського району Дніпропетровської області в судове засідання не з`явився, надіслав відзив на позовну заяву, в якому просив рішення винести на розсуд суду.

Представник Маломихайлівської сільської ради Покровського району Дніпропетровської області Притула С.В. в судове засідання не з`явився, телефонограмою повідомив суд про розгляд справи за його відсутності. Рішення просить винести на розсуд суду, задовольнити подане клопотання про застосування строків позовної давності.

У судовому засіданні свідок ОСОБА_5 суду пояснила, що позивачку знає, вона проживає по сусідству з нею. Раніше разом працювали. Знала її матір ОСОБА_2 , яка проживала з позичкою з 1995 року. Її чоловік допомагав розгружати та переносити речі за місцем проживання позивачки, коли ОСОБА_2 перевезли до м. Мирнограду. Серед її речей були: тумба, швейна машинка, пральна машинка та інше. ОСОБА_2 проживала разом з позивачкою до дня своєї смерті. Після смерті ОСОБА_2 все належне їй майно залишилось у позивачки, яка продовжувала ним користуватися.

Свідок ОСОБА_6 суду пояснила, що позивачка є її бабусею. Вона проживає разом з її мамою. В 1995 році до м. Мирнограду привезли її прабабу ОСОБА_2 , яка проживала з ними. Також, ОСОБА_2 до м. Мирнограду перевезла свої речі, серед яких були: швейна машинка, тумба та інше. У її бабусі ОСОБА_1 до цього часу залишились речі прабаби ОСОБА_2 .

Суд, вислухавши пояснення представника позивачки, свідків, дослідивши письмові докази, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, приходить до наступного висновку.

Так, відповідно до п.п. 1,3 частини 1 ст. 129 Конституції України, основними засадами судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно зі статтею 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1). чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2). чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3). які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4). яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5). чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6). як розподілити між сторонами судові витрати; 7). чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8). чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Відповідно до статті 263 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Європейський суд з прав людини наголошує, що пункт 1 статті 6 гарантує кожному право порушити в суді чи відповідному органі будь-який позов, який стосується його цивільних прав та обов`язків; таким чином, пункт передбачає «право на суд», одним з аспектів якого є право доступу до суду, тобто право порушувати в судах позов для вирішення цивільного спору.

У п.33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 року у справі "Христов проти України" суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст.6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав.

Відповідно до вимог ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Так, згідно копії повторного свідоцтва про народження, серії НОМЕР_1 , виданого 07.02.2020 року Мирноградським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) ОСОБА_7 народилася ІНФОРМАЦІЯ_2 , в графі мати зазначено ОСОБА_2 (а.с. 53).

Як вбачається з копії свідоцтва про одруження, серії НОМЕР_2 від 18.01.1965 року, ОСОБА_8 та ОСОБА_7 одружились ІНФОРМАЦІЯ_3 , актовий запис № 2. Після одруження ОСОБА_7 змінила своє прізвище на « ОСОБА_9 » (а.с. 54).

Згідно копії повторного свідоцтва про смерть, серії НОМЕР_3 , виданого 29.11.2019 року Мирноградським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану ГТУЮ у Донецькій області ОСОБА_2 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , актовий запис № 183 (а.с. 55).

Як вбачається з копії довідки № 192 від 13.08.2020 року, ОСОБА_2 яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 22.05.1995 року по 17.02.1997 рік проживала за місцем мешкання ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 56).

Згідно копії Державного акту на право колективної власності на землю від 17.06.1994 року, КСП «Зоря» було надано у колективну власність 9627,5 га землі. Акт зареєстрований в Книзі записів Державних актів на право колективної власності на землю за № 7 від 17.06.1994 року (а.с. 57) .

Судом достовірно встановлено, що ОСОБА_2 була членом колгоспу «Зоря комунізму», при житті працювала у цьому колгоспі, який в подальшому було реорганізовано у КСП «Зоря» та була внесена до списку членів КСП «Зоря» за № 1525 у додатку до Державного акту на право колективної власності на землю отриманого КСП «Зоря» № 7 від 17.06.1994 року, сертифікат на земельну частку (пай) їй не видавався.

Як вбачається з копії заяви від 27.07.2020 року, ОСОБА_1 було подано до відділу у Покровському районі ГУ Держгеокадастру у Дніпропетровській області та Покровської РДА Дніпропетровської області заяву про можливість отримання нею сертифікату на земельну частку (пай) визначений списком осіб до державного акту на право колективної власності на землю КСП «Зоря» № 7 від 17.06.1994 року, в розмірі який визначався для ОСОБА_2 (а.с. 69-70).

Листом Покровської РДА Дніпропетровської області вих. № 57-1319/0/356-20 від 04.08.2020 року, ОСОБА_1 рекомендовано звернутися до суду (а.с. 80).

З листа Покровської державної нотаріальної контори від 21.01.2021 року встановлено, що спадкова справа після смерті ОСОБА_2 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 не заводилася (а.с. 130).

З копії Інформаційної довідки зі Спадкового № 63244594 від 21.01.2021 року, виданої Покровською державною нотаріальною конторою видно, що спадкова справа після смерті ОСОБА_2 не заводилася (а.с. 131).

Щодо заявлених позовних вимог позивачки про встановлення факту прийняття спадщини за законом на земельну частку (пай) та визнання в порядку спадкування за законом права на вказану земельну частку, суд дійшов наступного висновку.

Відповідно до п.4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

Згідно з п.1 Постанови Пленуму Верховного суду України №7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» відносини спадкування регулюються правилами ЦК України, якщо спадщина відкрилася не раніше 01.01.2004. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР (далі - ЦК УРСР 1963 року), у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом.

Таким чином, оскільки ОСОБА_2 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , до даних правовідносин належить застосовувати норми ЦК УРСР 1963 року.

Відповідно до статті 525 ЦК Української РСР часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця, а при оголошенні його померлим - день, зазначений в статті 21 цього Кодексу.

У відповідності до ч. 2 ст. 1220 ЦК України, часом відкриття спадщини є день смерті особи.

Згідно з положеннями частин першої та другої статті 524 ЦК Української РСР спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом.

Отже, спадкоємством вважається перехід майна померлого (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців) у порядку, передбаченому статтями 529 - 535 ЦК Української РСР.

Відповідно до статті 548 ЦК Української РСР, для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями.

Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.

Статтею 549 ЦК УРСР ЦК Української РСР визначено, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

Відповідно до статті 549 ЦК Української РСР, прийняття спадщини може підтверджуватися діями спадкоємців, які за своїм характером свідчать, що в шестимісячний строк з часу відкриття спадщини вони фактично вступили в управління або володіння спадковим майном.

Спадщина вважається прийнятою, якщо спадкоємець фактично вступив в управління чи володіння спадковим майном.

Під фактичним вступом у володіння або управління спадковим майном, що підтверджує факт прийняття спадщини, слід мати на увазі різні дії спадкоємця по управлінню, розпорядженню і користуванню цим майном, підтриманню його в належному стані, тощо.

Також Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР в редакції від 31.10.1975 року було зазначено, а саме в п. 124, що Свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям, що прийняли спадщину, тобто тим, які фактично вступили в управління або володіння спадковим майном чи подали заяву в державну нотаріальну контору про прийняття спадщини (ст.549 Цивільного кодексу УРСР).

Доказом вступу в управління чи володіння майном можуть бути: довідка управління будинками, правління житлово-будівельного кооперативу, виконавчого комітету місцевої Ради депутатів трудящих про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом з ним, або про те, що спадкоємцем було взяте майно спадкодавця; довідка фінансового органу, органу держстраху чи іншого органу про те, що спадкоємцем після відкриття спадщини сплачувались податки або страхові платежі по обов`язковому окладному страхуванню або збори; квитанція про сплату податку, платежу, збору; копія рішення суду, яке вступило в законну силу, про встановлення факту своєчасного прийняття спадщини; запис в паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який свідчить про те, що спадкоємець був постійно прописаний в спадковому будинку в період шести місяців після дня смерті спадкодавця, та інші документи, що підтверджують факт вступу спадкоємця в управління чи володіння спадковим майном.

Доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном може служити наявність у спадкоємців ощадної книжки, квитанції про здані в ломбард речі, технічного паспорту на автомобіль чи мотоцикл або свідоцтва на моточовен та інших документів, виданих відповідними органами на ім`я спадкодавця на майно, користуватися яким можливо лише після належного оформлення прав на нього. Ці документи приймаються державним нотаріусом з урахуванням у кожному випадку всіх конкретних обставин і при відсутності заперечень з боку інших спадкоємців.

Також в пункті 125 цієї ж Інструкції передбачено, що державний нотаріус при видачі свідоцтва про право на спадщину за законом перевіряє факт смерті спадкодавця, час і місце відкриття спадщини, наявність родинних чи інших відносин осіб, що подали заяви про видачу свідоцтва, з спадкодавцем, склад і місце знаходження спадкового майна, на яке видається свідоцтво про право на спадщину. На підтвердження цих обставин від спадкоємців обов`язково вимагаються відповідні документи.

Доказом родинних та інших відносин спадкоємців з спадкодавцем є: свідоцтва органів загсу, виписки з книг запису актів громадянського стану, записи в паспортах про дітей, про другого з подружжя, копії рішень суду, що вступило в законну силу, про встановлення факту родинних та інших відносин.

В окремих випадках можуть бути прийняті довідки, видані державними установами і організаціями за місцем роботи чи проживання, якщо вони разом з іншими документами підтверджують родинні та інші відносини спадкоємців з спадкодавцем.

Згідно з п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» - якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв`язку з чим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутися в суд із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не про встановлення факту прийняття спадщини.

Допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_5 та ОСОБА_6 в судовому засіданні зазначили про те, що їм відомо, що позивачка з 1995 року забрала до себе проживати свою матір ОСОБА_2 , яка переїхала до нею разом зі свої майном, а саме тумбою, швейною машинкою, пральною машиною та іншим майном. ОСОБА_2 проживала разом зі своєю донькою ОСОБА_1 до дня своєї смерті, а саме до ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Статтею 1223 ЦК України визначено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

У відповідності до статті 1258 ЦК України, спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.

Згідно ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

У відповідності до ч. 1 ст. 1269 ЦК України, спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини.

Статтями 1296 ЦК України визначено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину.

В п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30.05.2008 «Про судову практику у справах про спадкування» зазначено, що якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд із заявою про встановлення цих фактів, яка, у разі відсутності спору, розглядається за правилами окремого провадження. Зокрема, у такому порядку суди повинні розглядати заяви про встановлення родинних відносин із спадкодавцем.

Згідно постанови Великої Палати Верховного Суду від 08.11.2019 року по справі № 161/853/19, перелік юридичних фактів, що підлягають установленню в судовому порядку, визначений у частинах першій та другій статті 315 цього Кодексу, не є вичерпним. У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Чинне цивільне процесуальне законодавство відносить до юрисдикції суду справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян. Проте не завжди той чи інший факт, що має юридичне значення, може бути підтверджений відповідним документом через його втрату, знищення архівів тощо. Тому закон у певних випадках передбачає судовий порядок встановлення таких фактів. Справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за умови заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Для цього заявник разом із заявою про встановлення факту подає докази на підтвердження того, що до її пред`явлення він звертався до відповідних організацій за одержанням документа, який посвідчував би такий факт, але йому в цьому було відмовлено із зазначенням причин відмови (відсутність архіву, відсутність запису в актах цивільного стану тощо).

Однак, позивачкою жодним чином не доведено наявність підстав та необхідності встановлення факту прийняття спадщини за законом, яка відкрилася після смерті її матері ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 у вигляді земельної частки (паю), яка знаходиться на території Маломихайлівської сільської ради у розмірі 5,23 га та визнання за нею права в порядку спадкування за законом на вказану земельну частку (пай), оскільки у видачі свідоцтва про право на спадщину за вказаним майном державним нотаріусом відмовлено не було ні з причини відсутності документів, що встановлюють її споріднення зі спадкодавцем та чи з будь-яких інших підстав, відтак зазначені позовні вимоги є передчасними, оскільки без наявності відповідної відмови державного нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину не можна заздалегідь стверджувати про порушення прав позивача, таким чином суд приходить до висновку, що дані вимоги позивачки задоволенню не підлягають.

Крім того, відповідно до п. 4 ч. 3 ст. 175 ЦПК України, позовна заява повинна містити зміст позовних вимог: спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні; якщо позов подано до кількох відповідачів - зміст позовних вимог щодо кожного з них.

Законодавець у ч. 1 ст. 16 ЦК України встановив, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а в ч. 2 цієї статті визначив способи здійснення захисту цивільних справ та інтересів судом.

При цьому, цивільне законодавство не містить визначення поняття способів захисту цивільних прав та інтересів. За їх призначенням вони можуть вважатися визначеним законом механізмом матеріально-правових засобів здійснення охорони цивільних прав та інтересів, що приводиться в дію за рішенням суду у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Однак відсутність законодавчо закріпленого визначення поняття «спосіб захисту права та/або інтересу» не виключає виокремлення матеріально-правового та процесуально-правового аспектів захисту цивільного права та інтересу.

Так матеріально-правовий аспект захисту цивільних прав та інтересів насамперед полягає у з`ясуванні, чи має особа таке право або інтерес та чи були вони порушені або було необхідним їх правове визначення.

В свою чергу процесуально-правовий аспект захисту права полягає в тому, що суди розглядають в порядку відповідного виду судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із відповідних відносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства. При цьому вказаний аспект включає в себе не лише правильність обрання передбаченого законом або договором способу захисту, але і необхідність належного правового обґрунтування вимог відповідними нормами права.

Саме на позивача покладено обов`язок у позовній заяві викласти обставини, якими він обґрунтовує свої вимоги, зазначити докази, що підтверджують вказані обставини, а також вказати правові підстави позову, а суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, при розгляді справи повинен надати правильну правову кваліфікацію відносинам сторін, виходячи з фактів, установлених під час розгляду справи, і не застосовує самостійно для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, якщо позивач не обґрунтовує ними свої вимоги з наданням відповідних доказів, і застосування цих норм призводить до зміни предмета позову або обраного способу захисту прав та інтересів.

Тобто, на думку суду, виходячи з аксіоми цивільного судочинства jura novit curia - «суд знає закон», при розгляді справи суд дійсно повинен надати правильну правову кваліфікацію відносинам сторін, яка проте не може бути застосована судом для вирішення спору по суті за відсутності відповідного клопотання позивача у справі, оскільки інший підхід суду порушив би принцип диспозитивності судового процесу та правомірні очікування як позивача (який звертається саме з певним чином обґрунтованою в правовому аспекті вимогою) так і відповідача (який заперечуючи проти позову наводить доводи саме щодо тих підстав та обґрунтувань, які наводяться позивачем у справі).

Такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 23.09.2019 року по справі № 917/1739/17.

В той же час, в позовній заяві жодним чином не обґрунтовано та взагалі відсутній виклад обставин стосовно порушеного майнового права позивачки щодо вимоги про визнання права власності.

Вчинення нотаріусом нотаріальних дій регламентуються законом України «Про нотаріат» та інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України.

Статтею 49 Закону України «Про нотаріат» визначено порядок підстав для відмови нотаріусом у вчиненні нотаріальної дії, серед яких: вчинення такої дії суперечить законодавству України; не подано відомості (інформацію) та документи, необхідні для вчинення нотаріальної дії.

Згідно ст. 66 Закону України «Про нотаріат», на майно, що переходить за правом спадкоємства до спадкоємців або держави, нотаріусом або в сільських населених пунктах - посадовою особою органу місцевого самоврядування, яка вчиняє нотаріальні дії, за місцем відкриття спадщини видається свідоцтво про право на спадщину.

Статтею 67 Закону України «Про нотаріат» передбачено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством, на ім`я всіх спадкоємців або за їх бажанням кожному з них окремо. Про видачу свідоцтва про право на спадщину на ім`я неповнолітнього чи недієздатного спадкоємця нотаріус або уповноважена на це посадова особа відповідного органу місцевого самоврядування повідомляє органи опіки та піклування за місцем проживання спадкоємця для охорони його майнових інтересів.

Згідно п. 4.15 глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказ Міністерства юстиції України22.02.2012 № 296/5 видача свідоцтва про право на спадщину на майно, право власності на яке підлягає державній реєстрації, проводиться нотаріусом після подання документів, що посвідчують право власності спадкодавця на таке майно. Відповідно до ст. 5, 47, 49 Закону України «Про нотаріат», пункту 4.18. глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року № 296/5, за відсутності у спадкоємця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину документів нотаріус роз`яснює йому процедуру вирішення зазначеного питання в судовому порядку.

В той же час, як зазначено у пункті 4.5 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 5 жовтня 2005 року № 6-рп/2005, розглядаючи положення частини четвертої статті 5 Конституції України «ніхто не може узурпувати державну владу» у системному зв`язку з положеннями частин другої, третьої цієї статті, іншими положеннями Основного Закону України, Конституційний Суд України дійшов висновку, що узурпація державної влади означає неконституційне або незаконне її захоплення органами державної влади чи органами місцевого самоврядування, їх посадовими особами, громадянами чи їх об`єднаннями тощо.

Гарантією недопущення узурпації державної влади є, зокрема, закріплені Конституцією України принципи здійснення державної влади на засадах її поділу на законодавчу, виконавчу та судову (частина перша статті 6) та положення, згідно з яким органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (частина друга статті 19). Про це йдеться і в Рішенні Конституційного Суду України у справі про фінансування судів від 24 червня 1999 року № 6-рп/99 (абзац перший пункту 2 мотивувальної частини).

Зміст наведених правових норм і рішень Конституційного Суду України у їх системному зв`язку дає суду підстави для висновку, що жодним іншим органом або посадовою, службовою особою, окрім нотаріусом або в сільських населених пунктах - посадової особи органу місцевого самоврядування, яка вчиняє нотаріальні дії, за місцем відкриття спадщини, не можуть здійснюватись повноваження і прийматись рішення, які згідно Закону України «Про нотаріат» належать до компетенції нотаріусу, в тому числі і судами, про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом та реєстрацію нерухомого майна.

При цьому, в пункті 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» судам роз`яснено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. Особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження в разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину (яка повинна бути у вигляді саме постанови, згідно Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказ Міністерства юстиції України 22.02.2012 № 296/5).

Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ роз`яснено, що визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розглядові у позовному провадженні.

Як зазначив ВССУ в листі від 16.05.2013 року № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», при розгляді справ про спадкування, слід звернути увагу на наявність у матеріалах справи обґрунтованої постанови про відмову нотаріуса у вчиненні нотаріальної дії, зокрема, відмови у видачі.

До того ж, відповідно до ст. 328 ЦК України, особи вправі набути право власності на підставах, що не заборонені законом і згідно зі ст. 392 ЦК України, можуть звертатись до суду з позовом про визнання права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати документа, який засвідчує його право власності.

В той же час, позивачка постанови про відмову державного нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті її матері не отримувала, а відтак, суд приходить до висновку, що звернення позивачки до суду із вимогою про визнання права власності у порядку спадкування є передчасним та необґрунтованим, оскільки відсутні обставини, що свідчать про неможливість усунення перешкоди для оформлення спадкових прав позивача у нотаріальному порядку ніж задоволення вимоги позивача в судовому порядку, що свідчить також про неналежний спосіб захисту свого, на думку позивачки порушеного права.

Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача. Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Окрім того, суд зауважує, що не підлягають задоволенню позовні вимоги позивачки щодо зобов`язання Покровської РДА Дніпропетровської області видати ОСОБА_1 сертифікат на земельну частку (пай) у розмірі 5,23 га, оскільки на час звернення до суду спадкодавець не набув право на вказану земельну частку (пай) в порядку, визначеному законом, за таких підстав звернення позивачки до суду з даною вимогою є передчасним, оскільки матеріали справи не містять відомостей про визнання за нею права на земельну частку (пай) після смерті спадкодавця ОСОБА_2 , тобто позивачкою не доведено факт прийняття нею спадщини після смерті матері, що слугувало б підставою для отримання нею сертифіката на вказану земельну частку (пай).

Отже, позов ОСОБА_1 в цілому не підлягає задоволенню у зв`язку з передчасністю заявлених позовних вимог та невірно обраного способу захисту своїх порушених прав.

Крім того, клопотання представника відповідача Маломихайлівської сільської ради Покровського району Дніпропетровської області Притули С.В. про застосування строків позовної давності не підлягає задоволенню, і судом не може бути застосовано до спірних правовідносин наслідки пропуску позовної давності для звернення до суду за захистом свого порушеного права, оскільки позов є не доведеним, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позовних вимог (вказаний висновок узгоджується Постановою Пленуму Верховного суду України № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі»).

Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України судові витрати у виді судового збору віднести за рахунок позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 12, 13, 76-80, 81, 89, 141, 263-265 ЦПК України, ст.ст. 5, 47, 49, 66, 67 Закону України «Про нотаріат», ст.ст. 1216-1218, 1220-1222, 1265, 1269-1270, 1296 ЦК України,суд,-

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Покровської районної державної адміністрації Дніпропетровської області, Маломихайлівської сільської ради про визнання права власності на земельну частку (пай) у порядку спадкування відмовити в повному обсязі.

Судові витрати у вигляді понесеного судового збору покласти на позивача ОСОБА_1 .

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Відповідно до Розділу VІІІ п.п.15.5 п.15 ч. 1 Перехідних положень ЦПК України, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Дніпровського апеляційного суду через Покровський районний суд Дніпропетровської області протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складений 01.02.2021 року.

Суддя О.С. Степанова