ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1176/21 Справа № 191/1628/18 Суддя у 1-й інстанції - Гречко Ю. В. Суддя у 2-й інстанції - Пищида М. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 лютого 2021 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого Пищиди М.М.

суддів Ткаченко І.Ю., Макарова М.О.

за участю секретаря судового засідання Синенка Є.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 02 вересня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: Василівська сільська рада Синельниківського району Дніпропетровської області, ОСОБА_3 , про встановлення нікчемності заповіту, -

ВСТАНОВИЛА:

04 травня 2018 року ОСОБА_1 звернулось до суду з позовом до ОСОБА_2 , треті особи: Василівська сільська рада Синельниківського району Дніпропетровської області, ОСОБА_3 , про встановлення нікчемності заповіту.

Позивач просив встановити нікчемність заповіту від імені ОСОБА_4 , який посвідчений 19 липня 2017 року секретарем Василівської сільської ради Білою В.А., а також стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати по справі в розмірі 704,80 грн. (т.1, а.с. 2-6).

Рішенням Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 02 вересня 2020 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: Василівська сільська рада Синельниківського району Дніпропетровської області, ОСОБА_3 , про встановлення нікчемності заповіту відмовлено (т. 2, а.с. 3-4).

В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального й процесуального права та на невідповідність висновків суду обставинам справи, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі (т.2, а.с. 7-15).

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін, виходячи з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть (т.1, а.с. 17).

Згідно копії постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 02 лютого 2017 року ОСОБА_1 державним нотаріусом Другої Синельниківської державної нотаріальної контори було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_4 у зв`язку з наявністю іншого спадкоємця за заповітом ОСОБА_2 (т.1, а.с. 8).

Згідно заповіту, посвідченого 19 липня 2018 року секретарем Василівської сільської ради Синельнівського району Дніпропетровської області Білою В.А. на випадок смерті зробив розпорядження, за яким усе належне йому майно, де б воно не знаходилося та з чого б воно не складалося, усі свої майнові права та обов`язки, які належать йому на час посвідчення заповіту, а також ті майнові права та обов`язки, які належатимуть йому на день смерті заповів ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (т.1, а.с.9). Крім того в заповіті зазначено, що заповіт заповідачем прочитано особисто та власноруч ним підписано у присутності секретаря Василівської сільської ради Синельнівського району Дніпропетровської області Білої В.А. На прохання заповідача заповіт виготовлено за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. Заповіт складено та підписано в двох примірниках, один з яких залишається в справах виконавчого комітету сільської ради, а другий видається заповідачу. Заповіт підписано заповідачем ОСОБА_4 . Особу заповідача встановлено, дієздатність його перевірено.

Окрім того, висновком судової почеркознавчої експертизи №582-19 від 06 серпня 2019 року, згідно якого експертом зазначено, що досліджуваний ним у заповіті рукописний запис та підпис: «Мною, гр. ОСОБА_6 , текст заповіту прочитано вголос і власноручно підписано (підпис) ОСОБА_4 » - виконані саме ОСОБА_4 і будь-яких ознак наслідування почерку та підпису ОСОБА_4 не виявлено (т.1, а.с. 169-177).

Відмовляючи у задоволенні позову, суд 1-ї інстанції виходив з того, що оскаржений заповіт по формі та змісту на момент його посвідчення відповідав чинному законодавству та підстави визначені у ч.1 ст. 1257 ЦК України для визнання його нікчемним відсутні.

З такими висновками суду погоджується й колегія суддів апеляційного суду, оскільки вони є обґрунтованими, відповідають встановленим обставинам по справі та зроблені з дотриманням норм процесуального права з застосуванням відповідних норм матеріального права.

Так, згідно із положеннями статті 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

За нормою статті 1235 ЦК України заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин.

Частиною першою та другою статті 1257 ЦК України передбачено, що заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Відповідно до частин першої-третьої статті 1247 ЦК України заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу.

Згідно із вимогами частини другої статті 1248 ЦК України нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним. Якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватися при свідках (стаття 1253 цього Кодексу).

Відповідно до ст.1251 ЦК України якщо у населеному пункті немає нотаріуса, заповіт, крім секретного може бути посвідчений уповноваженою на це посадовою особою відповідного органу місцевого самоуправління.

Відповідно до підпункту 5 пункту «б» частини першої статті 38 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» (у редакції, що діяла на 15 вересня 2010 року) до відання виконавчих органів, зокрема, сільських рад, належали делеговані повноваження вчинення нотаріальних дій з питань, віднесених законом до їх відання.

Згідно положень статті 37 Закону України «Про нотаріат» (у редакції, що діяла на 15 вересня 2010 року) у населених пунктах, де немає нотаріусів, уповноважені на це посадові особи органу місцевого самоврядування вчиняють нотаріальні дії, зокрема, посвідчують заповіти (крім секретних).

Аналізуючи вищезазначені норми матеріального права, можна зробити висновок, що посилання апелянта на те, що секретар Василівської сільської ради Синельниківського району Дніпропетровської області не мала права вчиняти нотаріальні дії не заслуговують на увагу.

Вказане Розпорядження №2-р від 03 січня 2017 року не було оскаржене, було діючим і не скасовано, а оцінка його законності не є предметом розгляду вказаної цивільної справи (т.1, а.с. 112).

Посилання в апеляційні скарзі на те, що заповіт був складений поза межами нотаріального округу Василівської сільської ради, відповідно цей заповіт складений з порушенням вимог щодо його посвідчення, не може бути підставою визнання заповіту нікчемним, оскільки ОСОБА_4 особисто прочитав і підписав заповіт, що свідчить про те, що зміст заповіту відповідав його внутрішній волі. Вказаний факт не свідчить, що права ОСОБА_4 були порушені і це не вплинуло на зміст заповіту.

Верховний Суд у справах, в яких особи покликались на нікчемність заповіту зауважує, що для встановлення порушення істотності заповіту як не зазначення у ньому місця посвідчення та підстав для посвідчення поза межами приміщення органу місцевого самоврядування, необхідно встановити факт відповідності форми заповіту статті 1247 ЦК України і вільного волевиявлення заповідача.

Відповідно до частини третьої статті 10, частини першої статті 60 ЦПК України 2004 року кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Статтею 57 ЦПК України 2004 року передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Посилаючись на те, що незазначення у заповіті місця його посвідчення та підстав такого посвідчення вдома у заповідача є підставою для визнання його нікчемним, позивач мав надати суду докази того, що спірний заповіт оформлено поза волею заповідача та з порушенням вимог Порядку про вчинення нотаріальних дій.

Незазначення місця вчинення оскаржуваної нотаріальної дії є порушенням секретарем сільської ради, яке не впливає на волевиявлення померлої, а лише свідчить про недобросовісне виконанням секретарем сільської ради своїх обов`язків щодо вчинення нотаріальних дій, а не про нікчемність посвідчення нею заповіту.

Вказаний правовий висновок висловлений Верховним Судом України у постанові від 10 квітня 2019 року у справі №493/2417/15-ц.

Доводи, викладені в апеляційні скарзі, фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте, відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку із чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду в оскарженій частині залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 375, 381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И ЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 02 вересня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів в передбаченому законом порядку.

Судді: