Справа № 344/7540/15-ц
Провадження № 22-ц/4808/1184/21
Головуючий у 1 інстанції Домбровська Г. В.
Суддя-доповідач Максюта
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 листопада 2021 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

головуючого (суддя-доповідач) Максюти І.О.,

суддів Василишин Л.В., Горейко М.Д.,

секретаря Петріва Д.Б.

з участю представника апелянта адвоката Рокетської С.В., відповідачки ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за апеляційною скаргою представника АТ КБ «Приватбанк» на рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області, ухвалене суддею Домбровською Г.В. 18 травня 2021 року у м. Івано-Франківськ Івано-Франківської області, повний текст якого складено 28 травня 2021 року,

в с т а н о в и в :

У травні 2015 року ПАТ КБ «ПриватБанк» подано позов до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовні вимоги мотивовано тим, що 21 квітня 2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № IFIWG7, відповідно до якого банк зобов`язався надати позичальнику грошові кошти в порядку та на умовах, зазначених в цьому Договорі, а позичальник зобов`язався прийняти кредит, використати та повернути Кредит в сумі 250000, 00 грн, сплатити проценти за користування кредитом 15,00% річних, інші платежі в порядку, на умовах та в строки, визначені цим Договором, а також сплатити винагороду за надання фінансового інструменту у розмірі 0,00% від суми виданого кредиту у момент надання кредиту.

Згідно з пунктами 1.3 Кредитного договору, кредит в сумі 250000,00 грн видається на поліпшення якості окремої квартири строком кредитування 21.04.2023 року .

В забезпечення виконання зобов`язання за договором від 21 квітня 2008 року між ПАТ «ПриватБанк», ОСОБА_1 та ОСОБА_3 укладено договір поруки.

В подальшому відповідачка ОСОБА_1 звернулася до позивача із заявою про переведення кредитного договору № IFIWG 7 від 21 квітня 2008 року, з валюти «гривня» в валюту «Долар США» та конвертувати залишок заборгованості в долар США (а.с. 17).

Розмір кредиту після проведення конвертації з урахуванням винагороди банку склав 54231,61Доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 14.04% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом.

Просив стягнути з відповідачів на користь ПАТ «КБ «ПриватБанк» заборгованість у розмірі 132129,72 доларів США, що за курсом 23,55 відповідно до службового розпорядження НБУ від 25.03.2015 року складає 3 111 654,95 грн за кредитним договором № IFIWG 7 від 21.04.2008 року, яка складається з: 39 556,30 доларів США заборгованість за кредитом; 8,42 доларів США заборгованість по процентам за користування кредитом; 86263,00 доларів США - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором; а також штрафи відповідно до Договору: 10,62 доларів США штраф (фіксована частина), 6291,39 доларів США штраф (процентна складова) (а.с.2-3, том.1).

Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 18 травня 2021 року у задоволенні позову відмовлено (а.с.238-243, том.1).

Не погодившись з рішенням суду, представник ПАТ КБ «ПриватБанк» подав апеляційну скаргу, у якій посилається на порушення норм матеріального та процесуального права.

Апелянт зазначає, що суд не врахував факт про укладення додаткової угоди від 31.07.2014 року та графіку погашення до додаткової угоди, відповідно до яких визначено заборгованість у розмірі 39783,53 доларів США. Строк погашення встановлено 22.04.2029 року.

Предмет іпотеки реалізовано в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором, але отриманих коштів виявилося недостатньо для повного погашення заборгованості, в результаті чого банк був змушений звернутися до суду з метою стягнення залишку заборгованості за кредитним договором. Реалізація предмету іпотеки відбулась ще до укладення додаткової угоди.

Розрахунок заборгованості проведено автоматизованою системою станом на 23.05.2015 року і в ньому відображено та враховано всі фінансові зобов`язання боржника за умовами договору, а також здійснені боржником платежі на його виконання. Натомість в матеріалах справи відсутні будь-які належні докази погашення кредитної заборгованості за договором.

Щодо висновків суду про необґрунтоване повторне пред`явлення позовних вимог, які вже вирішені судом (за період до 31 липня 2014 року), як і заявлення вимог, які не підлягають задоволенню у зв`язку з безпідставністю нарахування процентів та пені після припинення зобов`язання (період з 31.07.2014 року), то такі висновки є помилковими. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.09.2018 року у справі №921/107/15-г/16 зазначено, що задоволення вимог за дійсним основним зобов`язанням одночасно чи за наявності рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки не може мати наслідком подвійного стягнення за основним зобов`язанням, оскільки домовленість сторін про його заміну забезпечувальним зобов`язанням відсутня. Тому подвійне стягнення за основним зобов`язанням в даному випадку не відбувається, принаймні, щодо тієї частини вимог, на задоволення яких коштів від реалізації іпотеки не вистачило.

Щодо строку позовної давності, то в даному випадку слід враховувати укладення додаткової угоди 31.07.2014 року,строк виконання за якою встановлено 22.04.2029 року. Позовна давність за вимогою про стягнення суми,якої не вистачає після реалізації предмета іпотеки , має обчислюватися саме від дати реалізації предмета іпотеки (15.07.2014 року). Позов подано у квітні 2015 року.

Також апелянт вказує, що з урахуванням пунктів 4.2, 4.3 договору поруки слід вважати, що у зв`язку з пред`явленням вимоги до поручителя строк припинення поруки повинен визначатися з дня пред`явлення такої вимоги.

Просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги. Судові витрати покласти на відповідача (а.с.2-9, том.2).

Заперечивши доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 подала відзив на апеляційну скаргу, у якій посилається на законність та обґрунтованість рішення суду.

Вказує, що законних підстав для задоволення позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» не було з огляду на пропущення строків позовної давності без поважних причин, недоведеності позовних вимог у відповідному розмірі, їх безпідставності тощо. Апеляційна скарга зводиться до власного тлумачення норм права та переоцінки доказів,що не є підставою для зміни рішення суду.

Доводи апелянта про укладення додаткової угоди, згідно якої і на підставі якої було подано позов, суперечить матеріалам справи, змісту позовної заяви, а також умисно приховуваній позивачем інформації стосовно фактичного виконання нею як боржником умов кредитного договору у 2014 році.

Посилання апелянта про недостатність коштів для повного погашення заборгованості, є оманливими та неправдивими, тому про це банк повідомив суд тільки у 2021 році, про дану обставину її, як позичальника, не повідомлено жодного разу на протязі 2014-2020 років. Також в матеріалах справи відсутні докази отримання позичальником нових коштів за новими умовами,враховуючи період після продажу іпотечного майна та винесення судом постанови 31.07.2014 року.

Вказує, що при стягненні за попереднім рішенням суду боргу в розмірі 62359,94 доларів США невідомо звідки виникла заборгованість за тим же тілом кредиту на суму 39556,30 доларів США, з цього приводу жодних доказів суду не надано. Натомість розрахунок заборгованості датований ще з 2008 року по 2015 року, де взагалі відсутня така графа як «погашення тіла кредиту», а останній вказаний платіж процентів на погашення кредиту датований ще січнем 2011 року.

Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду без змін (а.с.19-25, том.2).

Відзив на апеляційну скаргу відповідачем ОСОБА_3 не подано, що відповідно до ч.3 ст.360 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку.

У судове засідання не з`явився відповідач ОСОБА_3 , про причини неявки не повідомив, хоча про день місце та час розгляду справи повідомлений належним чином шляхом направлення рекомендованої кореспонденції.

Приймаючи до уваги, що неявка осіб, які беруть участь у справі, відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України, не перешкоджає апеляційному розгляду справи, апеляційним судом виконаний обов`язок щодо повідомлення осіб, які беруть участь у справі, про день, місце та час судового засідання, тому колегія суддів розглянула справу у відсутності відповідача.

Згідно статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами, перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення представника апелянта адвоката Рокетської С.В., відповідачки ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_2 , дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає її частково обґрунтованою, виходячи з таких підстав.

Задовольняючи позовні вимоги, суд виходив з положень ст.ст. 524, 526, 527 ч.1, 530, 546 ч.1, 611, 612, 1054 ч. 2, 16, 20 Цивільного Кодексу України, встановивши, що у 2011 році ПАТ КБ «ПриватБанк» реалізовано право на дострокове стягнення кредитної заборгованості з ОСОБА_1 шляхом звернення до суду з вимогою про звернення стягнення на предмет іпотеки, а тому з урахуванням рішення апеляційного суду, з 31.07.2014 року кредитні правовідносини між ПАТ «КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 припинилися. В 2011 році банк реалізував своє право на дострокове стягнення кредитної заборгованості ОСОБА_1 , визначивши остаточну суму заборгованості у 496 453,72 грн (62 359,94 доларів США відповідно до курсу станом на час ухвалення судового рішення) і дані позовні вимоги було вирішено судом, отже з 31 липня 2014 року відсутні підстави для нарахування банком відсотків та інших платежів за відповідним кредитним договором, а заявлення позовних вимог про стягнення заборгованості за період до 31.07.2014 року є вимогою про подвійне стягнення. За наведених обставин суд дійшов висновку про необґрунтованість позову.

З такими висновками суду першої інстанції не в повній мірі погоджується апеляційний суд з огляду на таке.

Згідно з положеннями ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

За ч.1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України).

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст. 611 ЦК України).

В порядку ч.1 ст.575 ЦК України іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи.

Частинами першою, третьою статті 33 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Згідно з правовим висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту, незалежно від способу такого стягнення, змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни. Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред`явлення до позичальника вимог згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. Наявність судового рішення про дострокове задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржник виконав не в повному обсязі, не є підставою для нарахування процентів та пені за кредитним договором, який у цій частині змінений кредитором, що засвідчено в судовому рішенні. Якщо за рішенням про звернення стягнення на предмет застави заборгованість за кредитним договором указана в такому рішенні у повному обсязі, кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України.

Судом встановлено, що 21 квітня 2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладено договір про іпотечний кредит № IFIWG7 (а.с.12-15,том.1).

Відповідно до пункту 1.1 договору банк зобов`язується надати позичальнику грошові кошти в порядку та на умовах, зазначених в цьому договорі, а позичальник зобов`язується прийняти кредит, використати та повернути кредит в сумі 250000, 00 грн, а також сплатити проценти за користування кредитом на рівні 15,00% річних, а також інші платежі в порядку, на умовах та в строки, визначені цим договором, а також сплатити винагороду за надання фінансового інструмент у розмірі 0,00% від суми виданого кредиту у момент надання кредиту.

Згідно з пунктами 1.3 кредитного договору, кредит в сумі 250000,00 грн на поліпшення якості окремої квартири; строк кредитування встановлений до 21.04.2023 року .

В подальшому ОСОБА_1 звернулася до ПАТ КБ «ПриватБанк» із заявою про переведення кредитного договору № IFIWG 7 від 21 квітня 2008 року, з національної валюти гривні у іноземну валюту Долари США та конвертування залишку заборгованості в долар США (а.с. 17, том.1).

Розмір кредиту після проведення конвертації з урахуванням винагороди банку згідно додаткової угоди до кредитного договору від 06 серпня 2008 року склав 54231,61Доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 14.04% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом (а.с.19-21).

В забезпечення виконання зобов`язання за договором № IFIWG 7 від 21 квітня 2008 року між ПАТ «Приватбанк», ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , укладено договір поруки (а.с.25-26, том.1).

У матеріалах цивільної справи №0907/2-5240/2011 за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на майно (предмет іпотеки) міститься вимога про дострокове стягнення кредиту від 06.01.2011 року, адресована ОСОБА_1 , згідно якої прострочена заборгованість станом на 05 січня 2011 року становила: по кредиту 150,76 доларів США, по процентах за користування кредитом 2949,09 доларів США, по комісії 147,36 доларів США, по пені 68, 42 доларів США, а сума для повного погашення заборгованості - 62553,23 доларів США. При цьому банк вимагав сплати прострочену заборгованість по договору за кредитом в повному обсязі не пізніше 30 календарних днів з дати отримання цього повідомлення. У разі невиконання цієї вимоги, банк попередив про наміри звернення стягнення на предмет іпотеки (а.с.36 справи №0907/2-5240/2011).

Зазначене повідомлення вручено ОСОБА_1 11.01.2011 року, про що свідчить повідомлення про вручення рекомендованого поштового відправлення (а.с.37 справи №0907/2-5240/2011).

Ці обставини сторонами визнаються.

З наведеного виходить, що банком відповідачці пред`явлена вимога про оплату кредиту у зв`язку із наявністю заборгованості, яка виконана не була у тридцятиденний строк з дня отримання повідомлення, тому право у банку на дострокове стягнення виникло з 12.02.2011 року і з цього часу строк договору про іпотечний кредит банком був змінений і банк не мав підстав здійснювати нарахування процентів, неустойки та інших платежів, передбачених умовами договору.

Банк захистив своє право у спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки, пред`явивши відповідний позов 03 березня 2011 року з ціною позову у 62 359,94 доларів США, яка заначена як розмір заборгованості по кредиту.

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 05.02.2014 року у справі №0907/2-5240/2011 позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на майно задоволено. В рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №IFIWG7 від 21.04.2008 року в розмірі 62359,94 доларів США, що за курсом НБУ складає 496453 грн 72 коп. звернуто стягнення на квартиру загальною площею 53,4 кв.м., яка знаходиться в АДРЕСА_1 , шляхом продажу вказаного предмету іпотеки з укладенням від імені ОСОБА_1 договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою покупцем, з отриманням витягу з державного реєстру прав власності, а також надання ПриватБанку всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу. Застосовано процедуру продажу предмета іпотеки, передбачену ст.41 Закону України «Про виконавче провадження» шляхом проведення публічних торгів, зазначивши початкову ціну на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності (незалежним експертом) на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій щодо реалізації майна. Виселено ОСОБА_1 , яка зареєстрована та проживає в квартирі по АДРЕСА_1 зі зняттям з реєстраційного обліку у ВГІРФО (а.с.102-103, том.1).

Рішенням Апеляційного суду Івано-Франківської області від 31.07.2014 року у справі №0907/2-5240/2011, яке набрало законної сили, рішення Івано-Франківського міського суду від 05 лютого 2014 року скасовано та ухвалено нове рішення. Позов ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на майно та виселення задоволено частково.

Звернуто стягнення в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №IFIWG7 від 21.04.2008 року, укладеним між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 , в розмірі 62 359,94 доларів США, що за курсом 7,9611 грн. відповідно до службового розпорядження НБУ складає 496 453 грн. 72 коп., на підставі іпотечного договору №IFIWG7 від 21.04.2008 року, на предмет іпотеки квартиру загальною площею 53,4 кв.м., яка розташована за адресою: в АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право власності, виданого Госпорозрахунковою групою з приватизації державного житлового фонду міста Івано-Франківська від 08.07.2003 року та договору дарування часток квартири, посвідченого приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Дузінкевич Л.Б. від 21.03.2008 року за реєстровим №1106. Надано право ПАТ КБ «ПриватБанк» від імені ОСОБА_1 укладати договори купівлі-продажу предмету іпотеки квартири загальною площею 53,4 кв.м., яка розташована за адресою: в АДРЕСА_1 та належить ОСОБА_1 , за ціною, встановленою за згодою між іпотекодавцем та іпотекодержателем, а за відсутності згоди, на підставі оцінки майна, проведеної суб`єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, з правом звернення до Бюро технічної інвентаризації та нотаріуса щодо укладення договору купівлі-продажу предмета іпотеки. Розподіл коштів від продажу зазначеного іпотечного майна направити на погашення заборгованості ОСОБА_1 перед ПАТ КБ «ПриватБанк» в загальному розмірі 496453 грн. 72 коп. та судових витрат в розмірі 1820 грн. Залишок коштів від продажу іпотечного майна повернути ОСОБА_1 . В задоволенні позовної вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про виселення відмовлено.

Як вбачається з розрахунку заборгованості (а.с.5-7) 14 липня 2014 року від ОСОБА_1 надійшли кошти в розмірі 22 677,48 доларів США (13 колонка), які зараховано на погашення пені, а 31 липня 2014 (день укладення додаткової угоди) здійснено погашення коштів в розмірі 32 632,72 доларів США, які зараховано на погашення процентів (колонка № 10 розрахунку заборгованості) та погашення коштів в сумі 6161,88 доларів США, які зараховано на оплату комісії (колонка № 16 розрахунку заборгованості).

Таким чином, загальна сума внесених коштів складала 61472,08 доларів США (32 632,72 доларів США + 226777,48 доларів США+ 6161,88 доларів США).

Сторони у судовому засіданні визнали, що ці кошти сплачені в результаті продажу квартири, яка перебувала в іпотеці, була продана відповідачкою за згоди банку на підставі договору купівлі-продажу від 15 липня 2014 року, посвідченого приватним нотаріусом Івано-Франківського нотаріального округу Фрісом І.П., зареєстрованому в реєстрі за № 299.

Отже, зобов`язання за кредитним договором № IFIWG7 від 21.04.2008 року припинилося з 12 лютого 2011 року шляхом пред`явлення дострокової вимоги і банк після цієї дати не міг укладати додаткові угоди до зазначеного договору, нараховувати проценти, неустойки та інші платежі згідно умов договору, оскільки основне зобов`язання припинено.

Усі кошти, які надійшли після 12 лютого 2011 року на виконання умов договору № IFIWG7 від 21.04.2008 року могли бути зараховані лише на оплату нарахованої заборгованості станом на день припинення зобов`язання, тобто на 12 лютого 2011 року.

Таким чином, додаткова угода від 31 липня 2014 року до кредитного договору № IFIWG7 від 21.04.2008 року, яка укладена після закінчення строку основного зобов`язання, є нікчемним правочином, тому вона судом до уваги не приймається, як і не приймається до уваги графік погашення до неї із визначенням заборгованості у розмірі 39783,53 дол. США та строк до 22.04.2029 року (а.с.22,том.1), а також і розрахунок заборгованості за кредитом станом на 25.03.2015р., представлений позивачем у цій справі.

Таким чином, враховуючи наведене судом не враховано, що заборгованість за кредитним договором не сплачена у повному розмірі, тому слід дійти висновку про наявність підстав для стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованості за кредитним договором від 21 квітня 2008 року № IFIWG7 в розмірі 887, 86 доларів США (62359,94 - 61472,08), що еквівалентно за офіційним курсом НБУ 26,1022 грн (двадцять шість гривень десять копійок) за один долар США, в розмірі 23 175, 10 грн.

Щодо вимог про стягнення заборгованості з поручителя, апеляційний суд виходить з такого.

Одним із видів забезпечення виконання зобов`язання є порука (ч. 1 ст. 546 ЦК України). За договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником (ч. 1 ст. 553 ЦК України). Правові наслідки порушення зобов`язання, забезпеченого порукою, визначені у ст. 554 цього Кодексу.

Порука припиняється після закінчення строку встановленого в договорі поруки. У разі якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців з дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя, якщо інше не передбачено законом. Якщо строк основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя протягом одного року з дня укладення договору поруки, якщо інше не передбачено законом (ч. 4 ст. 559 ЦК України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Отже, порука - це строкове зобов`язання і незалежно від того, встановлено договором чи законом строк її дії, його сплив припиняє суб`єктивне право кредитора. Строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Разом з тим з настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов`язує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (ст.ст. 251, 252 ЦК України).

Необхідно звернути увагу, що умови договору про дію поруки до повного виконання зобов`язань боржника не свідчать, що цим договором установлено строк припинення поруки у розумінні ст..251 , ч. 4 ст. 559 ЦК України, тому в цьому випадку підлягають застосуванню норми ч. 4 ст. 559 цього Кодексу про припинення поруки, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя.

З аналізу ч. 4 ст. 559 ЦК України можна зробити висновок, що строк поруки відноситься до преклюзивних, це строк існування самого зобов`язання поруки, а застосоване в цій нормі поняття «строк чинності поруки» повинне розглядатися, як строк протягом якого кредитор може реалізувати свої права за порукою, як видом забезпечення зобов`язання.

Тому і право кредитора, і обов`язок поручителя після його закінчення припиняються, а це означає, що жодних дій щодо реалізації цього права, в тому числі застосування примусових заходів захисту в судовому порядку, кредитор вчиняти не може.

Строк, передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України, є преклюзивним, тобто його закінчення є підставою для припинення поруки, а отже, і для відмови кредиторові в позові у разі звернення до суду. Цей строк не можна поновити, зупинити чи перервати. Суд зобов`язаний самостійно застосовувати положення про строк, передбачений вказаним приписом, на відміну від позовної давності, яка застосовується судом за заявою сторін.

Тому і право кредитора, і обов`язок поручителя після його закінчення припиняються, а це означає, що жодних дій щодо реалізації цього права, у тому числі застосування примусових заходів захисту в судовому порядку, кредитор вчиняти не може.

Такий висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 10.04.2019 р. у справі № 604/156/14-ц.

Отже, якщо зобов`язання за кредитним договором № IFIWG7 від 21.04.2008 року припинилося з 12 лютого 2011 року шляхом пред`явлення дострокової вимоги, то до поручителя банком мали бути пред`явлені вимоги у строк, визначений частиною 4 статті 559 ЦК України протягом шести місяців з дня настання строку виконання основного зобов`язання, тобто до 12 серпня 2011 року.

З позовом про стягнення заборгованості з поручителя ОСОБА_3 ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся 28.08.2015 року, що свідчить про те, що позивачем вимоги до поручителя про стягнення заборгованості за Договором про іпотечний кредит пред`явлені поза межами встановленого строку, передбаченого ч. 4 ст.559 ЦК України.

З урахуванням викладеного, суд відмовляє у позові до поручителя ОСОБА_3 .

У відповідності до ч. 1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є, у тому числі, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції обставинам справи.

У урахуванням наведеного, суд дійшов висновку про скасування рішення суду з ухваленням нового рішення, яким позов ПАТ КБ «ПриватБанк» слід задовольнити частково, стягнувши з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 21 квітня 2008 року № IFIWG7 в розмірі 887, 86 доларів США, що еквівалентно за офіційним курсом НБУ 26,1022 грн (двадцять шість гривень десять копійок) за один долар США, в розмірі 23 175, 10 грн. В іншій частині у задоволенні позову та у задоволенні позову до ОСОБА_3 відмовити.

На підставі викладеного, керуючись ст. 374, 376, 381- 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 18 травня 2021 року скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким позов публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , жительки АДРЕСА_2 ) на користь публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» (, адреса: вул. Грушевського, 1Д, м. Київ, 01001) заборгованість за кредитним договором від 21 квітня 2008 року № IFIWG7 в розмірі 887, 86 доларів США (вісімсот вісімдесят сім доларів вісімдесят шість центів), що еквівалентно за офіційним курсом НБУ 26,1022 грн (двадцять шість гривень десять копійок) за один долар США, в розмірі 23 175, 10 грн (двадцяти трьох тисяч сто сімдесят п`ять гривень десять копійок) .

В іншій частині у задоволенні позову та у задоволенні позову до ОСОБА_3 відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий І.О. Максюта

Судді: Л.В.Василишин

М.Д. Горейко

Повний текст постанови складено 01 грудня 2021 року.