Справа № 466/1197/21 Головуючий у 1 інстанції: Невойт П.С.
Провадження № 22-ц/811/2650/21 Доповідач в 2-й інстанції: Мельничук О. Я.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 листопада 2021 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Мельничук О.Я.,

суддів: Крайник Н.П., Ванівського О.М.,

без участі сторін,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , представника ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду міста Львова від 23 червня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення коштів,-

В С Т А Н О В И В :

В лютому 2021 року представник позивача адвокат Манукян М.А. звернулася до суду в інтересах ОСОБА_3 з позовною заявою до ОСОБА_2 та просить суд ухвалити рішення про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 грошові кошти в розмірі 76790,00 гривень, як грошову компенсацію 1/2 частку транспортного засобуавтомобіль марки «Mitsubishi Lancer IX 1.6» 2007 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , номер кузова НОМЕР_2 , вирішити питання судового збору.

В обґрунтування позивних вимог покликається на те, що сторони перебували у шлюбі, який рішенням Франківського районного суду м.Львова розірвано. Під час шлюбу сторонами набуто у спільну власність за спільні кошти транспортний засіб автомобіль марки «Mitsubishi Lancer IX 1.6» 2007 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , номер кузова НОМЕР_2 . Оскільки, відповідач добровільно не хоче розділити майно, а саме компенсувати 1/2 вартості транспортного засобу, то вона змушена звернутися до суду за захистом порушеного її права.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Львова від 26 червня 2021 року позовні вимоги задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 грошові кошти в розмірі 73860,00 гривень, як грошову компенсацію 1/2 частку транспортного засобуавтомобіль марки «Mitsubishi Lancer IX 1.6» 2007 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , номер кузова НОМЕР_2 та 908,00 гривень сплаченого судового збору.

У решті у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Рішення суду в апеляційному порядку через свого представника ОСОБА_1 оскаржив ОСОБА_2 . Вважає рішення суд незаконним та необгрунтованим. Зазначає, що з 04.04.2018 ОСОБА_2 проживає окремо від позивача. Звертає увагу, що спірний автомобіль було придбано після того, як сім`я фактично припинила своє існування і відповідач розпочав проживати окремо від позивача і з цього періоду відповідач почав добровільно сплачувати аліменти. Стверджує, що машину відповідач придбав за позичені ним особисто кошти у своєї мами ОСОБА_4 , що було оформлено позикою. Зазначає, що спірний автомобіль у листопаді 2019 року був проданий за 32000 гривень його матері. Також звертає увагу на недоведеність вартості спірного автомобіля 147000 грн. В апеляційній скарзі скаржник просить скасувати рішення Шевченківського районного суду міста Львова від 23 червня 2021 року та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позову. Також скаржник просить стягнути з позивача в користь відповідача понесені ним витрати на професійну правову (правничу) допомогу.

15 вересня 2021 року від представника позивачки надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останній просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення без змін. Звертає увагу, що в рішенні суду про розірвання шлюбу не встановлення дати фактичного припинення шлюбних відносин. Зазначає, що спірний автомобіль було придбано сторонами за спільні кошти до розірвання шлюбу та до подання позову про розірвання шлюбу.

Згідно з ч.2 ст.247 ЦПК України у разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Відповідно до вимог ч.13 ст.7 та ч.1 ст.369 ЦПК України, справу розглянуто апеляційним судом без повідомлення учасників справи в порядку письмового провадження.

Частиною четвертою статті 268 ЦПК України передбачено, що у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.

У частині п`ятій статті 268 ЦПК України зазначено, що датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Отже, враховуючи наведені вище вимоги процесуального закону, датою ухвалення апеляційним судом судового рішення в даній справі, призначеній до розгляду на 04 листопада 2021 року, є дата складення повного судового рішення 22 листопада 2021 року.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 , представника ОСОБА_2 до задоволення не підлягає із наступних підстав.

Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в Постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції таким вимогам відповідає.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд виходив з тих обставин, що спірний автомобільпридбано під час шлюбу, є спільною сумісною власністю подружжя, в зв`язку з чим наявні підстав для компенсації з сторони відповідача половини вартості його ринкової ціни, оскільки такий було відчужено без згоди позивача, як іншого із подружжя.

З такими висновками колегія суддів погоджується з наступних підстав.

Судом встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 02.06.2012, який рішенням Франківського районного суду м.Львова від 04.10.219 розірвано /арк.спр.21-22/.

Від даного шлюбу у сторін народилося двоє дітей: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Суд встановив та сторонами не заперечувалося, що 27.04.2018 року придбано автомобіль марки «Mitsubishi Lancer IX 1.6» 2007 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , номер кузова НОМЕР_2 .

Згідно договору купівлі-продажу транспортного засобу від 13.02.2019 №7453/19/000457 ОСОБА_4 набула у власність автомобіль марки «Mitsubishi Lancer IX 1.6» 2007 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , номер кузова НОМЕР_2 вартістю 32 000 гривень /а.с.11-13/.

В судовому засіданні суду першої інстанції свідок ОСОБА_7 дала показання про те, що вона є мамою позивачки. Вона часто відвідувала сім`ю доньки та їй було відомо про їх відносини, ведення господарства. Оскільки відносини між подружжям після народження другої дитини почали псуватися, чоловік десь на весні 2018 року пішов з дому на квартиру, але його речі були до травня-червня у квартирі. До того ж він приходив додому, так як зустрічався з дітьми та мав ключі від квартири. Їй дійсно було відомо про заощадження дітей, які складалися як з доходів зятя та доньки, кошти після народження другої дитини. Ця сума складала 150 тис.грн. Коли весною 2018 року ОСОБА_8 пішов з квартири, він забрав усі кошти, не залишивши таких для проживання доньки з двома дітьми. Під час кількох зустрічей у травні-червні 2018 року їй від ОСОБА_9 стало відомо про те, що він придбав автомобіль.

Свідок ОСОБА_10 будучи в суді пояснив, що він знає подружжя, так як є ОСОБА_11 батьком дитини. Зі слів ОСОБА_9 йому стало відомо, що останній придбав автомобіль за кошти своїх батьків вже тоді, коли проживав окремо від сім`ї на орендованій квартирі.

В судовому засіданні свідок ОСОБА_12 пояснив, що з відповідачем раніше працювали разом. Йому не відомо коли придбав ОСОБА_9 автомобіль, але з його слів вже тоді, коли проживав окремо від сім`ї.

ОСОБА_2 в підтвердження того, що він проживав окремо та придбав автомобіль за особисті кошти, які позичив в ОСОБА_4 , представив договір оренди квартири від 04.04.2018, згідно якого ОСОБА_2 орендує однокімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_1 /а.с.56-58/, а також розписка від 07 квітня 2018 року, згідно якої ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_4 150 000 гривень, які зобов`язується повернути через 5 років, на придбання автомобіля /а.с.59/.

Відповідно до вимог ч.3 ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України.

Відповідно до частини першої статті 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Така правова позиція викладена у Постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц.

Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та статтею 372 Цивільного кодексу України.

До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб.

Частина четверта статті 65 СК України передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

У випадку, коли при розгляді вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

Відповідно до пункту 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу відповідно до частин другої та третьої статті 325 ЦК України, можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Вказаною постановою роз`яснено, що сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначенням кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Поділу підлягає усе майно, що є у спільній сумісній власності подружжя.

Згідно з положень ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Згідно ч.1 ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно ч.2 ст.78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Статтею 79 ЦПК України передбачено, що достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Згідно норм ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно ч.6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Колегія суддів вважає, що автомобіль марки «Mitsubishi Lancer IX 1.6» 2007 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , номер кузова НОМЕР_2 придбано під час шлюбу сторін у справі, є спільною сумісною власністю подружжя, проте відповідач відчужив його без згоди позивачки як іншого із подружжя, а тому підлягає стягненню з відповідача на користь позивачки грошова компенсація вартості належної позивачці частини спірного транспортного засобу.

Відповідачем не доведено, що спірний автомобіль був його особистою власність і придбаний ним за його особисті кошти, в зв`язку з чим не міг вважати спільним майном подружжя.

Щодо вартості транспортного засобу, то позивачка доречно звернула увагу, що ринкова вартість спірного автомобіля на момент відчуження становила 153580,00 гривень, що стверджується довідкою ТзОВ «Периметр», в той час, як відповідач стверджує, що вартість зазначеного транспортного засобу є 32000,00 гривень, однак будь-яких належним та допустимих доказів в підтвердження того, що реальна ціна спірного автомобіля на момент його продажу своїй матері становила 32000 грн., відповідачем не представлено ні в суді першої, ні в суді апеляційної інстанції.

Між сторонами не було досягнуто згоди щодо вартості зазначеного рухомого майна. Судом встановлено і сторони не заперечують, що автомобілем користувався постійно до відчуження відповідач ОСОБА_13 , а після того періодично. Позивачка у користуванні спірного автомобіля не мала, характеристика автомобіля їй невідомо

Згідно довідки від 04.11.2020 ТзОВ "Периметр" (арк.спр.15) вартість автомобіля марки «Mitsubishi Lancer IX 1.6» 2007 року випуску з комплектацією механічною коробкою передачі становить 147720 грн., з комплектацією автоматичною коробкою передач становить 153580 грн.

Позивачка в суді першої інстанції зазначала, що оскільки їм не відома комплектація автомобіля, тому вона просила стягнути половину вартості автомобіля, яка становить меншу вартість, а саме: з комплектацією механічною коробкою передачі - 147720 грн.

Також в матеріалах справи наявний договір купівлі-комісії даного транспортного засобу (а.с. 11-14), що підтверджує реалізацію транспортного засобу за ціною 32000 грн. Відповідач при цьому ні в суді першої, ні в суді апеляційної інстанції не надав доказів, пошкодженння автомобіля, за наявності яких можна було б прийти до висновку, що реальна вартість спірного автомобіля була 32000 грн., нижчою у більше ніж 5 разів від її ринкової вартості, у зв`язку з його незадовільним технічним станом, в зв`язку з чим, судом першої інстанції при вирішенні грошової компенсації вартості 1/2 частини автомобіля взято до уваги розрахунки від вартості базової комплектації автомобіля з механічною коробкою передачі автомобіля марки «Mitsubishi Lancer IX 1.6» 2007 року випуску, що становить 147720,00 гривень.

Долучені в суді апеляційної інстанції скаржником нові докази не свідчать про те, що спірний автомобіль був особистою власністю відповідача та не був спільним майном подружжя.

Згідно норм ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

З урахуванням вищенаведеного, колегія суддів вважає, що розглядаючи спір районний суд повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 , представника ОСОБА_2 висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому, апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення Шевченківського районного суду міста Львова від 23 червня 2021 року залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381, 382, 384 ЦПК України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , представника ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду міста Львова від 23 червня 2021 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених п.2 ч.3 ст. 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 22 листопада 2021 року.

Головуючий: О.Я. Мельничук

Судді: О.М. Ванівський

Н.П. Крайник