Номер провадження: 22-ц/813/3584/21
Головуючий у першій інстанції Аліна С. С.
Доповідач Погорєлова С. О.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.08.2021 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Одеського апеляційного суду у складі:

головуючого судді: Погорєлової С.О.

суддів: Заїкіна А.П., Таварткіладзе О.М.

за участю секретаря: Дубрянської Н.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, на рішення Суворовського районного суд м. Одеси, ухваленого під головуванням судді Аліної С.С. 18 вересня 2019 року у м. Одеса, -

встановила:

У вересні 2015 року ПАТ «Дельта Банк» звернулося до Суворовського районного суду м. Одеси з позовом, який було уточнено, до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості (т.1 а.с. 1-5, 128-129).

В обґрунтування позову ПАТ «Дельта Банк» посилалось на те, що 19 серпня 2006 року АКІБ «УкрСиббанк» (з 21 грудня .2009 року - ПАТ «УкрСиббанк») та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 0, згідно з умовами якого банк надав ОСОБА_1 кредитні кошти в розмірі 16 742 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 11 % річних з кінцевим терміном повернення 19 серпня 2013 року. З часу отримання кредиту боржник належним чином не виконувала грошове зобов`язання, внаслідок чого виникла заборгованість. 08 грудня 2011 року ПАТ «УкрСиббанк» та ПАТ «Дельта Банк» уклали договір купівлі-продажу права вимоги за кредитними та забезпечувальними договорами, внаслідок чого до ПАТ «Дельта Банк» перейшло право вимоги у зазначеному зобов`язанні. Таким чином, представник позивача, посилаючись на умови договору, просив стягнути заборгованість з відповідачки за договором кредиту, відсотки та штрафні санкції в загальному розмірі 387 324 гривень 90 копійок, та судові витрати.

Заочним рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 19 листопада 2015 року позов ПАТ «Дельта Банк» було задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Дельта Банк» заборгованість за кредитним договором № 0 від 19 серпня 2006 року у розмірі 387 324,90 грн. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір у розмірі 5 809,80 грн. (т.1 а.с. 59-60).

Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 03 травня 2018 року заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення було задоволено. Заочне рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 19 листопада 2015 року скасовано (т.1 а.с. 109).

Рішенням Суворовського районного суд м. Одеси від 18 вересня 2019 року позов ПАТ «Дельта Банк» було задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПAT «Дельта Банк» заборгованість за кредитним договором № 0 від 19 серпня 2006 року у розмірі 24 697,30 доларів США та 184 290,09 грн., з яких: тіло кредиту - 8 981,00 доларів США, що станом на 02 серпня 2018 року в еквіваленті по курсу НБУ складало 242 146,89 грн.; відсотки - 15 716,30 доларів США, що станом на 02 серпня 2018 року в еквіваленті по курсу НБУ складало 423 744,92 грн.; пеня - 184 290,09 грн. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір у розмірі 5 809,80 грн. Т.1 (а.с. 186-188).

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати, та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити у повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Так, на думку апелянта, судом першої інстанції було безпідставно стягнуто з відповідача на користь позивача проценти та пеню після закінчення строку дії договору кредиту. Крім того, ОСОБА_1 вважає, що Банком було пропущено строк позовної давності для звернення до суду з позовом, оскільки строк позовної давності має відраховуватись від дати останнього платежу, тобто, з 2010 року, а Банк звернувся до суду з позовом у 2015 році, тобто, поза межами трирічного строку звернення до суду (т.1 а.с. 198-199).

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

Згідно ч.1 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення та ухвалення нового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Як вбачається з матеріалів справи, між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» (з 21 грудня 2009 року - Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк») та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 0, згідно з умовами якого банк надав ОСОБА_1 кредитні кошти у розмірі 16 742 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 11 % річних з кінцевим терміном повернення 19 серпня 2013 року (т.1 а.с.9-23).

Відповідно до додаткової угоди №1 від 17 лютого 2009 року до кредитного договору № 0 від 19.08.2006 року, сторони дійшли згоди про внесення змін та доповнень до кредитного договору (т.1 а.с.24-25).

08 грудня 2011р. АКІБ «УкрСиббанк» та АТ «Дельта Банк» уклали договір купівлі-продажу права вимоги за кредитними та забезпечувальними договорами, на підставі чого до АТ «Дельта Банк» перейшло право вимоги у зазначеному зобов`язанні (т.1 а.с.28-29).

Згідно наданого Банком розрахунку, станом на 02 серпня 2018 р. у відповідача була наявна заборгованість у розмірі 24 697,30 доларів США та 184 290,09 грн., з яких: тіло кредиту - 8 981,00 доларів США, що станом на 02 серпня 2018 року в еквіваленті по курсу НБУ складало 242 146,89 грн.; відсотки - 15 716,30 доларів США, що станом на 02 серпня 2018 року в еквіваленті по курсу НБУ складало 423 744,92 грн.; пеня - 184 290,09 грн. (т.1 а.с.130-133).

За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, установлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч.1 ст.1054 ЦК).

За ст.526 ЦК, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

З матеріалів справи вбачається, що сторонами у Договорі кредиту було визначено строк дії цього договору - до 19 серпня 2013 року.

Згідно із ч.1 ст.1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів установлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Припис абз.2 ч.1 ст.1048 ЦК про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики, у разі відсутності іншої домовленості сторін, може бути застосований лише в межах погодженого сторонами строку кредитування.

Враховуючи викладене, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із ч.2 ст.1050 ЦК. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені ч.2 ст.625 ЦК, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Таким чином, у справі, яка переглядається, вимоги банку про стягнення процентів та пені після серпня 2013 року (закінчення строку кредитування) не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства.

Такі правові висновки, що не були враховані судом першої інстанції під час вирішення спору, узгоджуються з позицією Великої палати ВС, висловленою у постанові від 28.03.2018 у справі №14-10цс18.

У ст.1050 ЦК передбачено: якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст.625 цього кодексу.

За змістом ч.2 ст.625 ЦК, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Отже, у цій справі кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до ч.2 ст.625 ЦК, а не у вигляді стягнення процентів та пені, однак таких вимог банк не заявляв.

Таким чином, з урахуванням викладеного, колегія суддів доходить до висновку, що з ОСОБА_1 на користь ПAT «Дельта Банк» підлягають стягненню проценти за користування кредитними коштами, нараховані станом на 31 серпня 2013 року (дата закінчення строку дії кредитного договору) у сумі 3 874, 19 доларів США.

Крім того, колегія суддів враховує, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку ПAT «Дельта Банк» не повернуті, а також приймає до уваги вимоги частини другої статті 530 ЦК України, за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, та він вправі вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів.

Таким чином, колегія суддів вважає встановленим той факт, що відповідач користувався кредитними коштами, у зв`язку із чим з відповідача на користь ПAT «Дельта Банк» підлягає стягненню сума боргу по тілу кредиту у розмірі 8 981 доларів США,

Що стосується необхідності стягнення заборгованості саме у іноземній валюті, то колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до статті 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня.

При цьому Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав.

Відповідно до статті 192 Цивільного кодексу України, іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Отже, відповідно до чинного законодавства, гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України.

Згідно зі статтею 524 Цивільного кодексу України, зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Відповідно до статті 533 Цивільного кодексу України, грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях.

Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Аналіз наведених правових норм свідчить про те, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.

Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України.

Заборони на виконання грошового зобов`язання в іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить.

Отже, у разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику.

Тому як укладення правочинів, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству.

Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті. При цьому, з огляду на положення частини першої статті 1046 Цивільного кодексу України, а також частини першої статті 1049 Цивільного кодексу України, належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України.

Зазначення судом у своєму рішенні двох грошових сум, які необхідно стягнути з боржника, вносить двозначність до розуміння суті обов`язку боржника, який може бути виконаний примусово. У разі зазначення у судовому рішенні про стягнення суми коштів в іноземній валюті з визначенням еквівалента такої суми у гривні стягувачеві має бути перерахована вказана у резолютивній частині судового рішення сума в іноземній валюті, а не її еквівалент у гривні.

Аналогічні висновки Верховного Суду про можливість ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті містяться у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 у справі № 761/12665/14-ц, від 16 січня 2019 у справах № 373/2054/16-ц, № 464/3790/16-ц та від 23 жовтня 2019 у справі № 723/304/16-ц.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що з ОСОБА_1 на користь ПAT «Дельта Банк» підлягає стягненню заборгованість за кредитним договором № 0 від 19 серпня 2006 року у розмірі 12 855, 19 доларів США, яка складається із тіла кредиту у сумі 8 981,00 доларів США, та відсотків за користування кредитом у сумі 3 847, 19 доларів США.

Одночасно, колегія суддів вважає необґрунтованими посилання у апеляційній скарзі ОСОБА_1 про те, що Банком було пропущено строк позовної давності для звернення до суду з позовом, оскільки строк позовної давності має відраховуватись від дати останнього платежу, тобто, з 2010 року, а Банк звернувся до суду з позовом у 2015 році, тобто, поза межами трирічного строку звернення до суду.

Колегія суддів зауважує, що відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Статтею 253 ЦК України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

При цьому, початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними подіями (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України).

За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п`ята статті 261 ЦК України).

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Тобто, у разі визначення сторонами у кредитному договорі строку дії цього договору, то саме з цього часу - з моменту закінчення строку дії договору, у банка виникає право на позов щодо погашення заборгованості у цілому і від цього дня розпочинає перебіг визначена статтею 257 ЦК України позовна давність щодо відповідних вимог.

Як вбачається з умов Кредитного договору № 0 від 19 серпня 2006 року, строк його дії погоджено сторонами до 19 серпня 2013 року, тоді як Банк звернувся до суду з позовом у вересні 2015 року, тобто, у межах строку позовної давності.

При вказаних обставинах, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції не в повній мірі визначився з характером спірних правовідносин, нормами права, які підлягають застосуванню, що, відповідно, призвело до неправильного вирішення справи, у зв`язку із чим рішення Суворовського районного суд м. Одеси від 18 вересня 2019 року підлягає скасуванню із ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог Банку.

Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У зв`язку із наведеним, колегія суддів доходить до висновку, що з Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» на користь ОСОБА_1 належить стягнути 4 531, 65 грн. судового збору за подання апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст. ч.1 ст. 369, 367, 368, 374, 376, 381-384, 390 ЦПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Суворовського районного суд м. Одеси від 18 вересня 2019 року скасувати.

Ухвалити нове судове рішення.

Позов Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН: НОМЕР_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 ) на користь Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» (р/р № НОМЕР_2 , МФО 380236, ідентифікаційний код за ) заборгованість за кредитним договором № 0 від 19 серпня 2006 року у розмірі 12 855, 19 доларів США, з яких: тіло кредиту - 8 981,00 доларів США, відсотки за користування кредитом 3 874, 19 доларів США.

В решті позову відмовити.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 4 531, 65 грн. за подання апеляційної скарги.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку за правилами ст. 389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складений 19 серпня 2021 року.

Головуючий С.О. Погорєлова

Судді А.П. Заїкін

О.М. Таварткіладзе