Номер провадження: 22-ц/813/5921/21
Номер справи місцевого суду: 495/1262/19
Головуючий у першій інстанції Шевчук Ю. В.
Доповідач Таварткіладзе О. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.08.2021 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Таварткіладзе О.М.,

суддів: Погорєлової С.О., Заїкіна А.П.

за участю секретаря судового засідання: Рибачук О.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі апеляційну скаргу представника Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» на рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 23 листопада 2020 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» про визнання протиправними та зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вищевказаним позовом, який вподальшому уточнив, мотивуючи тим, що відповідач безпідставно стягує з нього, як військовослужбовця, відсотки та штрафні санкції за кредитними договорами. Посилаючись на норми Закону, які звільняють його, як військовослужбовця, від штрафних санкцій за кредитними договорами в особливий період, просив визнати нікчемною розписку, як додаток договірних зобов`язань від 14.12.2015 року та стягнути з відповідача незаконно стягнуті відсотки за договорами: 6236 в сімі 3 480 грн; №SAMDN2775 в сумі 15 158,50 грн; №SAMDNWFС7 в сумі 2 971,75 рн; №1489 в сумі 1 875,72 грн.

Рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 23 листопада 2020 року позов ОСОБА_1 задоволено. Визнано нікчемною заяву від 14.12.2015 року про повернення на колишні умови обслуговування кредитних договорів та відновлення кредитного ліміту військовослужбовцям клієнтам Приватбанку, як додаток до кредитних договорів, укладених між сторонами. Стягнуто з Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 незаконно стягнуті відсотки за кредитними договорами: №6236 в сумі 3480,00 гривень; №SAMDNWFС2775 в сумі 15158,50 гривень; №SAMDNWFС7 в сумі 2971,75 гривень; №1489 в сумі 1875,72 гривень. Стягнуто з Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» на користь держави судовий збір у розмірі 768,40 гривень.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, представник Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» подав апеляційну скаргу, в якій просив застосувати строк позовної давності до вимог позивача щодо визнання нікчемною заяви від 14.12.2015 року, рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 23 листопада 2020 року скасувати та відмовити позивачу у задоволенні позову в повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права.

Представник Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» будучи належним чином повідомленим про дату, час і місце розгляду справи в апеляційному порядку, в судове засідання до Одеського апеляційного суду не з`явився, про причини не явки суду не повідомив.

Відповідно до ч.2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню на таких підставах.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України суд апеляційної інстанції підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи та у випадках встановлених ч. 3 цієї статті.

Згідно ст. 263 ЦПК України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права, з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Зазначеним вимогам рішення суду першої інстанції не відповідає.

Задовольняючи позов, визнаючи нікчемною заяву від 14.12.2015 року про повернення на колишні умови обслуговування кредитних договорів та відновлення кредитного ліміту військовослужбовцям клієнтам Приватбанку, як додаток до кредитних договорів, укладених між сторонами, стягуючи з Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 відсотки за кредитними договорами: №6236 в сумі 3480,00 гривень; №SAMDNWFС2775 в сумі 15158,50 гривень; №SAMDNWFС7 в сумі 2971,75 гривень; №1489 в сумі 1875,72 гривень, суд першої інстанції виходив з обґрунтованості та доведеності вимог.

Проте повністю погодитися з усіма такими висновками та обґрунтуваннями районного суду не можна.

З матеріалів справи вбачається, що:

- ОСОБА_1 перебуває на військовій службі з 16.07.1999 року по теперішній час, що підтверджується Довідкою №146 від 12.02.2019 року, виданою Білгород- Дністровським прикордонним загоном;

-14.12.2015 року під час укладення кредитного договору з відповідачем, позивач ОСОБА_1 підписав Заяву про повернення на колишні умови обслуговування кредитних договорів та відновлення кредитного ліміту військовослужбовцям клієнтам Приватбанку, згідно якої він начебто попросив не застосовувати до нього положення п. 15 ст. 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей»;

-з наданих до суду позивачем довідок від 06.02.2020 року за договором №636 за період з 07.01.2018 року по 07.07.2018 року позивачу було нараховано комісії по кредиту на загальну суму 3480,00 гривень. Станом на теперішній час дані кошти позивачем ОСОБА_1 сплачені на користь відповідача у повному обсязі; за кредитним договором № SAMDNWFC2775 за період з 30.11.2018 по 01.01.2019 року з позивача відповідачем було списано відсотків за використання кредитного ліміту на загальну суму 15 158,50 гривень; за кредитним договором № SAMDNWFС7 за період з 30.11.2018 року по 31.01.2019 року з позивача відповідачем списано відсотків за користування кредитом на загальну суму 2971,75 грн.; за кредитним договором №1489 за період з 26.12.2018 року по 30.12.2018 рік позивачу відповідачем було нараховано комісії на загальну суму 1875,72 грн. Станом на теперішній час усі нараховані відповідачем зобов`язання були сплачені позивачем ОСОБА_1 .

Колегія суддів виходить з наступного.

Встановивши, що для продовження кредитування ОСОБА_1 за пропозицією Банку підписав 14.12.2015 року заяву про повернення на колишні умови обслуговування кредитних договорів та відновлення кредитного ліміту військовослужбовцям клієнтам Приватбанку, відповідно до якої просив не застосовувати до нього положення п. 15 ст. 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» тобто зі сплатою процентів та можливої неустойки впродовж всього періоду дії договору, суд першої інстанції вірно вважав, що такий правочин суперечить законодавству, зокрема нормам ч. 15 ст. 14 Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», ст. 1 Закону України «Про оборону України», Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію».

Колегія суддів виходить з наступного.

Статтею 627 Цивільного кодексу України передбачено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства. Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами (ч. 1, ч. 2, ч. З ст. 6 Цивільного кодексу України).

Отже, принцип свободи договірного регулювання правовідносин, утілений у чинному законодавстві, дозволяє сторонам договору на власний розсуд визначати свої взаємні права та обов`язки, у тому числі щодо односторонньої зміни умов договору.

Відповідно до ч. ч. 1,2 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми, дво-чи багатосторонніми (договори).

Сторони уклали двосторонній правочин (договір) від 14.12.2015 року у вигляді надрукованої заяви про незастосування до позивача положення п. 15 ст. 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», якою військовослужбовці звільнені від нарахування процентів за користування кредитом, а також звільненні від застосування можливої неустойки тобто для подальшого кредитування позивача зі сплатою процентів та можливої неустойки впродовж всього періоду дії договору.

Як зазначено у пункті 37 Інформаційного листа Вищого господарського суду України від 07.04.2008 № 01-8/211 "Про деякі питання практики застосування норм Цивільного та Господарського кодексів України" абзац перший частини третьої статті 6 ЦК України, згідно з яким сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд, слід застосовувати разом із абзацом другим, де сказано, що сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.

Таким чином, сторони не можуть врегулювати свої відносини на власний розсуд не тільки тоді, коли в нормі сказано "сторони в договорі не можуть відступити від положень..." або міститься подібний вираз (наприклад, частина четверта статті 216 ЦК України), а і тоді, коли обов`язковість для сторін положень певної норми випливає з її змісту - тобто тоді, коли зі змісту норми можна зробити висновок, що норма є імперативною.

Отже, зміст частини третьої статті 6 Цивільного кодексу України полягає у законодавчому закріпленні співвідношення між диспозитивними та імперативними нормами: імперативна норма встановлює правила, які не можуть бути змінені сторонами в договорі, а диспозитивна норма дозволяє таку зміну.

Проаналізувавши оспорювань заяву від 14.12.2015 року, колегія суддів погоджується з висновком районного суду, що її зміст суперечить п. 15 ст. 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», яка є імперативною нормою і від якої сторони договору відступити не могли.

Відповідно до частин першої та другої статті 228 Цивільного кодексу України правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним.

Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.

Виділяючи правочин, що порушує публічний порядок, як окремий вид нікчемних правочинів, Цивільний кодекс України виходить зі змісту самої протиправної дії та небезпеки її для інтересів держави і суспільства загалом, а також значимості порушених інтересів внаслідок вчинення такого правочину.

Категорія публічного порядку застосовується не до будь-яких правовідносин у державі, а лише щодо суттєвих основ правопорядку.

З огляду на зазначене, публічний порядок - це публічно-правові відносини, які мають імперативний характер і визначають основи суспільного ладу держави.

Отже, положеннями статті 228 Цивільного кодексу України визначено перелік правочинів, які є нікчемними як такі, що порушують публічний порядок.

Такими є правочини, що посягають на суспільні, економічні та соціальні основи держави, зокрема правочини, спрямовані на використання всупереч закону комунальної, державної або приватної власності; правочини, спрямовані на незаконне відчуження або незаконне володіння, користування, розпорядження об`єктами права власності українського народу - землею як основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, її надрами, іншими природними ресурсами (стаття 14 Конституції України); правочини щодо відчуження викраденого майна; правочини, що порушують правовий режим вилучених з обігу або обмежених в обігу об`єктів цивільного права тощо.

Усі інші правочини, спрямовані на порушення інших об`єктів права, передбачені іншими нормами публічного права, не вважаються такими, що порушують публічний порядок.

При кваліфікації правочину за статтею 228 Цивільного кодексу України потрібно враховувати вину, яка виражається в намірі порушити публічний порядок сторонами правочину або однією зі сторін. Доказом такої вини можуть бути, як вирок у кримінальній справі, так і інші належні, допустимі та достатні докази, яким судом надана належна оцінка.

Колегія суддів звертає увагу, що Держава внесла зміни до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» в частині звільнення військовослужбовців від нарахування процентів за користування кредитом, а також від неустойки (штрафів та пені) протягом особливого періоду. Дана норма мала за мету надання військовослужбовцям додаткової гарантії зміцнення їх матеріального становища, а також членів їхніх сімей, створюючи таким чином для військовослужбовців сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни в особливий період, коли державі загрожує небезпека.

Тому посягання в особливий період на соціальні гарантії військовослужбовців шляхом підписання заяви про незастосування наданих державою пільг у вигляді звільнення від нарахування процентів за коригування кредитними коштами, незастосування штрафних санкцій та пені під умовою подальшого кредитування військовослужбовців, здійснює на них додаткове навантаження і нівелює гарантії, які представлені їм державою, що є неприпустимим.

Оскільки договір у вигляді заяви від 14.12.2015 року, спрямований на незаконне позбавлення військовослужбовця пільг у вигляді пільги щодо нарахування процентів та пені, що фактично нівелює надані військо службовцям гарантій їх соціального захисту в особливий період, коли держава перебуває у небезпеці і коли військовослужбовці виконують свій конституційний обов`язок по захисту держави, такий правочин (договір) відповідно до частин першої, другої статті 228 ЦК України є нікчемним.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18) зазначила, що визнання нікчемного правочину недійсним, як і встановлення нікчемності правочину, не є належними способами захисту прав, оскільки не призводять до реального відновлення порушених прав позивача, адже нікчемний правочин недійсний у силу закону. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та в мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину.

При таких обставинах рішення суду в частині визнання нікчемною заяви від 14.12.2015 року про повернення на колишні умови обслуговування кредитних договорів та відновлення кредитного ліміту військовослужбовцям клієнтам Приватбанку, як додаток до кредитних договорів, укладених між сторонами не може залишатися в силі і підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового судового рішення про залишення даної вимоги без задоволення.

Оскільки вимога про визнання нікчемною заяви від 14.12.2015 року про повернення на колишні умови обслуговування кредитних договорів та відновлення кредитного ліміту військовослужбовцям клієнтам Приватбанку, як додаток до кредитних договорів не підлягає задоволенню по суті, позовна давність, про яку заявлено апелянтом, застосуванню не підлягає.

Крім того, судом першої інстанції стягнуто з відповідача на користь позивача за кредитними договорами №6236 в сумі 3480,00 гривень; №SAMDNWFС2775 в сумі 15158,50 гривень; №SAMDNWFС7 в сумі 2971,75 гривень; №1489 в сумі 1875,72 гривень, в якості відсотків, які банком нараховані та списані з рахунку позивача.

Проте, як вбачається з виписки руху грошових коштів по кредитним рахункам 3480,00 гривень за кредитним договором №6236 та 1875,72 гривень за кредитним договором №1489, є комісією, яку позивач помилково ототожнив з відсотками за користування кредитом і заявив вимоги про їх стягнення під виглядом відсотків і обґрунтував нікчемністю заяви від 14.12.2015 року та порушенням Банком ч. 15 ст. 14 Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», ст. 1 Закону України «Про оборону України», Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію».

Дані обставини, позивач в засіданні судової колегії не заперечував.

Крім цього, позивач також посилався на Закон України «Про захист прав споживачів». Проте позивач не вказав і не підтвердив документально за які саме послуги Банком була нарахована комісія і не заявив вимоги про визнання відповідних пунктів кредитного договору, якими передбачено стягнення пені недійсними, як оспорюваних.

Тому рішення суду в частині стягнення за кредитними договорами №6236 в сумі 3480,00 гривень та №1489 в сумі 1875,72 гривень, як відсотків за користування кредитом (а фактично комісії) не може залишатися в силі і підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про залишення вимог в цій частині без задоволення.

Виходячи з того, що Банком всупереч ч. 15 ст. 14 Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» здійснено нарахування відсотків за користування кредитними коштами - 15 158,50 гривень за кредитним договором № SAMDNWFC2775 та 2971,75 гривень за кредитним договором №SAMDNWFС7, а також списання даних відсотків з рахунку позивача, чим було збільшено його зобов`язання за кредитними договорами перед Банком, колегія суддів погоджується з висновком суду про наявність підстав для задоволення вимог позивача про стягнення з відповідача зазначених сум.

Доводи апеляційної скарги про те, що зазначені суми Банком добровільно повернуті позивачу до подання позову до суду, до уваги не приймаються, оскільки відповідно до виписки руху коштів з рахунку позивача, вбачається, що після того, як Банк дійсно 28.12.2018 року повернув на рахунок позивача раніше нараховані та списані з цього рахунку відсотки за користування позивачем кредитом у розмірі 1830 грн., вже 29.12.2018 року знову списав з рахунку позивача ці кошти шляхом сторнування операції з відміни нарахування та списання процентів від 28.12.2018 року, про що свідчить зміна (збільшення) від`ємного залишку на рахунку позивача станом на 29.12.2018 року після сторнування (а. с. 70 зворот). Крім того, Банк 28.12.2018 року відмінив попереднє нарахування відсотків позивачу за користування кредитними коштами у розмірі 18 102 грн. 58 коп. та повернув їх на рахунок позивача, але 02.01.2019 року після сторнування операції з відміни нарахування та списання процентів від 28.12.2018 року знову списав їх з рахунку позивача, про що свідчить зміна (збільшення) від`ємного залишку на рахунку позивача після цієї операції від 03.01.2019 року (а. с. 91 зворот).

Таким чином, апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції в частині стягнення відсотків за кредитними договорами №6236 в сумі 3480,00 гривень та №1489 в сумі 1875,72 гривень, а також в частині визнання нікчемною заяви від 14.12.2015 року про повернення на колишні умови обслуговування кредитних договорів та відновлення кредитного ліміту військовослужбовцям клієнтам Приватбанку, як додаток до кредитних договорів, укладених між сторонами - скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову в цій частині вимог. В іншій частині рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 23 листопада 2020 року слід залишити без змін.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381, 383 ЦПК України, Одеський апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» - задовольнити частково.

Рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 23 листопада 2020 року в частині стягнення відсотків за кредитними договорами №6236 в сумі 3480,00 гривень та №1489 в сумі 1875,72 гривень - скасувати та в цій частині вимог відмовити.

Рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 23 листопада 2020 року в частині визнання нікчемною заяви від 14.12.2015 року про повернення на колишні умови обслуговування кредитних договорів та відновлення кредитного ліміту військовослужбовцям клієнтам Приватбанку, як додаток до кредитних договорів, укладених між сторонами - скасувати та у задоволенні цієї вимоги відмовити.

В іншій частині рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 23 листопада 2020 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено: 20.08.2021 року.

Головуючий О.М. Таварткіладзе

Судді: С.О. Погорєлова

А.П. Заїкін