Справа № 559/1061/20
Провадження № 2/559/154/2021
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 листопада 2021 року Дубенський міськрайонний суд Рівненської області

в складі головуючого судді Ралець Р.В.

секретаря судового засідання Протас Ю.В.,

за участю представника позивача адвоката Шмигуна В.О.,

представника відповідача адвоката Власик В.Я.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дубно справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі позивач) звернулась до суду з позовом, в якому просить стягнути з ОСОБА_2 (далі відповідача) на її користь борг у розмірі 183711, 52 грн.

В обґрунтування своїх позовних вимог посилається на те, що 24 березня 2016 року вона дала в борг ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 183711, 52 грн. Відповідач позичив у неї вказану суму для погашення проблемного кредиту по кредитному договору №0707/13 від 06.07.2007 року. Вищезазначену суму вона позичила відповідачу у Дубенському виділенні Приватбанку «Центральне» Рівненської області, в день коли відбулось погашення Кредитного договору. Відповідач обіцяв у той же день (24 березня 2016 року) написати розписку про отримання коштів та обіцяв повернути всю суму боргу до 31 грудня 2016 року. На той час відповідач був чоловіком її рідної сестри ОСОБА_3 . На її вимогу відділенням Приватбанку було надано Гарантійний лист, в якому зафіксовано суму заборгованості по Кредитному договору та відсутність претензій банку у разі його погашення а також на її прохання платником по Кредитному договору в квитанції на оплату Платником було зазначено саме її, ОСОБА_1 . Отримувачем коштів було зазначено відповідача.

Проте, коли вона попросила відповідача повернути їй кошти то отримала категоричну відмову. 03.01.2020 на адресу відповідача нею було направлено лист-вимогу про повернення боргу. 18.01.2020 отримано письмову відповідь, в якій відповідач і не заперечував про отримання в борг коштів, однак просив надати копії документів. Станом на дату звернення з позовною заявою, сума боргу 183 711, 52 грн. відповідачем не повернута. Як на письмові звернення так і на усні проханням повернути борг, ОСОБА_2 жодним чином не реагує, чим ухиляється від вирішення спору. У зв`язку з простроченням відповідачем терміну виконання зобов`язання, а також уникнення мирного вирішення спору, вона вимушена звернутись до суду з відповідним позовом за захистом своїх прав. Просить стягнути з ОСОБА_2 на її користь борг у розмірі 183 711, 52 грн. та понесені судові витрати.

Ухвалою Дубенського міськрайонного суду від 06.07.2020 відкрито провадження у справі та призначено до підготовчого судового засідання.

Ухвалою суду від 24.06.2021 закрито підготовче провадження у справі та призначено до судового розгляду.

В судовому засіданні позивачка та її представник позивача позовні вимоги підтримали з підстав, зазначених у позові, який просили задовольнити в повному обсязі. Позивачка зокрема зазначила, що договірні зобов`язання були усними, на довірі, оскільки відповідач на той час був чоловіком її рідної сестри. Кошти він обіцяв повернути до кінця 2016 року. У відповідача був проблемний кредит, ні поручителем, ні стороною даного кредитного договору вона не була, тому ніяких зобов`язань перед банком не мала.

Відповідач та його представник позов не визнали та просили відмовити у його задоволенні. Відповідач зокрема показав, що він дійсно був винен банку кошти за кредитним договором 0707/13 від 06.07.2007, проте кошти у ОСОБА_1 він не позичав. На той час у нього був магазин, який він хотів продати, щоб погасити кредит, який був на його сім`ї. Проте його дружина сказала, що позичить гроші у сестри ОСОБА_1 . Тому, дійсно його боргові зобов`язання перед банком були погашені позивачкою, але не за його проханням а за проханням його жінки, яка ці кошти згодом віддавала, оскільки їздила за кордон щоб віддати борг сестрі. В банку, під час погашення боргу за кредитом був присутній він, як позичальник, разом із ОСОБА_1 . Проти погашення боргу він не заперечував, оскільки його жінка домовилась зі своєю сестрою ОСОБА_1 , що буде погашати борг. Зазначає, що коштів у ОСОБА_1 він не позичав, гроші йому не передавались, тому ніяких грошових зобов`язань перед нею він немає.

Заслухавши учасників, дослідивши матеріали справ, суд приходить до наступного.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Наведене відповідає правовій природі реального договору, що прямо передбачено у ч. 2 ст. 640 ЦК.

Частина 2 статті 1047 ЦК України передбачає, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Момент виникнення права власності на предмет за договором позики залежить від того, що саме передається позичальникові. Право власності на готівкові кошти виникає у позичальника в момент їх фактичної передачі. В разі безготівкових розрахунків воно виникає з моменту зарахування коштів на рахунок позичальника. Якщо предметом є речі, право власності виникає в момент фактичної передачі.

Так, відповідно до цієї правової норми для укладення договору необхідно передання майна або вчинення іншої дії, яка свідчить про перехід права власності на річ. При цьому, договір є укладеним з моменту передання майна або вчинення певної дії. Отже, договір позики є реальним з усіма притаманними таким договорам речовими ознаками.

Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом України у постанові від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15, розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Аналогічна позиція висловлювалася Верховним Судом також у постановах від 10 грудня 2018 року у справі № 319/1669/16, від 08 липня 2019 року у справі № 524/4946/16, від 12 вересня 2019 року у справі № 604/1038/16.

Таким чином, у разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України, суд повинен установити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

При цьому факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити, що відбулася передача певної суми коштів від позичальника до позикодавця.

Позивачкою на підтвердження своїх позовних вимог надано гарантійний лист ПАТ КБ «Приватбанк» виданий на ім`я ОСОБА_1 , у якому зазначено, що у Північно-Західному регіональному управлінні ПАТ КБ «Приватбанк» знаходиться проблемний кредит по кредитному договору №0707/13 від 06.07.2007, позичальник ОСОБА_2 , сума заборгованості НОМЕР_1 , 52 грн. (а.с. 5). Також надана квитанція від 24.03.2016 року про здійснення ОСОБА_1 переказу готівки у розмірі 183711, 52 грн. на рахунок ПАТ КБ «Приватбанк» (а.с. 4).

У справах про стягнення боргу за договором позики позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання, а суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Згідно ст.12, 81 ч.1 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Отже, досліджуючи боргові розписки, суд для визначення факту укладення договору, його умов та його юридичної природи з метою правильного застосування ст. ст. 1046, 1047 ЦК України повинен виявити справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа.

Саме такий правовий висновок про застосування ст. ст. 1046, 1047 ЦК України міститься в постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі N 6-63цс13, від 02 липня 2014 року у справі N 6-79цс14, які згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов`язковими для всіх судів України.

Зокрема, як вбачається з правової позиції, сформованої Верховним Судом України у постанові від 02.07.2014 за наслідками розгляду справи N 6-79цс14, відповідно до норм ст. ст. 1046, 1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання.

Розписка може бути підставою для стягнення грошей лише за умови, якщо між сторонами виникли правовідносини позики і кошти реально передавались боржнику (ВС/КЦС у справі №753/11670/17 від 11.06.2021).

Позивачка просить стягнути з відповідача борг саме за договором позики. Разом з тим, надана нею на підтвердження укладення договору позики копія квитанції про здійснення ОСОБА_1 переказу готівки на рахунок банку у розмірі 183711, 52 грн. для погашення кредиту ОСОБА_2 , а також гарантійний лист ПАТ КБ «Приватбанк», не може бути підтвердженням в розумінні положень ст. ст. 1046, 1047, 1049 ЦК України існування укладеного у письмовій формі між сторонами саме договору позики. Отже, позивачкою не доведено, що грошові кошти були отримані ОСОБА_2 саме як позики, не доведено обов`язку відповідача їх повернути та строку їх повернення. Зважаючи на це, суд приходить до висновку, що підстави для задоволення даного позову відсутні.

Судові витрати згідно ст. 141 ЦПК України, залишаються за позивачем.

Керуючись: ст.ст.12, 76, 81, 263-265 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В :

У задоволенні позову ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 , ІПН НОМЕР_2 ) до ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 , фактичне місце проживання: АДРЕСА_2 ІПН НОМЕР_3 ) про стягнення боргу - відмовити за безпідставністю.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до апеляційного суду Рівненської області протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення.

Учасник справи, якому рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження , якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 29.11.2021.

Суддя: Р.В. Ралець