Номер провадження: 22-ц/813/2263/21
Номер справи місцевого суду: 947/7238/20
Головуючий у першій інстанції Луняченко В. О.
Доповідач Дрішлюк А. І.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 січня 2021 року м.Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Дрішлюка А.І., суддів Драгомерецького М.М., Громіка Р.Д.,

розглянувши у м. Одесі справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 10 липня 2020 року в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «ВФ Україна» про визнання дій неправомірними та стягнення грошових коштів, -

ВСТАНОВИВ:

31 березня 2020 року ОСОБА_1 звернулася з позовною заявою до Київського районного суду м. Одеси в якій просила визнати дії відповідача пов`язані із неповерненням суми переказу і вартості послуг незаконними та стягнути 3293,76 грн., з яких: 3200 - сума переказу; 64 грн. - вартість послуг; 16 грн. - штраф та 13,76 грн. - пеня. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що при здійснені переводу 3290 грн. з рахунку Водафон на картку Моно-банку, через додаток SharPay, кошти були списані на телефонний номер невідомого абонента та на неодноразові звернення до відповідача заяв про повернення коштів отримала відповідь про відсутність у відповідача підстав про повернення цих коштів (а.с 1-13).

10 липня 2020 року рішенням Київського районного суду м. Одеси вирішено відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «ВФ Україна» про визнання дій неправомірними та стягнення грошових коштів у розмірі 3293,76 грн (а.с 24-26).

27 липня 2020 року канцелярією Одеського апеляційного суду зареєстровано апеляційну скаргу на рішення Київського районного суду м. Одеси від 10 липня 2017 року. Апелянтка не погоджується вказаним рішенням, вважає його необґрунтованим, прийнятим з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, тому вважає, що рішення підлягає скасуванню з постановленням нового рішення. Апелянтка пояснює, що при спробі перевести грошові кошти на її картку Моно-банку смартфон «звис» і смс-повідомлення або інші підтвердження не приходили. Пізніше в мобільному додатку SharPay помітила, що грошові кошти були списані двома платіжками на інший телефонний номер. Дані операції апелянтка не підтверджувала і Vodafone не надав суду докази підтвердження даних операцій. Окрім того, апелянтка пояснює, що одна операція була невдала через те, що грошей було недостатньо. На думку апелянтки, відповідач технічно не забезпечив можливість безпечного переводу коштів, своєчасного повернення коштів її заявою, не здійснив та не надав відповідь протягом тривалого періоду. Вважає, що суд першої інстанції не з`ясував обставин, що мають значення для справи, не зазначив в судовому рішення мотивів відхилення її аргументів, висновки, викладені в рішенні не відповідають обставинам справи, що призвело до ухвалення незаконного рішення. Апелянт просить скасувати рішення Київського районного суду м. Одеси від 10 липня 2020 року, задовольнити позовні вимоги повністю, визнати дії ПАТ «ВБ Україна», пов`язані з поверненням суми переказу і вартості послуг відповідача у розмірі 3264 грн неправомірними, стягнути з відповідача на його користь 3200 грн - списаних незаконно коштів, 64 грн - вартості послуг відповідача, 13, 76 грн - пені, 16 грн - штрафу (а.с.28-31).

05 січня 2021 року представником ПрАТ «ВФ Україна» - Коцар О.С. засобами поштового зв`язку до апеляційного суду було направлено відзив на апеляційну скаргу, у якому представник відповідача зазначає, що між позивачем та відповідачем ніколи не укладався договір щодо відкриття/ обслуговування рахунку, списання/зарахування коштів на нього (надання банківських послуг), що матеріали справи не містять доказів того, що саме позивач була власником картки за номером вказаним у позовній заяві, а також, що відповідна операція могла бути проведена лише при коректному вводі позивачкою даних отримувача коштів та смс-коду (а.с. 52-57).

18 січня 2021 року ОСОБА_1 подала додаткові пояснення у яких зазначила, що факт того, що "SharPay" є розробкою Vodafon та те, що СМС-повідомлення надходили саме позивачці є беззаперечними доказами укладання між сторонам договору списання/зарахування коштів, решта пояснень загалом дублює зміст позовної заяви та апеляційної скарги.

З врахуванням недостатньої кількості суддів в Одеському апеляційному суді (з 2013 року кількість суддів в цивільній палаті зменшилася з 48 до 15, які фактично здійснюють судочинство), щодо яких здійснюється автоматизований розподіл справ (без урахування суддів, які хворіють, перебувають у відрядженні, знаходяться у відпустці), що створює надмірне навантаження та виключає можливість розгляду справи в строки, передбачені національним законодавством, судом апеляційної інстанції було здійснено розгляд справи з врахуванням поточного навантаження, яке обумовило збільшення строку розгляду справи по незалежним від суду причинам.

Від апелянта надійшло клопотання про розгляд справи за її відсутністю. Представник відповідача до відеоконференції не приєднався. Оскільки явка до апеляційного суду не є обов`язковою, перешкоди для розгляду справи відсутні (ст. 8, ч. 2 ст. 372 ЦПК України).

Згідно з ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Дослідивши матеріали цивільної справи та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Приймаючи оскаржуване рішення суд першої інстанції виходив з того, що з наданих позивачем доказів неможливо встановити, що помилковий переказ було здійснено саме з вини некоректної роботи системи SharPay або з вини оператора Vodafone Україна а тому, суд приходить до висновку , що позовні вимоги не обґрунтовані належними та допустимими доказами, а тому є такими, що не підлягають задоволенню.

Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні апеляційної скарги, вважає за необхідне зазначити наступне.

Згідно обставин викладених у позовній заяві 05.02.2020 року позивач намагаючись поповнити свою картку Моно-банку з власного рахунку Водафон у розмірі 3290 грн., при здійсненні переводу через додаток SharPay встановлений у смартфоні, не змогла здійснити дану операцію у зв`язку із «зависанням» смартфону, але у подальшому через додаток SharPay дізналась, що зазначена сума грошей була списана двома платежами на невідомий телефонний номер абонента НОМЕР_1 . При подальшому зверненні до відповідача про повернення коштів, письмово їй повідомили, що імовірно вона стала жертвою шахрайської схеми, намагаючись зробити переказ деінде, окрім додатка SharPay із зазначенням коду СМС, яким шахраї і скористались.

Відповідно до наданих позивачем роздруківок інтернет листування між нею та ПАТ «ВФ Україна» вбачається, що заява про помилково переказані грошові кошти 05.02.2020 року з мобільного рахунку позивача на інший рахунок та вимоги про повернення коштів були отримані відповідачем 07.03.2020 року, який надав відповідь про відмову у повернення коштів, так як дана операція була можливою лише при коректному введені позивачкою даних отримувача коштів та смс-коду (а.с 7).

Апеляційна скарга ОСОБА_1 ґрунтується на її незгоді із висновком суду першої інстанції про недоведеність позивачкою здійсненного нею переказу на рахунок абонента НОМЕР_1 через некоректну роботу системи SharPay або з вини оператора Vodafone Україна. Апелянт вважає, що факт того, що одна з операцій була невдала через недостатність грошей на рахунку спростовує довід суду про помилковість перерахувань.

Втім апеляційний суд відхиляє такі доводи апелянтки та погоджуючись із висновками суду першої інстанції зазначає наступне.

Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За положеннями ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Відповідно до ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

За ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

За своєю природою змагальність судочинства засновується на розподілі процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Розподіл процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності втілюється у площині лише прав та обов`язків сторін. Отже, принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача.

Наведене узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суд від 02 жовтня 2019 року у справі № 522/16724/16-ц.

З огляду на наведене та з урахуванням визначених цивільним процесуальним законом принципів змагальності і диспозитивності цивільного процесу, положень ЦК України, слід зробити висновок, що позивач, наполягаючи на тому, що помилковий переказ було здійснено саме з вини некоректної роботи системи SharPay або з вини оператора Vodafone Україна повинна була довести відповідні обставини. Втім, апеляційна скарга, як і позовна заява ґрунтуються лише на нічим не підкріплених твердженнях позивача щодо обставин переказу коштів на рахунок абонента НОМЕР_2 .

Долучені до позовної заяви скріншоти належними та достатніми доказами у розумінні ст.ст. 77, 80 ЦПК України не є, оскільки з них встановити наявність обставин на які посилається ОСОБА_1 у своїй позовній заяві, зокрема помилковість перерахування через некоректність роботи системи, та апеляційній скарзі не є можливим.

Щодо посилань апелянта на положення ЗУ «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», апеляційний суд звертає увагу на те, що відповідач не є платіжною організацією у розумінні вищенаведеного закону. Між сторонами не укладались та не могли бути укладені договори щодо відкриття та обслуговування рахунку, списання та зарахування коштів, надання банківських та фінансових операцій. Відносини між ПрАТ «ВФ України» та абонентами регламентуються зокрема ЗУ «Про телекомунікації» та Постановою КМУ №295 від 11.04.2012 року «Про затвердження Правил надання та отримання телекомунікаційних послуг».

Доводи ж апелянтки, викладені у додаткових поясненнях, не відповідають змісту позиції, викладеній відповідачем у відзиві на апеляційну скаргу, зокрема щодо «відсутності між сторонами договірних відносин», а відтак не приймаються до уваги апеляційним судом. Так само, посилання апелянтки на багаторазові крадіжки коштів відповідачем з рахунків дітей, матері та брата позивачки, не відносять до предмету доведення та за бажанням апелянтки можуть отримати кримінально-правову оцінку у разі звернення до правоохоронних органів в разі їх підтвердження.

Інших доводів, які б підтвердили необґрунтованість чи незаконність оскаржуваного рішення апеляційна скарга не містить. Таким чином, враховуючи встановлені обставини справи, положення діючого національного законодавства, постанови Верховного Суду, оскільки доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині оскаржуваного рішення суду, апеляційний суд дійшов висновку про відмову в задоволенні апеляційної скарги.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд,

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 10 липня 2020 - залишити без змін.

Постанова Одеського апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та подальшому оскарженню не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду А.І. Дрішлюк

Р.Д. Громік

М.М. Драгомерецький

28.01.2021 року м. Одеса