Головуючий суду 1 інстанції - Калмикова Ю.О.
Доповідач -Кострицький В.В.
Справа № 415/773/20
Провадження № 22-ц/810/22/21
ЛУГАНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 лютого 2021 року м. Сєвєродонецьк

Луганський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Кострицького В.В.

суддів - Назарової М.В., Лозко Ю.П.,

за участі секретаря судового засідання - Сінько А.І.

позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши в порядку спрощеного провадження

апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Лисичанського міського суду Луганської області від 04 грудня 2020 року, ухваленого Лисичанським міським судом у складі: судді Калмикової Ю.О. в приміщенні того ж суду,

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Лисичанськвугілля» про збільшення відшкодування шкоди, завданої здоров`ю професійним захворюванням та його наслідками, у зв`язку із збільшенням розміру втрати працездатності,-

ВСТАНОВИВ:

30 січня 2020 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним позовом, в якому просив стягнути з відповідача АТ «Лисичанськвугілля» на його користь збільшене відшкодування моральної шкоди, завданої професійним захворюванням та їх наслідками у зв`язку із збільшенням розміру втрати професійної працездатності в сумі 25 000 (двадцять п`ять тисяч) гривень.

Мотивуючи заявлені вимоги позивач ОСОБА_1 зазначив, що що починаючи з 01 липня 1991 року він почав працювати підземним горноробочим у вугільній промисловості СРСР з повним робочим днем під землею (в шахті) в, зокрема після проголошення незалежності України, він працював під землею тільки в шахтах об`єднання «Лисичанськвугілля», 29 січня 2017 року його було звільнено у на підставі наказу № 67 К від 29.01.2017 року. Після встановлення судом йому розміру відшкодування значно, погіршився стан його здоров`я та перебіг хвороби в наслідок професійного захворювання, у зв`язку з цим, йому збільшено розмір втрати професійної працездатності порівняно з тією яка була у нього на момент відшкодування, так на даний час 65 % (була 45 відсотків), що підтверджено довідкою МСЕК серії 12 АА № 033341 від 27.12.2019 року.

Виходячи з вищевикладеного, позивач посилаючись на погіршення стану його здоров`я, збільшення відсотку втрати професійної працездатності з 45% до 65% у зв`язку з професійним захворюванням, встановлення III групи інвалідності, внаслідок роботи у шкідливих умовах на підприємстві відповідача, вважає має право на збільшення розміру відшкодування шкоди відповідно до ст. 1203 ЦК України, внаслідок збільшення втрати працездатності, порівняно з тією, яка була на момент відшкодування шкоди за рішенням суду.

Під час розгляду справи в суді першої інстанції ОСОБА_1 звернувся із заявою про збільшення позовних вимог від 15 травня 2020 року, мотивуючи тим, що за період праці на ПАТ «Лисичанськвугілля» тобто більш 15 років, згідно з лабораторно- інструментальними дослідженнями, запиленість повітря робочої зони з вмістом діоксину кремнію 6,0 % складала - 9,0 мг/мЗ протягом 94,3% часу робочої зміни при ГДК - 2 мг/мЗ, виробничий шум до 90 дБА при ГДК 10 д БА. Праця по гігієнічним умовам праці відносилася до 3 класу 2 та 3 ступеня шкідливих умов праці, а це згідно з Гігієнічною класифікацією праці Гігієнічних нормативів ГН 3.3.5-3.3.8; 6.6.1-083 2001 затверджених Наказом Міністерства охорони здоров`я України від 27.12.2001 року № 528 (№ 320), це, як правило, відноситься до легкого та середнього ступенів важкості (з втратою професійної працездатності в період трудової діяльності. Більшість свого трудового стажу ОСОБА_1 відпрацював на шахті « ОСОБА_3 » (більш 15 років), що зазначено в акті розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання від 21 лютого 2018 року, причиною виникнення у нього професійного захворювання став тривалий період роботи в шкідливих умовах, обумовленим впливом шкідливого фактору пил переважно фіброгенної дії, виробничий шум, через що і виникла хронічна хвороба внаслідок якої ОСОБА_1 переносить душевні страждання, яких зазнав і зазнає позивач у зв`язку з ушкодженням здоров`я, неможливість його відновлення, порушенні нормальних життєвих зв`язків внаслідок неможливості продовжувати активне життя, обмеженням умов праці. Враховуючи вищевикладене позивач просить стягнути з Публічного Акціонерного Товариства «Лисичасьнквугілля» на його користь збільшене відшкодування моральної шкоди, завданої професійними захворюваннями та їх наслідками у зв`язку із збільшенням розміру втрати професійної працездатності в сумі 250000,00 грн..

Рішенням Лисичанского міського суду Луганської області від 04 грудня 2020 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове, яким задовольнити його вимоги до АТ «Лисичанськвугілля».

За доводами апеляційної скарги, судом першої інстанції порушено норми матеріального та процесуального права, зокрема не вірно визначено правову природу спірних правовідносин, не враховано, що предметом спору є саме збільшення розміру відшкодування шкоди у зв`язку зі зниженням відсотку працездатності в порівнянні з тим, що існував на час ухвалення Лисичанським міським судом рішення від 11 лютого 2019 року, тому скаржник вважає, що суд помилково не застосував до спірних правовідносин вимоги ст.1203 ЦК України та безпідставно послався на висновки Верховного Суду України викладені в постанові від 22.03.2017 у справі №392/584/16ц, що призвело до ухвалення незаконного рішення.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач АТ «Лисичанськвугілля» просить у задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_1 до АТ «Лисичанськвугілля» про стягнення збільшення відшкодування моральної шкоди, завданої професійними захворюваннями та їх наслідками, у зв`язку із збільшенням розміру втрати професій ної працездатності в сумі 250 000 (двісті п`ятдесят тисяч) гривень відмовити у повному обсязі.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи скаржника, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає скаргу такою, що не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст.263 ЦПК України рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосування норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам рішення суду відповідає.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції керувався вимогами ст. 237-1 КЗпП України, ст. ст. 23,1168 ЦК України, враховуючи висновки Верховного Суду України викладені в постанові від 22.03.2017 у справі №392/584/16ц виходив з того, що оскільки позивачу вже було відшкодовано моральну шкоду завдану здоров`ю професійним захворюванням та його наслідками у розмірі 45000 грн на підставі рішення Лисичанського міського суду від 11.02.2019 року, яке виконано відповідачем АТ «Лисичанськвугілля», тому відсутні підстави для задоволення позову, так як подвійне стягнення моральної шкоди діючим законодавством не передбачено.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, оскільки вони відповідають встановленим обставинам справи та нормам матеріального і процесуального права, а доводи апеляційної скарги цих правильних висновків суду не спростовують.

Судовою колегією встановлені наступні факти, які підтверджені письмовими доказами та визнаються сторонами.

Позивач ОСОБА_1 перебував у трудових відносинах з АТ «Лисичанськвугілля» до 2017 року та під час роботи отримав професійне захворювання.

Рішенням Лисичанського міського суду Луганської області від 11 лютого 2019 року з АТ «Лисичанськвугілля» на користь ОСОБА_1 стягнуто моральну шкоду, завдану здоров`ю професійним захворюванням та його наслідками у розмірі 45 000 гривень.

27.12.2019р. висновком огляду Луганської обласної МСЕК (а.с.48) позивачу ОСОБА_1 встановлено 65 % втрати професійної працездатності та III групу інвалідності, з причин професійного захворювання безстроково.

За змістом статті 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

Частиною 1 статті 1168 ЦК України передбачено, що моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів.

Частиною 1, 5статті 23ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Виходячи з аналізу вказаних норм, подвійне стягнення моральної шкоди діючим законодавством не передбачено.

Отже, суд дійшов вірного висновку про відмову в задоволенні позову, оскільки позивачу за вказаним рішенням суду від 11 лютого 2019 року, яке виконано відповідачем, відшкодовано моральну шкоду завдану здоров`ю професійним захворюванням.

Довід апеляційної скарги про безпідставне посилання суду на висновок Верховного Суду України викладений в постанові від 22.03.2017у справі№392/584/16ц, є помилковим, оскільки висновок суду у даній справі, є аналогічним позиції суду касаційної інстанції висловленої у вказаній постанові.

Виходячи з аналізу практики, щодо ухвалення постанов за даною категорією справ, та посилаючи на ст. 1203 ЦК України потерпілий має право на збільшення розміру відшкодування шкоди, якщо його працездатність знизилась порівняно з тією, яка в нього була на момент вирішення питання про відшкодування шкоди стосуються тих виплат які є багаторазовими. В даному випадку відповідачем по справі було відшкодовано шкоду завданою здоров`ю у розмірі 45 000 грн. Після чого стан здоров`я позивача значно погіршився та зниження його працездатності впала з 45%( яку відшкодував відповідач) до 65 %, що і зазначив сам позивач не регулюється ст. 1203 ЦК України. Тобто , судами не визнається обґрунтованою збільшення виплати моральної шкоди через погіршення здоров`я, що є наслідком втрати працездатності.

Посилання у скарзі на тє, що судом помилково не застосовано положення ст. 1203 ЦК України, є безпідставними, оскільки ця норма не регулює спірних відносин., щодо збільшення розміру моральної шкоди. про це свідчить ч.5 ст.23 ЦК України яка імперативно визначає разовий порядок відшкодування моральної шкоди.

Доводи позивача висловлені в судовому засіданні стосовно помилкі суду першої інстанці їв частині визначення строку закінчення трудових відносин позивача не є слушними так як суд апеляційної інстанції переглядає справу і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційна скарга (а.с.136-137)не містить зазначених доводів апелянта, що однак не впливає на правильність висновків суду в частині матеріального права.

Отже, доводи скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

У відповідності ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду без змін, оскільки доводи апеляційної скарги правильних висновків суду не спростовують.

Керуючись ст. ст.367,374,375 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Лисичанского міського суду Луганської області від 04 грудня 2020 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її проголошення, може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Дата складення повного тексту постанови 04 лютого 2021 року.

Головуючий В.В. Кострицький

Судді:

М.В. Назарова

Ю.П. Лозко