Справа № 522/487/19
Провадження № 2/522/3451/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 січня 2021 року Приморський районний суд м. Одеси в складі:

Головуючого - судді Чернявської Л.М.,

при секретарі судового засідання Пейкова О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі засідань суду в місті Одесі справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до ОСОБА_5 , третя особа ОСОБА_6 про визнання договору дарування недійсним, визнання договору купівлі-продажу дійсним та визнання права власності на нерухоме майно,

ВСТАНОВИВ:

14 січня 2019 року до Приморського районного суду м. Одеси надійшов позов ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_7 до ОСОБА_5 про визнання договору дарування недійсним, визнання дійсним договору купівлі-продажу і визнання права власності на нерухоме майно - частину житлового будинку АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позову зазначили, що 03.02.2012 між ОСОБА_6 та ОСОБА_5 було укладено договір дарування 26/1000 частин житлового будинку під АДРЕСА_1 , що складають 54/100 частини квартири під номером 38, який був посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Луб І.В., зареєстрований в реєстрі за № 33.

13.12.2018 року позивачам стало відомо, що 13.12.2018 року ОСОБА_8 написав власноручну заяву про те, що 03.02.2012 року ОСОБА_6 в рахунок виконання договору купівлі-продажу 26/1000 частин житлового будинку під АДРЕСА_1 , що складають 54/100 частини квартири під № 38 отримав від покупця вищевказаної квартири ОСОБА_3 грошову суму в розмірі 60 767 грн. 00 коп. в присутності ОСОБА_8 . Тобто фактично 03.02.2012 року між ОСОБА_6 та відповідачем не було укладено договору дарування, а 03.02.2012 року було укладено договір купівлі-продажу між ОСОБА_6 та покупцем вищевказаної квартири ОСОБА_9 . Також зазначили, що на момент укладення вищевказаного договору купівлі-продажу вищевказаної квартири між ОСОБА_6 та ОСОБА_3 , позивач ОСОБА_1 знаходилась в законному шлюбі з покупцем вищевказаної квартири ОСОБА_3 , тому на підставі вищевикладених фактів та на підставі вимог ст. 60 СК України 03.02.2012 року в результаті укладення вищевказаного договору купівлі-продажу вищевказаної квартири, право власності на вищевказану квартиру отримали в рівних частках ОСОБА_3 та його дружина позивач ОСОБА_1 . Зазначають, що ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер. Всі позивачі, крім позивача ОСОБА_1 , є рідними дітьми померлого спадкодавця ОСОБА_10 .

За результатами автоматичного розподілу справа передана для розгляду судді Приморського районного суду міста Одеси Шкамерда К.С.

Ухвалою суду від 16 січня 2019 року позов прийнято до провадження і справу призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження.

23 травня 2019 року представник відповідача адвокат Ковиркіна І.І. надала заяву про застосування позовної давності. В заяві від 20.12.2019 року представник позивачів зазначив, що строк позовної заяви позивачами не пропущено.

У зв`язку з закінченням повноважень судді Шкамерда К.С. 23 жовтня 2019 року справу за №522/487/19 повторно передано на автоматизований розподіл справ. Згідно з протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи від 23.10.2019 року справу передано судді Приморського районного суду м. Одеси Чернявській Л.М.

Ухвалою суду від 24 жовтня 2019 року прийнято до свого провадження та продовжено проведення підготовчого провадження по справі.

Ухвалою суду від 11 березня 2020 року задоволено клопотання представника позивачів адвоката Тізул О.І. та залучено до участі у справі у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на боці позивачів ОСОБА_6 .

Відзив на позов не подавався.

Протокольною ухвалою суду від 02 липня 2020 року закрито підготовче судове засідання та призначено справу до розгляду по суті.

Ухвалою суду від 17 грудня 2020 року заяву позивача ОСОБА_1 та представника позивачів адвоката Тізул О.І. про виклик свідка задоволено. Також ухвалою суду від 17 грудня 2020 року в задоволенні заяви ОСОБА_1 про зупинення провадження відмовлено.

Представник позивачів адвокат Тізул О.І., з`явився в судове засідання, просив задовольнити позов в повному обсязі, надав пояснення, що відтворюють зміст позовної заяви.

Представник відповідача ОСОБА_5 адвокат Ковиркіна І.І. позов не визнала і стверджувала, що позов є недоведеним. Пояснила, що відповідачка ОСОБА_5 це мати ОСОБА_11 , громадянки Норвегії з якою померлий ОСОБА_3 проживав у цивільному шлюбі 15 років по день своєї смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 . Відповідачка ОСОБА_5 придбала спірну квартиру за власні кошти в розмірі 45000 доларів США, за договором дарування. Договір дарування укладався на вимогу ОСОБА_12 , оскільки договір укладався стосовно частки квартири та потрібна була згода всіх співвласників. За життя ОСОБА_13 ОСОБА_10 не оспорював договір придбання квартири. Також зазначила, що сторона позивачів не надала суду належних доказів, не має банківських розрахунків, митних декларацій з підтвердженням ввозу на територію України таких значних коштів. Показання і пояснення свідків це також неналежні докази правової позиції позивача. В Постанові Пленуму ВСУ №9 від 06.11.2009 року п.12 законодавець визначив, що не може доводитись свідченням свідків не лише заперечення вчинення правочину або оспорювання окремих його частин, а й факт його вчинення, а також виконання зобов`язань, що виник з правочинами. Випадки, коли свідчення свідків допускаються як засіб доказування факту вчинення правочину у ЦК визначені ч.2 ст.937, ч.3 ст.949 і цей перелік є вичерпним. Згідно ч.2 ст. 235 ЦК України, якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. Постанова Пленуму ВСУ від 6 листопада 2009р №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» п.25 встановив: «Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі ст. 235 ЦК має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин та вирішити спір із застосування норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді було вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним.

Адвокат зазначила, що сторони-учасники договору, визнають, що між ними був укладений договір купівлі-продажу квартири, який ніяким чином не протирічить законодавству, і як наслідок, не може бути визнаний нікчемним або недійсним. Сторона позивача не надала жодного доказу того, що квартира була придбана за особисті кошти померлого.

Третя особа ОСОБА_6 до суду не з`явився, пояснень за позовом не надав, про слухання справи був сповіщений належним чином.

Суд, заслухавши пояснення сторін по справі, дослідивши та проаналізувавши наявні в матеріалах справи докази у їх сукупності вважає, що позов підлягає задоволенню у повному обсязі з наступних підстав.

Суд вислухав представників сторін, вивчив матеріали справи і встановив наступне.

На підставі договору купівлі-продажу від 16 квітня 2011 року ОСОБА_6 на праві власності належали 26/1000 частин житлового будинку АДРЕСА_1 , що складають 54/100 частини квартири АДРЕСА_2 , загальна площа житлового будинку 1854,1 кв.м., в тому числі житлова 905,5 кв.м.

03 лютого 2012 року укладено договір дарування, згідно якого ОСОБА_6 подарував, а ОСОБА_5 прийняла в дар 26/1000 частин житлового будинку АДРЕСА_1 , що складають 54/100 частини квартири АДРЕСА_2 , загальна площа житлового будинку 1854,1 кв.м., в тому числі житлова 905,5 кв.м. Договір дарування посвідчено приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Луб І.В., зареєстровано в реєстрі за №33(а.с.45).

Державна реєстрація права власності ОСОБА_5 на 26/1000 частин житлового будинку, що складають 54/100 частин квартири АДРЕСА_3 проведена 18.05.2013 року (а.с.46).

Умови договору дарування сторони виконали.

Дослідивши надані сторонами докази і наведені доводи, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно до ст. 4 ЦПК України визначає, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод інтересів.

Відповідно до ч.1 ст.5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Стаття 12 ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Статтею 717 ЦК України встановлено, що за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

В свою чергу, позивач, оспорюючи дійсну мету укладення спірного договору шляхом дарування частки у праві власності на квартиру (що складає частину житлового будинку), зокрема приховування іншого правочину купівлі-продажу цього майна, вказує на його удаваність, посилаючись при цьому на вчинення його особою, що не є стороною за договором дарування.

Згідно з ч.1 ст.235 ЦК України, удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Частиною 2 цієї статті передбачено, що якщо буде встановлено, що правочин вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

При цьому, Пленум Верховного Суду України у своїй постанові №9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», зокрема у п.25, роз`яснив, що за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.

Тобто воля сторін в удаваному правочині спрямована на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, а оскільки відповідно до ч. 1 ст.202, ч.3 ст.203 ЦК України, головним елементом договору (правочину) є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, то основним юридичним фактом, який підлягає встановленню судом є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору дарування та з`ясування питання про те, чи не укладено цей договір з метою приховання іншого договору та якого саме.

Згідно до позовних вимог, позивачі вважають, що договір дарування від 03.02.2012 року є удаваним, а ОСОБА_6 і ОСОБА_3 уклали саме договір купівлі-продажу.

Згідно зі ст.655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Суд вважає, що позивачі, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, мають довести: факт укладання правочину, що за їх думкою є удаваним, спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети ніж приховати інший правочин, настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж ті, що передбачені удаваним правочином. За таких обставин, для визнання угоди удаваною позивачу необхідно надати відповідні докази, а суду - встановити, що обидві сторони договору діяли свідомо для досягнення якоїсь особистої користі, їх дії направлені на досягнення інших правових наслідків і приховують іншу волю учасників договору.

Так, представник відповідача визнала, що дійсно між ОСОБА_14 та ОСОБА_5 фактично був укладений договір купівлі-продажу спірної квартири, та відповідачка передала продавцю особисті кошти в сумі 45000 доларів США, а не як зазначають позивачі 60767 гривень.

Будь-яких доказів щодо заявлених вимог про визнання правочину договору дарування недійсним з підстав його удаваності для приховання іншого правочину, а саме договору купівлі продажу між ОСОБА_15 та померлим ОСОБА_3 , сторона позивача до суду не надала. Відсутні належні і допустимі докази, що ОСОБА_3 приймав будь-яку участь в укладанні 03.02.2012 року договору між ОСОБА_15 і ОСОБА_5 . Не надано доказів оплати коштів за придбану спірну квартиру саме померлим ОСОБА_3 , що ці кошти він мав та як громадянин іншої держави ввіз їх через кордон з належним оформленням.

Заява ОСОБА_8 від 13.12.2018 року, в якій заявник «підтверджує отримання ОСОБА_14 грошових коштів в сумі 60 767 грн від ОСОБА_3 в рахунок виконання договору купівлі-продажу 26/1000 частин житлового будинку АДРЕСА_1 » не є належним доказом того, що 03.02.2012 року між ОСОБА_15 і ОСОБА_3 укладено договір купівлі-продажу спірної кавртири.

При цьому, суд приймає до уваги, що позивачі не залучали ОСОБА_14 , як сторону спірного договору дарування, до участі в справі як відповідача.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

У відповідності до ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Частиною 1 ст. 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Таким чином, позивачами не доведено що 03.02.2012 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_3 було укладено договір купівлі-продажу, а тому позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Щодо заяви представника відповідача про застосування строків позовної давності до вимог позивачів суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц).

У даному випадку суд погоджується з твердженням відповідача про недоведеність позовних вимог, тому правові підстави для застосування строків позовної давності до заявлених вимог відсутні.

Керуючись ст.ст. 235, 256, 655, 717 ЦК України та ст.ст. 259,261-263,268 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до ОСОБА_5 , за участю третьої особи ОСОБА_6 про визнання договору дарування недійсним, визнання договору купівлі-продажу дійсним та визнання права власності на нерухоме майно відмовити в повному обсязі.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга на рішення суду подається через Приморський районний суд м. Одеси протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено 04 лютого 2021 року.

Суддя Чернявська Л.М.