Справа № 165/228/18
Провадження № 2/165/4/21
НОВОВОЛИНСЬКИЙ МІСЬКИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 серпня 2021 року м. Нововолинськ

Нововолинський міський суд Волинської області в складі:

головуючого судді Василюка А.В.,

за участю секретаря Навроцької М.Р.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача Свередюк Ю.А. ,

відповідача ОСОБА_3 ,

представник відповідача Герасимчук Л.Р. ,

представник третьої особи ОСОБА_8,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Нововолинську, в залі суду цивільну справу за первісним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , треті особи на стороні відповідача, що не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: ОСОБА_5 , ОСОБА_1 про визнанння права власності та усунення перешкод в користуванні квартирою шляхом вселення в житло та зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача Виконавчий комітет Нововолинської міської ради Волинської області як орган опіки та піклування, про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом виселення з житлового приміщення та позбавлення права користування житловим приміщенням, -

встановив:

30 січня 2018 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні квартирою шляхом вселення.

На обґрунтування заявлених вимог покликаються на те, що квартира, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 була придбана за час шлюбу з ОСОБА_3 , тобто належить йому та ОСОБА_3 на праві спільної сумісної власності. 08 травня 2007 року шлюб між ними було розірвано, а рішенням Нововолинського міського суду від 05 березня 2008 року було встановлено порядок користування житловою квартирою. Виділено в користування ОСОБА_3 житлову кімнату 10 кв.м., а йому та синам ОСОБА_5 , ОСОБА_1 в користування житлові кімнати площею 16,1 кв.м. та 12.3 кв.м. Кухню, ванну, кімнату, туалет та коридор залишили у загальному користуванні. Декілька років він не користувався своїм майном, однак на даний час, має намір проживати в спірній квартирі. Зазначає, що відповідач створює йому перешкоди в користуванні житлом, не дає ключі від вхідних дверей та не відповідає на дзвінки. Більше того, вона не виконує рішення суду від 05 березня 2008 року та користується всією квартирою. Просить суд постановити рішення, яким усунути перешкоди в користуванні житлом - квартирою, що за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом вселення в неї та стягнути з відповідача в його користь судові витрати у справі.

18 квітня 2018 року ОСОБА_3 подала до суду зустрічну позовну заяву, в якій просила суд усунути перешкоди у користуванні квартирою шляхом виселення ОСОБА_1 та позбавлення його права користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 . На обґрунтування позову зазначила, що ОСОБА_1 не є співвласником житла. Незважаючи на те, що квартира придбана ними у шлюбі, за взаємною домовленістю, ними було розділено спільне майно. У власність чоловіка перейшли заощадження, які склали близько 30 000 доларів США та автомобіль марки «Мазда», а у неї залишалася у власності спірна квартира, яка була придбана за кошти подаровані її матір`ю. ОСОБА_1 добровільно покинув житло і починаючи з 2010 року проживав із співмешканкою у смт. Благодатне м. Нововолинська. Також, відповідач ОСОБА_1 вивіз з квартири усі свої речі та належне йому майно, проте в добровільному порядку не знявся з реєстрації, у зв`язку з чим вона несла додаткові витрати по утриманню майна. Також, у уточненій позовній заяві ОСОБА_3 зазначила, що не чинила ОСОБА_1 перешкоди у користуванні майном.

Ухвалою суду від 15 квітня 2018 року зустрічний позов суд прийняв до свого провадження і об`єднав в одне провадження з первісним позовом.

30 травня 2018 року позивач ОСОБА_1 збільшив позовні вимоги. Зазначив, що між ним та ОСОБА_3 не було проведено добровільного поділу спільного сумісного майна. Жодних нотаріально посвідчених договорів щодо виділу ОСОБА_3 квартири зі складу спільного сумісного майна подружжя, ним не укладалося. Кошти, які надходили на його банківський рахунок в період з 09 січня 2007 року по 01 червня 2007 року зняті ними в період шлюбу. Просив врахувати, що раніше, у рішеннях Нововолинського міського суду від 05 березня 2018 року та від 19 жовтня 2010 року, суд зазначав, що спірне житло придбане ними у шлюбі і є спільною сумісною власністю подружжя. Оскільки ОСОБА_3 не визнає належність йому майна, просить суд визнати за ним право власності на 1/2 частину квартири за адресою: АДРЕСА_1 та зобов`язати ОСОБА_3 не чинити йому перешкоди в користуванні, шляхом вселення в неї.

У судовому засіданні ОСОБА_1 первісний позов підтримав, просив його задоволити, а у задоволенні зустрічного позову з підстав зазначених у уточненій позовній заяві (а.с. 87-89) просив відмовити. Зазначив, що донедавна ОСОБА_3 визнавала належність йому частки в спірній квартирі, а тому він не вважав за необхідне звертатися до суду з позовом про визначення розміру цієї частки та визнання права власності на неї.

Представник ОСОБА_1 - адвокат Свередюк Ю.А. просила суд відмовити у задоволенні зустрічного позову та підтримала позовні вимоги за первісним позовом. Зазначила, що підстав стверджувати, що ОСОБА_1 пропустив строк звернення до суду з позовом про визнання права власності на спірне майно, немає. Те, що ОСОБА_3 не визнавала даного факту він довідався лише після подачі зустрічного позову, а доказів того, що ОСОБА_1 чинить перешкоди ОСОБА_3 у користуванні нею своєю власністю, не було надано суду.

У судовому засіданні первісний позов ОСОБА_3 не визнала, а зустрічний позов підтримала з підстав наведених у ньому. Зазначила що за спільною домовленістю з ОСОБА_1 квартира перейшла у її приватну власність. Більше того, ОСОБА_1 достовірно відомо, що кошти на придбання житла дали її батьки. Останні, тривалий час працювали на півночі Російської Федерації у Красноярському краї та переслали їй кошти. Понад сім років відповідач не проживав у cпірній квартирі та жодних витрат по її утриманню не здійснював. Заселившись в спірне житло, він чинить перешкоди у користуванні нею своєю власністю, погрожує та здійснює психологічний тиск, а тому вона вимушена була змінити місце проживання. Вважає, що наявні всі підстави для визнання ОСОБА_1 таким, що втратив право на користування спірним житлом.

Представник відповідача за первісним позовом Герасимчук Л.Р. просила відмовити у первісному позові та задоволити зустрічний. Оскільки шлюб сторони розірвали в 2007 році, тому строк позовної давності за позовними вимогами ОСОБА_1 про визнання права власності на спірне житло сплинув в 2010 році. З цих підстав просила суд застосувати строк позовної давності та відмовити у первісному позові повністю.

Свідок ОСОБА_6 у судовому засіданні показала, що відповідач ОСОБА_3 є її дочкою. Спірна квартира була придбана у 2000 році за належній їй кошти і оформлена на дочку. На той час вона з чоловіком працювали на півночі Російської Федерації і через спільну знайому, на придбання житла, передали ОСОБА_3 3200 доларів США. Після оформлення договору купівлі-продажу квартири за адресою: АДРЕСА_1 , в житло вселилася їх дочка, зять і двоє їх синів.

Свідок ОСОБА_7 у судовому засіданні показала, що у березні 2000 року вона передала ОСОБА_3 орієнтовно 3200-3400 доларів США, а в червні 2004 року ще 2000 доларів США. Ці кошти, з метою придбання житла, вона привезла з Красноярського краю від батьків відповідача, які тривалий час там працювали.

Представник третьої особи ОСОБА_8 у судовому засіданні пояснила, що в серпні 2018 року у службу звернулася ОСОБА_3 з приводу вчинення ОСОБА_1 психологічного насилля щодо її дочки. За даним зверненням було обстежено умови проживання малолітньої ОСОБА_9 за адресою: АДРЕСА_2 . Зі слів ОСОБА_3 , її колишній чоловік ОСОБА_1 погрожує та чинить психологічний тиск, а тому вона вимушена була змінити своє місце проживання та місце проживання дочки. Допитані сусіди не підтвердили вказані обставини, а навпаки, позитивно охарактеризували ОСОБА_1 . Також, зазначила, що ознак небезпеки для проживання дитини за адресою: АДРЕСА_1 , не встановлено, а ОСОБА_3 , з метою запобігання домашньому насильству, направлена в Нововолинський міський центр соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді та МБФ «Карітас-Волинь». Рішення просила суд ухвалити в інтересах дитини.

Треті особи ОСОБА_5 , ОСОБА_1 у судове засідання не з`явилися, подали до суду письмові заяви в яких просили розгляд справи проводити у їх відсутності, первісний позов підтримали, а у задоволенні зустрічного позову просили відмовити (а.с.216-218).

Суд, заслухавши позивача та відповідача за первісним та зустрічним позовами, їх представників, покази свідків та пояснення представника третьої особи, дослідивши письмові докази в їх сукупності, приходить до висновку, що первісний позов підлягає частковому задоволенню, а у задоволенні зустрічного позову слід відмовити повністю, з огляду на наступне.

Сторони у справі перебували у шлюбі і 08 травня 2007 року їх шлюб був розірваний і на підтвердження цього у Відділі реєстрації актів цивільного стану Нововолинського міського управління юстиції Волинської області було видано свідоцтво про розірвання шлюбу (а.с.7).

Згідно з копією договору купівлі-продажу квартири (а.с.10) та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с.40), 31 березня 2000 року ОСОБА_3 придбала квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , тобто на час перебування в шлюбі з ОСОБА_1 .

У судовому засіданні встановлено, що у вищевказаному житлі зареєстроване постійне місце проживання наступних осіб: ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , її малолітньої дочки ОСОБА_9 та синів сторін: ОСОБА_5 та ОСОБА_1 .

Суд, при ухваленні рішення враховує те, що неодноразово, судом вирішувалися спори між сторонами щодо порядку користування спірною квартирою.

Так, рішенням Нововолинського міського суду від 05 березня 2008 року був встановлений порядок користування квартирою, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 . ОСОБА_3 виділено житлову кімнату 10,00 кв.м, а ОСОБА_1 разом із синами ОСОБА_5 , ОСОБА_1 виділено у користування житлові кімнати площею 16,1 кв.м та 12.3 кв.м. Підсобні приміщення, а саме кухню, ванну кімнату, туалет, коридор залишено у загальному користуванні. Зобов`язано ОСОБА_1 не чинити перешкоди у користуванні житловою кімнатою 10,00 кв.м та підсобними приміщеннями ОСОБА_3 (а.с.11-12).

Рішенням Нововолинського міського суду від 19 жовтня 2010 року зобов`язано ОСОБА_1 не чинити ОСОБА_3 та її неповнолітній дочці ОСОБА_9 перешкоди у користуванні лоджією, площею 1,8 м.кв., що прилягає до кімнати площею 10,00 м.кв. в квартирі АДРЕСА_4 (а.с.13-15).

Вирішуючи позовні вимоги ОСОБА_1 щодо належності останньому 1/2 частини квартири, суд, насамперед бере до уваги те, що спірне майно було придбано сторонами в період їх шлюбу, а відтак, згідно положень ст.60 СК України, ст.368 ЦК України, є об`єктом спільної сумісної власності.

Покази свідків ОСОБА_6 , ОСОБА_7 щодо придбання спірного майна за кошти, які належали ОСОБА_3 особисто, суд не бере до уваги, оскільки ОСОБА_6 є близьким родичем ОСОБА_3 , а ОСОБА_7 її хорошою знайомою, тобто вони є зацікавленими особами, а інших належних доказів про придбання квартири саме за кошти ОСОБА_6 суду не було надано.

Також, суд критично ставиться до тверджень ОСОБА_3 про наявність між сторонами договору про поділ спільного сумісного майна, оскільки відповідач ОСОБА_1 вказує на те, що такий договір ним не укладався, а документального підтвердження вищевикладених обставин, відповідач ОСОБА_3 суду не надала.

Стаття 256 ЦК України визначає позовну давність як строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Отже, позовна давність - це строк, протягом якого особа може реалізувати належне їй матеріальне право на отримання судового захисту порушеного цивільного права чи інтересу шляхом пред`явлення в належному порядку нею чи іншою уповноваженою особою позову до суду.

Загальна позовна давність установлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (стаття 267 ЦК України).

Визначення початку перебігу позовної давності міститься у статті 261 ЦК України.

Відповідно до частини першої статті 261 ЦК України за загальним правилом перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що позовна давність є строком пред`явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб`єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права.

При цьому як у випадку пред`явлення позову самою особою, право якої порушене перебіг позовної давності обчислюється з одного й того самого моменту: коли особа довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила.

Щодо заявленого адвокатом Герасимчук Л.Р. клопотання про застосування строків позовної давності, суд враховує те, що раніше, звертаючись в суд з позовом про встановлення порядку користування квартирою, ОСОБА_3 визнавала право спільної сумісної власності на житло. Більше того, у рішенні від 05 березня 2008 року судом було вирішено питання користування спірною квартирою, яка є спільною сумісною власністю сторін і рішення суду ОСОБА_3 не оскаржувала. Тобто наявні всі підстави вважати, що ОСОБА_1 довідався, що його право власності на квартиру не визнається відповідачем ОСОБА_3 саме з часу подачі нею зустрічного позову до суду з вимогами про виселення ОСОБА_1 як такого, який втратив право на користування житлом.

Відтак, суд приходить до висновку, що строк позовної давності на час подачі ОСОБА_1 позову до суду, не сплинув.

Як зазначено в ст.392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Згідно ст.370 ч.2 ЦК України у разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними.

Враховуючи вищевикладені норми закону, з огляду на те, що позивачем ОСОБА_1 доведено правомірність своїх вимог в частині належності йому частки в спірному майні, суд вважає за необхідне визнати за ОСОБА_1 право приватної власності на 1/2 (одну другу) частку квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

В статті 391 ЦПК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Також, ВП ВС у постанові від 13.10.2020 року зробив висновок, що питання про визнання припиненим права користування житлом та зобов`язання відповідача звільнити житло у контексті пропорційності застосування такого заходу має оцінюватися з урахуванням обставин щодо об`єкта нерухомого майна та установлених статтею 50 ЖК УРСР вимог, що ставляться до жилих приміщень, а також наявності чи відсутності іншого житла.

На підтвердження позовних вимог за зустрічним позовом, ОСОБА_3 надала копію заяви-повідомлення про вчинення 06 серпня 2018 року щодо її дочки психологічного насильства зі сторони ОСОБА_1 та відповідь Нововолинського ВП Володимир-Волинського ВП ГУНП у Волинській області від 14 листопада 2017 року, якою даний факт спростовується і зазначається, що здійснення ОСОБА_1 неправомірних дій неможливо встановити (а.с.155-157).

Самі по собі повідомлення, що надходили на телефон ОСОБА_3 без належного підтвердження показами свідків, суд не може взяти до уваги.

Достатніх доказів того, що відповідачі за первісним та зустрічним позовами чинять один одному перешкоди у користуванні майном у судовому засіданні не здобуто. Пояснення ОСОБА_3 про здійснення психологічного насильства ОСОБА_1 щодо її малолітньої дочки, не були підтвердженні у судовому засіданні допитаною представником ССД ОСОБА_8 .

Оплата ОСОБА_3 житлово-комунальних послуг за адресою: АДРЕСА_1 та понесення нею витрат на поточний ремонт квартири (а.с.117-139) не можуть вказувати на те, що ОСОБА_1 чинить перешкоди в користуванні ОСОБА_3 майном та/або тривалий час не користується спірною квартирою. У судовому засіданні сторони підтвердили, що на час ухвалення рішення у справі, ОСОБА_1 проживає в квартирі за адресою: АДРЕСА_1 і нею користується, відтак підстав вважати, що у нього відсутні ключі від вхідних дверей, немає.

При вирішенні позовних вимог позивача за зустрічним позовом, суд враховує також те, що ОСОБА_1 є співвласником спірного майна, а тому, виходячи із задоволених позовних вимог та принципу непорушності прав власності, він не може бути виселений з квартири, що йому належна.

Відтак, позовні вимоги позивача за первісним позовом ОСОБА_1 щодо вселення в спірне житло та позивача за зустрічним позовом ОСОБА_3 щодо виселення ОСОБА_1 суд вважає необґрунтованими, а тому у задоволенні цих позовних вимог, суд відмовляє повністю.

Відповідно до ст.141 ЦПК України, враховуючи обсяг задоволених позовних вимог, суд стягує з ОСОБА_3 в користь ОСОБА_1 2302,33 грн. судового збору, що підтверджений документально

Керуючись ст.12, ст.13, ст.81, ст.137, ст.141, ст.211, ст.259, ст.263, ст.279 ЦПК України, на підставі ст.60, ст.61, ст.69, ст.71 СК України, ст.368, ст.370 ЦК України, - суд,

ухвалив:

Первісний позов задоволити частково.

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_1 ) право приватної власності на 1/2 (одну другу) частину квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_1 ) в користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_1 ) 2302 (дві тисячі триста дві) грн. 33 коп. судового збору.

У решті позовних вимог відмовити.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача Виконавчий комітет Нововолинської міської ради Волинської області, про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом виселення з житлового приміщення та позбавлення права користування житловим приміщенням, відмовити повністю.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку до Волинського апеляційного суду безпосередньо або через Нововолинський міський суд Волинської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення виготовлено 25 серпня 2021 року.

Головуючий суддя підпис А.В. Василюк