Справа № 175/4731/21
Провадження № 2-з/175/21/21
У Х В А Л А

іменем України

17 листопада 2021 р. смт. Слобожанське

Дніпропетровський районний суд Дніпропетровської області:

головуючого судді - Новік Л.М.,

за участю секретаря Рашед Ю.О.

розглянувши заяву громадянина Чеської Республіки ОСОБА_1 в особі представника, адвоката Окорського Віталія Васильовича про забезпечення позову до пред`явлення позову,-

В С Т А Н О В И В:

До суду звернувся громадянина Чеської Республіки ОСОБА_1 в особі представника, адвоката Окорського Віталія Васильовича про забезпечення позову до пред`явлення позову, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 11 грудня 2003 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був укладений Договір дарування домоволодіння, відповідно до якого позивач прийняв в дар домоволодіння АДРЕСА_1 на земельній ділянці розміром 1 299 м2 з відповідними господарчими та побутовими будівлями та спорудами. На зазначеній земельній ділянці в цілому розташовані: А- будинок, цегла, житлова площа 55,0 м2, загальна площа 282,3 м2; з/я - зливна яма, бетон; 1-підпорна стінка, бетонні блоки. Договір дарування посвідчено приватним нотаріусом Дніпропетровського районного нотаріального округу Чаладзе Г.О. та зареєстровано в реєстрі №63. Відповідно до цього вищенаведене майно належить на праві власності позивачу. Однак, відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, житловий будинок, об`єкт житлової нерухомості (загальна площа кв.м.: 282,3, житлова площа (кв.м): 55; опис: А житловий будинок, мс мансарда, пд підвал, №1 паркан; №2 хвіртка; №З ворота: №4 ворота) був незаконно відчужений відповідно до договору купівлі-продажу, серія та номер: ВВВ463844, виданий 05.04.2004, видавник: Приватний нотаріус Рохман Л.А. Забезпечення позову ґрунтується тим, що позивач ніколи не складав будь-яких довіреностей на розпорядження нерухомим майном, не укладав договорів купівлі - продажу та не отримував кошти за продаж житлового будинку - зазначений житловий будинок вибув з його власності поза його волею, усупереч установленій законодавством процедурі та без його відома. Відповідно до цього, у разі невжиття заходів забезпечення позову, житловий будинок може бути надалі проданий і відчужений, щоб істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду у ефективному захисті моїх прав та інтересів.

Просить суд до набрання чинності рішенням у справі заборонити будь-яким особам у будь-який спосіб вчиняти будь-які дії щодо нерухомого майна, а саме житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 .

Дослідивши надані матеріали справи, суд встановив наступне.

Відповідно до вимог ст. 149 ЦПК України, суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Частиною 2 ст. 149 ЦПК України встановлено, що забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

За змістом ст. 150 ЦПК України позов забезпечується: 1) накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; 2) забороною вчиняти певні дії; 3) встановленням обов`язку вчинити певні дії; 4) забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов`язання; 5) зупиненням продажу арештованого майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту; 6) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується боржником у судовому порядку; 7) передачею речі, яка є предметом спору, на зберігання іншим особам, які не мають інтересу в результаті вирішення спору; 8) зупиненням митного оформлення товарів чи предметів; 9) арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги; 10) іншими заходами, необхідними для забезпечення ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів, якщо такий захист або поновлення не забезпечуються заходами, зазначеними у пунктах 1-9 цієї частини.

Згідно із ч. 3 ст. 150 ЦПК України, заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Із заяви вбачається, що заявник вважає, що відсутність забезпечення позову призведе до того, що житловий будинок можу бути надалі проданий і відчужений, тому щоб істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду у ефективному захисті прав та інтересів.

Інститут забезпечення позову являє собою сукупність встановлених законом заходів, що вживаються судом за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, якщо у них існують побоювання, що виконання ухваленого у справі рішення виявиться у майбутньому утрудненим чи неможливим.

Отже, умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити або унеможливити виконання рішення по суті позовних вимог.

Забезпечення позову є тимчасовим обмеженням і його значення полягає в тому, що ним захищаються законні інтереси позивача на той випадок, коли відповідач буде діяти недобросовісно або коли невжиття заходів забезпечення позову може потягти за собою неможливість виконання судового рішення. Крім цього, інститут забезпечення позову захищає в рівній мірі інтереси як позивача, так і відповідача.

Цивільний процесуальний закон не зобов`язує при розгляді питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для справи, а лише запобігає ситуації, при якій може бути утруднено чи стане неможливим виконання рішення у разі задоволення позову.

Відповідно роз`яснень Пленум Верховного Суду України п.4 постанови № 9 від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», заходи забезпечення позову застосовуються, якщо існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; вжиття заходів забезпечення повинно бути доцільним.

При розгляді заяви про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконанню чи утрудненню виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулась з такою заявою, позовним вимогам.

Таким чином, заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватись лише у разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може привести до порушення прав і законних інтересів інших осіб або учасників процесу.

Забезпечення позову це сукупність процесуальних дій, які гарантують виконання рішення суду у разі задоволення позовних вимог. По суті забезпечення позову є встановленням судом обмежень суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених претензій позивача (заявника). Вжиття заходів забезпечення позову є правом суду, а не його обов`язком. Тому при вирішенні питання щодо заяви про забезпечення позову суд враховує не лише доводи, викладені у відповідній заяві, а й інші наявні матеріали цивільної справи.

Отже, метою забезпечення позову є вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від недобросовісних дій з боку відповідача, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі з метою запобігання потенційним труднощам у подальшому виконанні такого рішення.

Крім того, відповідно ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод як джерело права.

Згідно ч.1 ст.1 Першого протоколу до цієї Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном.

Окрім національного законодавства, також і прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що, реалізуючи п.1 ст.6Конвенції Про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух. Разом з тим, Європейський суд зазначає, що не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але й реальним (Рішення Суду у справі Жоффре де ля Прадель проти Франції від 16 грудня 1992 року).

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

За змістом правового висновку Верховного суду, викладеного у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі №183/5864/17-ц, заява про забезпечення позову повинна бути обґрунтованою, а доводи, викладені в ній свідчити про те, що невжиття відповідних заходів може утруднити чи унеможливити виконання рішення суду у майбутньому.

Таким чином, заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватись лише у разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може привести до порушення прав і законних інтересів інших осіб або учасників процесу.

З викладених у заяві про забезпечення позову обставин вбачається, що між сторонами існує спір щодо нерухомого майна і законності набуття права власності на нього.

Відповідно ч. 3 ст. 12 та ч. 1ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Однак, в порушення наведених норм заявником не надано суду жодних доказів на підтвердження того, що заявнику на підставі вказаного договору дарування належав спірний житловий будинок, а також доказів можливого відчуження майна в майбутньому, тобто що існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову.

Враховуючи вищевикладене суд приходить до висновку, що підстави для забезпечення позову відсутні, а вимоги заявника зводяться лише до припущень, тому заявнику слід відмовити у задоволенні його заяви про забезпечення позову.

Керуючись ст. 149, 151-154 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні заяви громадянина Чеської Республіки ОСОБА_1 в особі представника, адвоката Окорського Віталія Васильовича про забезпечення позову до пред`явлення позову відмовити.

Ухвалу може бути оскаржено в апеляційному порядку безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня його проголошення. У разі якщо ухвалу було постановлено без участі особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом п`ятнадцяти днів з дня отримання копії ухвали.

Суддя Л.М. Новік