П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 січня 2021 року м. Маріуполь

Єдиний унікальний номер 242/4668/20

Номер провадження 22-ц/804/279/21

Донецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: Ткаченко Т.Б. (суддя-доповідач), Пономарьової О.М., Попової С.А.,

секретар - Грішко С.В.,

сторони:

заявник (боржник) - ОСОБА_1

заінтересовані особи: - Відділ примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Донецькій області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (м.Харків),

- Акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль»

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи

апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в особі представника Пітецького Віталія Вікторовича

на ухвалу Селидівського міського суду Донецької області від 19 листопада 2020 року, у складі судді Черкова В.Г.,

у справі за скаргою ОСОБА_1 , в особі представника Пітецького Віталія Вікторовича ,

на бездіяльність органу державної виконавчої служби,

В с т а н о в и в:

1. Описова частина

Короткий зміст скарги

04 листопада 2020 року заявник ОСОБА_1 , в особі представника Пітецького В.В. , звернулась до суду із скаргою, в якій просила поновити строк для звернення до суду, визнати протиправною бездіяльність Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Донецькій області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Харків) (далі- Відділ примусового виконання рішень) щодо не зняття арешту з майна боржника при поверненні виконавчого документу стягувачу у виконавчому провадженні № 27305552 та зобов`язати Відділ примусового виконання рішень зняти арешт накладений постановою відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Донецькій області від 29 червня 2011 року про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 11344133, в рамках ВП № 27305552, на все майно, що належить ОСОБА_1 .

Скарга мотивована тим, що нещодавно, на підставі інформації, отриманої з Державного реєстру речових прав, їй стало відомо про накладення арешту на все належне їй майно та про внесення відповідних відомостей до Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна. 09 жовтня 2020 року було отримано письмову відповідь про те, що згідно даних Спецрозділу Автоматизованої системи виконавчого провадження на виконанні відділу перебувало виконавче провадження № 27305552, в рамках якого було накладено арешт на її майно. Згідно повідомлення Відділу примусового виконання рішень державним виконавцем на підставі п.9 ч.1 ст.47 Закону України «Про виконавче провадження» вказане виконавче провадження було завершено, проте, арешт з майна знятий не був.

Зазначено також про те, що після повернення виконавчого документа стягувач повторно не звертався із заявою про відкриття виконавчого провадження.

Просила задовольнити вимоги скарги. Мотивуючи скаргу заявниця послалась на правовий висновок Верховного Суду у справі № 817/928/17, відповідно до якого незняття відповідачем арешту з майна боржника у виконавчому провадженні при повернення виконавчого документа стягувачові є протиправною бездіяльністю органу державної виконавчої служби і порушене право позивача підлягає захисту шляхом зобов`язання відповідача зняти арешт з нерухомого майна позивача та на висновок Верховного Суду від 25 березня 2020 року у справі № 175/3995/17ц щодо початку перебігу строку на оскарження дій суб`єкта оскарження.

Короткий зміст ухвали суду першої інстанції

Ухвалою Селидівського міського суду Донецької області від 19 листопада 2020 року у задоволенні скарги ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Пітецький В.В., на бездіяльність органу державної виконавчої служби відмовлено в повному обсязі.

Дійшовши висновку про відмову у задоволенні скарги за необгрунтованістю, суд виходив з того, що попередньо необхідно звернутися письмово до органу ВДВС, де перебуває виконавче провадження, з клопотанням зняти арешт з усього майна (коштів) боржника або його частини на добровільних засадах. У свою чергу, державний виконавець підготує мотивовану письмову відповідь з роз`ясненням про можливість чи відмову у вчиненні таких дій. З моменту отримання письмової відповіді від державного виконавця ВДВС про неможливість здійснити зняття арешту з майна (коштів) боржника, громадянин має право звернутися за вирішенням зазначеного питання до суду шляхом подачі скарги на дії державного виконавця або з відповідною позовною заявою про зняття арешту з коштів боржника.

Крім того, доказів на підтвердження того, що державним виконавцем накладено арешт в рамках виконавчого провадження № 27305552 суду не надано.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

01 грудня 2020 року ОСОБА_1 , в особі представника Пітецького В.В. , подала до апеляційного суду апеляційну скаргу на ухвалу суду, в якій, посилаючись на її незаконність та необґрунтованість, порушення норм процесуального права та неправильне застосування матеріального права, просила скасувати оскаржувану ухвалу та ухвалити нове рішення, яким задовольнити скаргу на бездіяльність органу державної виконавчої служби.

Надходження апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції

Ухвалою Донецького апеляційного суду від 04 грудня 2021 року відкрито апеляційне провадження.

Ухвалою Донецького апеляційного суду від 05 січня 2021 року справу за скаргою ОСОБА_1 , в особі представника Пітецького В.В , заінтересована особа: Відділ примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Донецькій області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (Харків) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з повідомлення учасників справи.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апеляційна скарга ОСОБА_1 , в особі представника Пітецького В.В. мотивована тим, що суд посилаючись на необхідність попереднього письмового звернення до органу ВДВС, де перебуває виконавче провадження, з клопотанням зняти арешт з усього майна, не врахував ту обставину, що в даному випадку оскаржувалась бездіяльність органу державної виконавчої служби, яка полягала у незнятті відповідачем арешту з майна боржника у виконавчому провадженні при поверненні виконавчого документу стягувачеві. Зазначені дії повинні були вчинені ще при поверненні виконавчого документа, проте відповідачем у виконавчому провадженні цього зроблено не було.

При ухваленні оскаржуваного судового рішення, судом не враховані правові висновки Верховного Суду у справі № 817/928/17, відповідно до якого незняття відповідачем арешту з майна боржника у виконавчому провадженні при повернення виконавчого документа стягувачові є протиправною бездіяльністю органу державної виконавчої служби і порушене право позивача підлягає захисту шляхом зобов`язання відповідача зняти арешт з нерухомого майна позивача, та у справі № 175/3995/17ц щодо початку перебігу строку на оскарження дій суб`єкта оскарження.

Суд безпідставно обгрунтував судове рішення нормами Закону України «Про виконавче провадження» в редакції діючій на час ухвалення судового рішення, а не на момент існування спірних правовідносин.

Необгрунтованим є і посилання суду на відсутність доказів підтвердження того, що державним виконавцем накладено арешт саме в рамках виконавчого провадження № 27305552, оскільки до матеріалів справи надано витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, де в розділі обтяжень підставою було вказано саме зазначене виконавче провадження.

Відзив на апеляційну скаргу

Відділом примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Донецькій області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Харків) до апеляційного суду надано відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначено, що згідно даних Спецрозділу Автоматизованої системи виконавчого провадження на виконанні відділу перебувало виконавче провадження № 27305552. 10 листопада 2014 року державним виконавцем, на підставі пункту 9 частини 1 статті 47 Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року № 606-Х1V, винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу. Статтею 49 Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року № 606-Х1V, який втратив чинність, та статтею 39 Закону України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року № 1404 - VІІІ серед підстав закінчення виконавчого провадження не зазначена відсутність у боржника майна, на яке можна звернути стягнення.

Відомостей про стягнення з боржника виконавчого збору та витрат виконавчого провадження у відділі не має. Тому, у державного виконавця не було підстав для зняття арешту з майна боржника, оскільки відповідно до статті 50 Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року № 606-Х1V, повернення виконавчого листа стягувачу у зв`язку з неможливістю виконання, за наявності нестягнутого виконавчого збору та витрат виконавчого провадження, виключає можливість зняття арешту з майна.

Заявниця, як боржник, була належним чином обізнана про час для добровільного виконання рішення, про всі дії державного виконавця, в тому числі і про нарахування виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та накладення арешту на майно. Незважаючи на відповідні дії державного виконавця, направлені на виконання виконавчого листа, рішення не було виконано добровільно, виконавчий збір та витрати виконавчого провадження не сплачені і у встановлений строк державний виконавець повернув виконавчий лист стягувачу. Повернення виконавчого листа стягувачу через неможливість стягнути борг, при непогашенні виконавчого збору та витрат виконавчого провадження, не є підставою для зняття арешту з майна, тому що фактично виконавче провадження не є закінченим.

Заявниця не довела законних підстав для скасування арешту.

Процедура розгляду справи апеляційним судом

За правилами статей 368, 369 ЦПК України дана апеляційна скарга підлягає розгляду апеляційним судом за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи.

Ухвалою Донецького апеляційного суду від 13 січня 2021 року залучено до участі у справі в якості заінтересованої особи стягувача Акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль».

У судове засідання апеляційного суду заявниця ОСОБА_1 , заінтересовані особи не з`явились, про дату, час та місце судового розгляду повідомлені належним чином ( а.с.58, 59, 94, 96). У відзиві на апеляційну скаргу заінтересованою особою - Відділом примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Донецькій області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Харків) направило клопотання про розгляд справи без участі їх представника ( а.с. 72 - 75).

Відповідно до частини 2 статті 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Судом першої інстанції встановлено, що доказів на підтвердження того, що державним виконавцем накладено арешт в рамках виконавчого провадження № 27305552 суду не надано.

2. Мотивувальна частина

Позиція Донецького апеляційного суду

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

В судовому засіданні апеляційного суду представник заявниці - Пітецький В.В. надав пояснення, аналогічні доводам апеляційної скарги. Також пояснив, що доказів сплати боргу, виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, не має.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника заявниці - Пітецького В.В. , який просив апеляційну скаргу задовольнити, ухвалу суду скасувати та задовольнити скаргу ОСОБА_1 , обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, апеляційний суд прийшов до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги, скасування ухвали суду, з наступних підстав.

Мотиви, з яких виходить Донецький апеляційний суд, та застосовані норми права

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення зазначеним вимогам закону не відповідає.

Статтею 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі статтею 129-1 Конституції України судові рішення є обов`язковими до виконання.

Примусове виконання рішень судів та інших юрисдикційних органів законом покладено на державну виконавчу службу. Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб) закріплені у Законі України «Про виконавче провадження».

Згідно Інформаційної довідки № 226727350 від 05 жовтня 2020 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна за параметрами запиту: права власності, інші речові права, іпотеки, обтяження Фізична особа РНОКПП НОМЕР_1 (далі - «Інформаційна довідка»), вбачається обтяження всього нерухомого майна ОСОБА_1 шляхом його арешту на підставі постанови про відкриття виконавчого провадження ВП № 27305552 від 29 червня 2011 року. Суб`єктом обтяження значиться підрозділ примусового виконання рішень відділу державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Донецькій області (а.с.5- 8).

Відповідно до листа № 8297/02.3-49/18521 від 09 жовтня 2020 року у відділі примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Донецькій області перебувало виконавче провадження № 27305552 щодо виконання виконавчого листа № 2-286, виданого Ворошиловським районним судом міста Донецька 23 червня 2011 року, про стягнення солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_3 на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» в особі Донецької дирекції боргу у сумі 7 617 842,24 грн. Дане виконавче провадження було завершено, згідно п.9 ч.1 ст.47 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції Закону чинній на момент вчинення виконавчої дії) (а.с.9).

З огляду на наведене вище, слушними є доводи апеляційної скарги про безпідставне посилання в рішенні суду на відсутність доказів на підтвердження того, що державним виконавцем накладено арешт в рамках виконавчого провадження № 27305552.

З листа Відділу примусового виконання рішень № 8297/02.3-49/18521 від 09 жовтня 2020 року також вбачається, що повернення виконавчого листа відбулося на підставі пункту 9 частини 1 статі 47 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції Закону чинній на момент вчинення виконавчої дії, тобто під час дії Закону України «Про виконавче провадження» 21 квітня 1999 року №606-ХІV (далі - Закон України №606-ХІV від 21 квітня 1999 року).

Згідно даних Спецрозділу Автоматизованої системи виконавчого провадження на виконанні у Відділі примусового виконання рішень перебував виконавчий лист від 23 червня 2011 року № 2-286, виданий Ворошиловським районним судом міста Донецька про стягнення солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_3 на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль в особі Донецької дирекції суми 7 617 842,24 грн. Номер виконавчого провадження 27305552 (а.с. 83 - 85).

Головним державним виконавцем Буханцовим О.В. під час виконання вказаного виконавчого листа виносились наступні постанови: 29 червня 2011 року винесена постанова про відкриття виконавчого провадження з накладенням арешту на майно боржника (з ідентифікатором); 05 вересня 2011 року - постанова про зупинення виконавчого провадження на підставі пункту 13 частини 1 статті 37 Закону України «Про виконавче провадження» (надання судом відстрочки виконання рішення);15 грудня 2011 року - про поновлення виконавчого провадження; 18 липня 2012 року - постанова про приєднання виконавчого провадження до зведеного; 18 липня 2012 року - про стягнення виконавчого збору 761784,22 грн; 10 вересня 2012 року, 16 листопада 2012 року, 13 грудня 2012 року, 23 січня 2013 року, 31 січня 2013 року, 18 травня 2013 року - про призначення експерта для участі у виконавчому провадженні.

10 листопада 2014 року державним виконавцем винесено постанову про повернення виконавчого документу стягувачеві на підставі пункту 9 частини 1 статті 47 Закону України «Про виконавче провадження» (встановлена законом заборона щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника).

За таких обставин, суд першої інстанції обгрунтовуючи рішення безпідставно послався на положення Закону України «Про виконавче провадження» № 1404-VІІІ від 02 червня 2016 року, оскільки за положеннями частини 1 статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності.

Зазначений закон набрав чинності з 05 жовтня 2016 року та не діяв на час повернення 10 листопада 2014 року державним виконавцем виконавчого листа стягувачеві.

Відповідно до статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Частиною 1 статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Так, 04 листопада 2020 року заявник ОСОБА_1 , в особі представника Пітецького В.В. , звернулась до суду зі скаргою на бездіяльність державної виконавчої служби. Зі змісту якої вбачається, що скаргу подано з підстав порушення прав заявника - боржника по виконавчому провадженню щодо арештованого майна та неправомірною бездіяльністю державного виконавця щодо не зняття арешту з майна боржника при поверненні стягувачу виконавчого документу, на підставі пункту 9 частини 1 статті 47 Закону України «Про виконавче провадження».

Тобто, предметом оскарження по суті є процесуальна дія державної виконавчої служби, яка підлягає розгляду в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України.

Тому, посилання в рішенні на необхідність попереднього письмового звернення до органу ВДВС, де перебуває виконавче провадження, з клопотанням зняти арешт з усього майна (коштів) боржника, отримати мотивовану письмову відповідь з роз`ясненням про можливість чи відмову у вчиненні таких дій, та тільки після цього вона має право звернутися за вирішенням цього питання до суду, не відповідає нормам Закону.

Оскільки висновки суду не ґрунтуються на матеріалах справи, а судове рішення судом першої інстанції прийнято у порушення норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, оскаржуване судове рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні скарги з огляду на наступне.

Спеціальним законом, що визначає умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, є Закон України №606-ХІV від 21 квітня 1999 року.

Відповідно до статті 1 Закону України №606-ХІV від 21 квітня 1999 року виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до частини другої статті 2 Закону України №606-ХІV від 21 квітня 1999 року примусове виконання рішень здійснюють державні виконавці, визначені Законом України «Про державну виконавчу службу».

Частиною першою статті 6 Закону України №606-ХІV від 21 квітня 1999 року встановлено, що державний виконавець зобов`язаний використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб.

Згідно з положеннями статті 11 Закону України №606-ХІV від 21 квітня 1999 року державний виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Виходячи зі змісту статті 25 Закону України №606-ХІV від 21 квітня 1999 року за заявою стягувача державний виконавець одночасно з винесенням постанови про відкриття виконавчого провадження може накласти арешт на майно та кошти боржника, про що виноситься відповідна постанова.

Згідно ст. 13 Закону України «Про виконавче провадження» під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до пункту 9 частини 1 статті 47 Закону України №606-ХІV від 21 квітня 1999 року виконавчий документ, на підставі якого відкрито виконавче провадження, за яким виконання не здійснювалося або здійснено частково, повертається стягувачу у разі, якщо: - наявна встановлена законом заборона щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника, якщо у нього відсутнє інше майно чи кошти, на які можливо звернути стягнення, а також щодо проведення інших виконавчих дій стосовно боржника, що виключає можливість виконання відповідного рішення.

Частиною 5 статті 47 Закону України №606-ХІV від 21 квітня 1999 року визначено, що повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених цією статтею, не позбавляє його права повторно пред`явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених статтею 22 цього Закону.

Відповідно до статті 49 Закону України №606-ХІV від 21 квітня 1999 року виконавче провадження підлягає закінченню у передбачених частиною першою цієї статті випадках.

При цьому у ній не зазначено такого випадку, як закінчення виконавчого провадження у зв`язку з поверненням виконавчого документа стягувачу.

Згідно із частинами 1, 2 статті 50 Закону України №606-ХІV від 21 квітня 1999 року у разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій), повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, арешт, накладений на майно боржника, знімається, скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв`язку із завершенням виконавчого провадження. Завершене виконавче провадження не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом.

У разі якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем накладено арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, державний виконавець зазначає про зняття арешту, накладеного на майно боржника.

Таким чином, у разі повернення виконавчого документа стягувачу, виконавче провадження не є закінченим, після якого могли б наступити правові наслідки, передбачені частиною другою статті 50 Закону України №606-ХІV від 21 квітня 1999 року.

З огляду на наведене вище, слід дійти висновку про те, що законодавством не передбачено право державного виконавця на зняття арешту у разі повернення виконавчого документа стягувачу та з цих підстав, стягувач має право повторно звернутися із заявою про примусове виконання рішення суду, яке не виконано, і боржником за яким є саме ОСОБА_1 .

Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 6 березня 2019 року у справі № 263/1468/17.

Як вже зазначалось, 10 листопада 2014 року державним виконавцем винесено постанову про повернення виконавчого документу стягувачеві на підставі пункту 9 частини 1 статті 47 Закону України №606-ХІV від 21 квітня 1999 року.

Приписами статті 49 Закону України №606-ХІV від 21 квітня 1999 року, якою врегульовано випадки закінчення виконавчого провадження, визначено, що виконавче провадження підлягає закінченню у разі, зокрема, повернення виконавчого документа без виконання на вимогу суду або іншого органу (посадової особи), який видав виконавчий документ.

З правового аналізу норм, зокрема, статтей 47, 49, 50 Закону України №606-ХІV від 21 квітня 1999 року вбачається, що державний виконавець зобов`язаний зняти арешт шляхом винесення відповідної постанови лише у випадку закінчення виконавчого провадження, повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав.

З матеріалів справи вбачається, що державний виконавець не виносив постанови про закінчення виконавчого провадження або про повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав.

За таких обставин, не уявляється можливим дійти висновку про те, що державний виконавець приймаючи постанову про повернення виконавчого документа стягувачу допустив неправомірної бездіяльності в частині не зняття арешту з майна боржника ОСОБА_1 .

Крім того, матеріали справи містять відомості про те, що державним виконавцем 18 липня 2012 року винесені постанови про приєднання виконавчого провадження до зведеного та про стягнення виконавчого збору 761784,22 грн.

Відомості про сплату заявницею (боржником) ОСОБА_1 виконавчого збору, а також суму грошових коштів, стягнутих за рішенням суду 7617842,24 грн відсутні.

Не надано таких доказів і під час розгляду справи судом першої інстанції та відповідно до пояснень в апеляційному суді представника заявниці, зазначені докази у нього відсутні.

Враховуючи положення статтей 47, 48, 49, 50 Закону України №606-ХІV від 21 квітня 1999 року, обставини наявності боргу та несплати виконавчого збору, відсутність постанови про закінчення виконавчого провадження та відсутність підстав, передбачених статтею 49 Закону України №606-ХІV від 21 квітня 1999 року для винесення вказаної постанови, колегія суддів дійшла висновку про відмову у задоволенні скарги заявниці ОСОБА_1 , оскільки при вчиненні виконавчих дій порушень її прав не відбулося, державним виконавцем не було допущено порушень норм діючого законодавства, всі дії якого були вчинені в межах Закону України №606-ХІV від 21 квітня 1999 року та Конституції України.

Дійшовши такого висновку колегія суддів не приймає до уваги висновки, зроблені у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 27 березня 2020 року у справі №817/928/17, оскільки у вказаній справі встановлені інші обставини, закінчення виконавчого провадження, відсутність заборгованості, у зв`язку з чим необхідність у забезпеченні виконання рішення у справі шляхом накладення арешту відпала.

Європейський суд з прав людини вказує, що «право на суд» було б ілюзорним, якби правова система Договірної держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося на шкоду одній із сторін. Важко собі навіть уявити, щоб стаття 6 Конвенції детально описувала процесуальні гарантії, які надаються сторонам у спорі, - а саме: справедливий, публічний і швидкий розгляд, - і водночас не передбачала виконання судових рішень. Якщо вбачати у статті 6 Конвенції тільки проголошення доступу до судового органу та права на судове провадження, то це могло б породжувати ситуації, що суперечать принципу верховенства права, який Договірні держави зобов`язалися поважати, ратифікуючи Конвенцію. Отже, для цілей статті 6 Конвенції виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина «судового розгляду» (HORNSBY v. GREECE, № 18357/91, § 40, ЄСПЛ, від 19 березня 1997 року).

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

Згідно з пунктом 2 частини 1 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до частини 1 статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Зважаючи на те, що судом першої інстанції неправильно застосовані норми матеріального права, висновки суду не відповідають обставинам справи, ухвала суду підлягає скасуванню, з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні скарги.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд,

П о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в особі представника Пітецького Віталія Вікторовича , задовольнити частково.

Ухвалу Селидівського міського суду Донецької області від 19 листопада 2020 року скасувати повністю та ухвалити нове судове рішення.

У задоволенні скарги ОСОБА_1 , в особі представника Пітецького Віталія Вікторовича , на бездіяльність органу державної виконавчої служби відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення. Касаційна скарга подається безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складений 29 січня 2021 року.

Судді: Т.Б.Ткаченко

О.М.Пономарьова

С.А.Попова