Справа №345/3950/21
Провадження № 2/345/1160/2021
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

З А О Ч Н Е

02.12.2021 року м. Калуш

Калуський міськрайонний суд Івано-Франківської області в складі

головуючого судді Онушканича В.В.

з участю секретаря судового засідання Пукіш В.В.,

розглянувши у заочному відкритому судовому засіданні в залі суду в порядку загального позовного провадження справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя,

в с т а н о в и в:

Позивач звернулася до суду із вищевказаним позовом, а саме просить: визнати за нею право власності на 1/2 частину будинку, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 та на 1/2 частину земельної ділянки для обслуговування житлового будинку за адресою АДРЕСА_1 ; визнати за відповідачем право власності на 1/2 частину будинку, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 та на 1/2 частину земельної ділянки для обслуговування житлового будинку за адресою АДРЕСА_1 .

Позовні вимоги мотивує наступним. З 03.03.2006 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у шлюбі, зареєстрованому відділом реєстрації актів цивільного стану Івано-Франківського міського управління юстиції, актовий запис №331. Від шлюбу мають двох спільних дітей: сина ОСОБА_3 - ІНФОРМАЦІЯ_1 та сина ОСОБА_4 - ІНФОРМАЦІЯ_2 . 18.08.2021 року до суду було подано позовну заяву про розірвання шлюбу між сторонами.

Під час шлюбу ними було набуто майно, яке в розумінні ст.60 СК України вважається об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. За час перебування у шлюбі між позивачем та відповідачем було побудовано житловий будинок в АДРЕСА_1 , право власності на який було зареєстровано на відповідача. Крім того, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд рішенням Войнилівської селищної ради надано земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 .

Позивачка зазначає, що на даний час вони з відповідачем проживають окремо. При цьому відповідач чинить перешкоди у користуванні спільним майном, не допускає її до їхнього спільного будинку та майна. Угоди про поділ спільного майна подружжя сторони не досягли. У зв`язку із такою поведінкою відповідача позивач змушена звернутися із вищевказаним позовом до суду.

Представник позивача подала до суду заяву про розгляд справи без її участі. Позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Не заперечує щодо заочного розгляду справи.

Відповідач в судове засідання не з`явився з невідомих для суду причин, відзиву на позов не подав, хоча про час та місце розгляду справи повідомлявся в установленому законо порядку, в тому числі, шляхом розміщення оголошення про виклик на офіційному веб-сайті судової влади України (а.с. 85). З опублікуванням оголошення про виклик особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи.

Зі згоди представника позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.280 ЦПК України.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного висновку.

В судовому засіданні встановлено, що сторони з 03.03.2006 року перебували у зареєстрованому шлюбі (а.с.8).

Судом встановлено, що за час перебування у шлюбі сторонами побудовано житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами в АДРЕСА_1 . Згідно із інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна реєстрація права власності на вказане домоволодіння здійснена 14.05.2014 року на ім`я відповідача (а.с.40-41, 42-43).

За правилами ст.ст. 57, 60, 65, 70 Сімейного кодексу України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.Таке ж положення містить і норма статті 368 ЦК України.

Таким чином, набуття майна за час шлюбу створює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю.

Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована.

Якщо ж заява, одного з подружжя, про те, що річ була куплена на їх кошти, не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною. Таким чином, тягар доказування у справах даної категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя.

Судом встановлено, що право власності на спірне будинковолодіння зареєстровано за відповідачем під час перебування сторін у шлюбі. А тому, виходячи з принципу презумпції спільної сумісної власності та враховуючи, що жодних доказів на спростування такої презумпції відповідачем не надано, суд приходить до висновку, що житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами в АДРЕСА_1 належить сторонам на праві спільної сумісної власності.

Також з копії державного акту (а.с.11-12) вбачається, що на підставі рішення Войнилівської селищної ради від 27.07.2009 року для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд відповідачу було надано земельну ділянку, загальною площею 0,0922 га, за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :01:004:0046.

Відповідно до положень ст.57 СК України (в редакції, яка діяла станом на 27.07.2009 року) земельна ділянка, набута одним із подружжя під час шлюбу, вважалася спільною сумісною власністю. Відповідні зміни до цієї статті, якими був доповнений перелік майна, що є особистою власністю дружини та чоловіка, в тому числі щодо визнання особистою власністю земельної ділянки, набутої нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України, набрали чинності лише 13.06.2012 року.

Крім того, відповідно до ст. 120 ЗК України, 377 ЦК України та роз`ясненням, викладеним у п. 18-2 постанови Пленуму верховного Суду України № 7 від 16 квітня 2004 року «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», відповідно до змісту яких, якщо на приватизованій одним із подружжя земельній ділянці знаходиться будинок, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку між подружжям до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою, переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку.

Ч.1 ст. 69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням.

Ч. 1, 2 ст.70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сімї.

Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку.

Ст.71 СК України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися обставинами, що мають істотне значення, якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя.

Як роз`яснено в п.25 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року „Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" при наявності спору, суд має право призначити ідеальні частки подружжя в майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

З наведеного вище, суд дійшов висновку, що спірні будинковолодіння та земельна ділянка були набуті сторонами на час перебування в шлюбі, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, у зв`язку з чим, підлягають поділу між сторонами, виходячи з правил рівності часток подружжя в спільному майні, шляхом визнання за кожним із співвласників права власності на 1/2 частину.

Відповідно до ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони, пропорційно розміру задоволених позовних вимог. А тому з відповідача на користь позивача слід стягнути 2984,00 грн. судового збору (а.с.7,37,71).

Щодо стягнення витрат за надання правничої допомоги.

Пунктом 1 частини третьої статті 133 ЦПК України передбачено, що до витрат пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Ч.2 ст.141 ЦПК України передбачено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача.

Згідно з п. 1 ч. 3ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до ч. 1 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Згідно з ч. 2 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Відповідно до ч. 3 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Згідно з ч. 4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до ч. 5 ст. 137 ЦПК України у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Згідно з ч. 6 ст. 137 ЦПК України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Як вбачається з матеріалів справи, професійна правнича допомога у даній справі надавалася позивачу адвокатом Либовка Анною Володимирівною (а.с.18,19). Відповідно до надано розрахунку (а.с.21-22) сума витрат за надання правничої допомоги становить 7000,00 грн. та включає наступні види послуг: вартість консультацій, підготовки та зібрання додаткових документів - 1000,00 грн.; вартість підготовки та подання позову - 3000,00 грн.; вартість участі в судовому засіданні при орієнтовній кількості 3 засідання - 3000,00 грн.

Суд враховує, що адвокат брала участь лише в одному (підготовчому) судовому засіданні, тобто відповідні послуги за участь у двох судових зсіданнях на суму 2000,00 грн. фактично не було надано. Таким чином з відповідача на користь позивача слід стягнути 5000,00 грн. витрат за надання правничої допомоги.

На підставі викладеного, ст.ст. 57, 60, 61, 63, 70, 71 СК України, ст.ст. 12, 13, 76-84, 259, 263-265, 280-282 ЦПК України, -

у х в а л и в:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя задоволити.

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_1 , місце реєстрації АДРЕСА_1 , право власності на:

- 1/2 частину будинковолодіння, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 ;

- 1/2 частину земельної ділянки для обслуговування житлового будинку за адресою АДРЕСА_1 ,кадастровий номер :01:004:0046.

Визнати за ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_2 , місце проживання АДРЕСА_1 , право власності на:

- 1/2 частину будинковолодіння, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 ;

- 1/2 частину земельної ділянки для обслуговування житлового будинку за адресою АДРЕСА_1 ,кадастровий номер :01:004:0046.

Стягнути із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 2984,00 грн. судового збору та 5000,00 грн. витрат за надання правничої допомоги.

За письмовою заявою відповідача заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Інші учасники справи (в тому числі і позивач), а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Івано-Франківського апеляційного суду протягом тридцяти днів, з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заяви про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Повний текст судового рішення складено 02.12.2021року.

Головуючий