Справа № 149/1635/21
Провадження № 22-ц/801/2362/2021
Головуючий у суді 1-ї інстанції Гончарук-Аліфанова О. Ю.
Доповідач:Голота Л. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 листопада 2021 рокуСправа № 149/1635/21м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді - Голоти Л. О. (суддя-доповідач),

суддів Денишенко Т.О., Рибчинського В.П.,

розглянув у порядку письмового провадження справу за позовом ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Барнич Володимир Миколайович, до Акціонерного товариства «Страхова група «ТАС» (приватне) про відшкодування шкоди, заподіяної смертю фізичної особи,

за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Страхова група «ТАС» (приватне) на рішення Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 06 вересня 2021 року, ухвалене у складі судді Гончарук-Аліфанової О. Ю. в приміщенні суду в м. Хмільник, -

в с т а н о в и в :

25 жовтня 2021 року ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Барнич В. М., звернулася у суд з позовом до Акціонерного товариства «Страхова група «ТАС» (приватне) (далі - АТ «СГ «ТАС» (приватне)) про відшкодування шкоди, заподіяної смертю фізичної особи.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 2 лютого 2021 року близько 19 год. 30 хв. в с. Широка Гребля Хмільницького району Вінницької області відбулась дорожньо-транспортна пригода, в якій водій ОСОБА_2 , керуючи автомобілем марки "ЗИЛ 131", державний номерний знак НОМЕР_1 , допустив наїзд на пішохода ОСОБА_3 , внаслідок чого ОСОБА_3 загинув від отриманих травм. За даним фактом було розпочато досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000157 від 3 лютого 2021 року, кваліфікованого за частиною другою статті 286 КК України.

Цивільно-правова відповідальність ОСОБА_2 на дату дорожньо-транспортної пригоди була застрахована у АТ «СГ «ТАС» (приватне), поліс № АР 7296948, у зв`язку із чим, АТ «СГ «ТАС» (приватне) як страховик, є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди. У даний час дане кримінальне провадження знаходиться на розгляді у Хмільницькому міськрайонному суді. Особами, які мають право на отримання страхового відшкодування моральної шкоди у зв`язку із смертю ОСОБА_3 є мати - ОСОБА_1 та батько загиблого - ОСОБА_4 . В ході проведення розслідування страхового випадку відповідачем не здобуто, і відповідно не надано позивачу жодних доказів, які б підтверджували той факт, що позивачу спричинена шкода внаслідок непереборної сили або внаслідок умислу потерпілого. Також підтвердженням того, що шкода не заподіяна внаслідок непереборної сили чи умислу потерпілого є той факт, що кримінальне провадження розслідується за статтею 286 КК України, як дорожньо-транспортна пригода, і жодних підстав для перекваліфікації немає. Позивач вважає, що має всі підстави для відновлення свого порушеного права і одержання грошової компенсації за спричинену їй шкоду. Оскільки відповідальність водія за спричинену шкоду третім особам застрахована, позивач вирішила відновити своє порушене право шляхом одержання грошової компенсації за спричинену шкоду у вигляді страхового відшкодування саме від відповідача.

Враховуючи викладене, позивач просила стягнути з відповідача 36000 грн. страхового відшкодування, як грошову компенсацію за спричинену моральну шкоду та 17200 грн. страхового відшкодування, як грошову компенсацію за понесені витрати на поховання загиблого.

Рішенням Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 06 вересня 2021 року позов задоволено.

Стягнуто з АТ «СГ «ТАС» (приватне) на користь ОСОБА_1 36 000 (тридцять шість тисяч) гривень страхового відшкодування, як грошову компенсацію за спричинену моральну шкоду, 17 200 (сімнадцять тисяч двісті) гривень страхового відшкодування, як грошову компенсацію за понесені витрати на поховання загиблого.

Стягнуто з АТ «СГ «ТАС» (приватне) (приватне) на користь держави судовий збір у сумі 908 (дев`ятсот вісім) грн.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, АТ «СГ «ТАС» (приватне) подано апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповноту з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про відмову в задоволенні позовних вимог.

Основними доводами апеляційної скарги є те, що відповідно до пункту 3 частини першої статті 988 ЦК України страховик зобов`язаний у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату у строк, встановлений договором.

Відповідно до пункту 36.2 статті 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховик (МТСБУ) протягом 15 днів з дня узгодження ним розміру страхового відшкодування з особою, яка має право на отримання відшкодування, за наявності документів, зазначених у статті 35 цього Закону, повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду, але не пізніш як через 90 днів з дня отримання заяви про страхове відшкодування зобов`язаний: у разі невизнання майнових вимог заявника або з підстав, визначених статтями 32 та/або 37 цього Закону, - прийняти вмотивоване рішення про відмову у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати). Якщо дорожньо-транспортна пригода розглядається в цивільній, господарській або кримінальній справі, перебіг цього строку припиняється до дати, коли страховику (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) стало відомо про набрання рішенням у такій справі законної сили.

Позивач в порушення статті 33-1 та статті 35 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» не надав страховику всі документи, необхідні для прийняття рішення про здійснення страхового відшкодування, також не надав документального підтвердження того, що по справі спірного ДТП завершене провадження та прийняте рішення, яке набрало законної сили. Кримінальне розслідування за фактом спірного ДТП ще триває та особу винну у скоєному ДП не вставнолено. Відповідач відповідно до положень пункту 36.2 статті 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» повідомив позивача про неможливість прийняття рішення по справі та про призупинення перебігу строку прийняття рішення про здійснення страхового відшкодування та виплати його до моменту отримання страховиком рішення в кримінальному провадженні, яке набрало законної сили. Також повідомлено, що при наданні рішення, яке вступило в законну силу, розгляд справи страховиком буде відновлено і по справі буде прийнято відповідне рішення.

Отже відсутні підстави стягнення з відповідача страхового відшкодування на користь позивача згідно Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у зв`язку з відсутністю вироку суду в кримінальному провадженні або ухвали про закриття кримінального провадження, які набрали законної сили та вказували, що смерть потерпілого є прямим наслідком спірної ДТП.

Суд першої інстанції також безпідставно дійшов висновку про те, що позивач звільнена від сплати судового збору відповідно до пункту 2 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» з тих підстав, що позивач просив у позові стягнути страхове відшкодування, а не відшкодувати шкоду, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, а також смертю фізичної особи.

Судом першої інстанції було безпідставно відхилено клопотання АТ «СГ «ТАС» (приватне) про передачу справи на розгляд Святошинського районного суду м. Києва, за місцем знаходження відповідача відповідно до частини другої статті 27 ЦПК України та клопотання про зупинення провадження у справі до набрання законної сили судовим рішенням у кримінальній справі № 149/910/21.

Судом першої інстанції не було встановлено коло осіб, які мають право на відшкодування моральної шкоди, заподіяної смертю фізичної особи.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Справа розглядається в порядку частини першої статті 369 ЦПК України без повідомлення учасників справи. Згідно з частиною тринадцятою статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, апеляційний суд прийшов до наступних висновків.

За змістом частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає вимогам статті 263 ЦПК України.

У справі встановлено наступні обставини.

2 лютого 2021 року близько 19 год. 30 хв. в с. Широка Гребля Хмільницького району Вінницької області відбулась дорожньо-транспортна пригода, в якій водій ОСОБА_2 , керуючи автомобілем марки "ЗИЛ 131", державний номерний знак НОМЕР_1 , під час руху заднім ходом, скоїв наїзд на ОСОБА_3 , який загинув на місці події. За даним фактом 3 лютого 2021 року були внесені відомості до ЄРДР № 0000157 за ч. 2 ст. 286 КК України (а. с. 10). За результатами досудового розслідування даного кримінального провадження було складено обвинувальний акт, який затверджений прокурором Вінницької обласної прокуратури Веселовською О. О. 16 квітня 2021 року ( а. с. 11-18).

У обвинувальному акті у кримінальному провадженні № 0000157 за обвинуваченням ОСОБА_2 у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 286, ч. 1 ст. 135 КК України міститься висновок автотехнічної та транспортно - трасологічної експертизи № СЕ-19/102-21/2901-ІТ від 22 лютого 2021 року, згідно якого порушення ОСОБА_2 вимог п. п. 10.1, 12.3 ПДР України знаходяться у безпосередньому причинному зв`язку з наслідками ДТП у вигляді спричинення смерті ОСОБА_3 .

Згідно полісу № АР7296948, відповідальність водія транспортного засобу "ЗИЛ 131"з д.н.з. НОМЕР_1 застрахована АТ «СГ «ТАС» (приватне), який діяв на момент настання ДТП, а саме 2 лютого 2021 року. (а. с. 19).

Позивач була матір`ю загиблого 2 лютого 2021 року ОСОБА_3 (а. с. 20, 22).

Витрати, понесені позивачем на поховання сина становлять 17200 грн (а. с. 26-27).

24 лютого 2021 року представник позивача за довіреністю ОСОБА_5 (а. с. 25) повідомив відповідача про дорожньо-транспортну пригоду (а. с. 30), а також звернувся із заявами про виплату страхового відшкодування, пов`язаного із заподіяною моральною шкодою- 36 000 грн (1/2 частки) та витрат на поховання у розмірі 17200 грн (а. с. 31, 32).

9 березня 2021 року представник відповідача повідомив позивача та представника позивача за довіреністю про призупинення розгляду заяви на виплату відшкодування до набрання вироком у кримінальному провадженні законної сили (а. с. 34).

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що позовні вимоги є обґрунтованими, відсутність вироку суду відносно ОСОБА_2 не звільняє його від цивільно-правової відповідальності за завдану шкоду, відтак, відповідач незаконно зупинив виплату страхового відшкодування. Виплата за моральну шкоду, заподіяну смертю фізичної особи, становить 72000 грн. (12 місяців * 6 000 грн.), оскільки ДТП сталось 2 лютого 2021 року, згідно статті 8 ЗУ «Про державний бюджет України на 2021 рік» - мінімальний місячний розмір заробітної плати становить 6 000 грн. Оскільки, особами, які мають право на отримання страхового відшкодування моральної шкоди у зв`язку із смертю ОСОБА_3 є мати - ОСОБА_1 та батько загиблого - ОСОБА_4 , то позивачу, як матері загиблого належить 1/2 частки від загального розміру страхового відшкодування, що становить 36 000 гривень. З урахуванням встановленого п. 27.4 ст. 27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» суд прийшов до висновку, що належне до виплати позивачу страхове відшкодування витрат на поховання становить 17200 грн.

Висновок суду першої інстанції про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог зроблено за повного з`ясування обставин справи, правильного застосування норм матеріального та процесуального права, з огляду на наступне.

Відповідно до частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України.

У відповідності до частини другої, п`ятої статті 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Тобто, за змістом цієї норми, обов`язок по відшкодуванню шкоди покладається на власників (володільців) джерел підвищеної небезпеки, незалежно від вини водія, якщо він не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Отже, у відносинах між володільцем джерела підвищеної небезпеки, яким завдано шкоди, та третіми особами, яким володілець джерела підвищеної небезпеки завдав шкоди, діє принцип відповідальності володільця цього джерела незалежно від його вини.

Відповідно до статті 1167 ЦК України моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади АРК, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.

Статтею 1201 ЦК України передбачено, що особа, яка завдала шкоди смертю потерпілого, зобов`язана відшкодувати особі, яка зробила необхідні витрати на поховання та на спорудження надгробного пам`ятника, ці витрати.

Відповідно до частини другої статті 1168 ЦК України визначено, що моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю.

Відповідно до статті 979 ЦК України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

Згідно з частиною першою статті 990 ЦК України страховик здійснює страхову виплату відповідно до умов договору на підставі заяви страхувальника (його правонаступника) або іншої особи, визначеної договором, і страхового акта (аварійного сертифіката).

У разі звернення із заявою безпосередньо до суду, страховик з цього моменту має діяти відповідно до ст. 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», та не позбавлений можливості за відсутності заперечень проти позову, його визнати та сплатити страхове відшкодування.

Така правова позиція відповідає позиції ВС, викладеній у постанові від 05 лютого 2020 року у справі № 748/1893/18, постанові ВП ВС від 11 грудня 2019 року справі № 465/4287/15.

Щодо вимог про відшкодування моральної шкоди.

Відповідно до п. 27.3 ст. 27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховик (у випадках, передбачених підпунктами "г" і "ґ" пункту 41.1 та підпунктом "в" пункту 41.2 статті 41 цього Закону, - МТСБУ) відшкодовує моральну шкоду, заподіяну смертю фізичної особи, її чоловіку (дружині), батькам (усиновлювачам) та дітям (усиновленим). Загальний розмір такого страхового відшкодування (регламентної виплати) цим особам стосовно одного померлого становить 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законодавством на день настання страхового випадку, і виплачується рівними частинами.

Виплата за моральну шкоду, заподіяну смертю фізичної особи, становить 72000 грн. (12 місяців * 6 000 грн.), оскільки ДТП сталось 2 лютого 2021 року, згідно статті 8 Закону України «Про державний бюджет України на 2021 рік» мінімальний місячний розмір заробітної плати становить 6000 грн. Оскільки, особами, які мають право на отримання страхового відшкодування моральної шкоди у зв`язку із смертю ОСОБА_3 є мати - ОСОБА_1 та батько загиблого - ОСОБА_4 , то позивачу, як матері загиблого належить 1/2 частки від загального розміру страхового відшкодування, що становить 36 000 гривень.

Суд апеляційної інстанції вважає правомірним висновок місцевого суду про наявність правових підстав для відшкодування моральної шкоди.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що судом першої інстанції не було встановлено коло осіб, які мають право на відшкодування моральної шкоди, заподіяної смертю фізичної особи, суд апеляційної інстанції відхиляє, оскільки місцевим судом встановлено, що особами, які мають право на отримання страхового відшкодування моральної шкоди у зв`язку із смертю ОСОБА_3 є мати - ОСОБА_1 та батько загиблого - ОСОБА_4 ..

Щодо вимог про відшкодування витрат на поховання.

За вимогами пункту 27.4 ст. 27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховик (МТСБУ) відшкодовує особі, яка здійснила витрати на поховання та на спорудження надгробного пам`ятника, за умови надання страховику (МТСБУ) документів, що підтверджують такі витрати, та пред`явлення оригіналу свідоцтва про смерть. Загальний розмір такого відшкодування стосовно одного померлого не може перевищувати 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку.

Колегія суддів погоджується також з висновками суду першої інстанції про наявність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача витрат на поховання в розмірі 17200 грн., розмір яких підтверджений накладною № 8 від 04 лютого 2021 року та квитанцією до прибуткового касового ордеру від 04 лютого 2021 року (а. с. 26, 27).

Доводи апеляційної скарги про те, що відсутні підстави стягнення з відповідача страхового відшкодування на користь позивача згідно Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у зв`язку з відсутністю вироку суду в кримінальному провадженні або ухвали про закриття кримінального провадження, які набрали законної сили та вказували, що смерть потерпілого є прямим наслідком спірної ДТП, суд апеляційної інстанції відхиляє, з огляду на наступне.

Судом першої інстанції правильно встановлено, що факт настання страхового випадку ніким у справі не оспорюється та зафіксований правоохоронними органами. Станом на час розгляду справи у суді страхове відшкодування потерпілому страховиком не виплачено. Доказів непереборної сили або умислу померлого під час вчинення ДТП матеріали справи не містять.

У пункті 5 постанови Пленуму Верховного суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз`яснено, що обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Відповідно до пункту 6 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» від 01 березня 2013 року № 4 звернуто увагу судів на те, що обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини. Відповідно до частини четвертої статті 61 ЦПК України 2004 року вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов`язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою.

Згідно з частиною шостої статті 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що вказана процесуальна норма не дає підстав за будь-яких обставин вважати не винною у ДПТ особу, відносно якої не порушувалось кримінальної справи і не складався протокол про адміністративне правопорушення. У цьому випадку вину такої особи може бути підтверджено чи спростовано іншими належними і допустимими доказами, передбаченими ЦПК України (стаття 76 ЦПК України) (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 березня 2019 року у справі № 727/1881/16-ц).

Для отримання страхової виплати за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів протокол про адміністративне правопорушення та постанова про притягнення до адміністративної відповідальності не можуть бути єдиними доказами вини особи (постанова ВП ВС від 20 червня 2018 року у справі № 308/3162/15- ц (провадження № 14-178цс18)).

Про це свідчить також і позиція МТСБ України, викладена у п. 1 протоколу Президії МТСБ України № 153 від 27 квітня 2006 року, згідно якого постанова суду про накладення адміністративного стягнення не може розглядатися страховиком як єдиний і обов`язковий доказ існування підстав для притягнення особи, відповідальність якої застрахована, до цивільно-правової відповідальності. Цей документ суду має оцінюватися страховиком на рівні з іншими документальними доказами. Відсутність такого документа не може свідчити і про відсутність страхового випадку. На підставі зазначеного страховик має право прийняти рішення щодо виплати страхового відшкодування без наявності рішення суду про притягнення до адміністративної відповідальності особи, цивільно-правова відповідальність якої застрахована.

У обвинувальному акті у кримінальному провадженні № 0000157 за обвинуваченням ОСОБА_2 у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 286, ч. 1 ст. 135 КК України міститься висновок автотехнічної та транспортно - трасологічної експертизи № СЕ-19/102-21/2901-ІТ від 22 лютого 2021 року, згідно якого порушення ОСОБА_2 вимог п. п. 10.1, 12.3 ПДР України знаходяться у безпосередньому причинному зв`язку з наслідками ДТП у вигляді спричинення смерті ОСОБА_3 .

Положення пункту 36.2 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», яке регламентує підстави припинення страхових виплат, не поширюється на правовідносини, що виникли з договору добровільного страхування відповідальності, укладеного між сторонами (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2020 року у справі № 758/16044/16-ц).

Колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду про те, що відсутність вироку суду відносно ОСОБА_2 не звільняє його від цивільно-правової відповідальності за завдану шкоду, відтак, відповідач незаконно зупинив виплату страхового відшкодування.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що суд першої інстанції також безпідставно дійшов висновку про те, що позивач звільнена від сплати судового збору відповідно до пункту 2 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» з тих підстав, що позивач просив у позові стягнути страхове відшкодування, а не відшкодувати шкоду, заподіяну каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, а також смертю фізичної особи, суд апеляційної інстанції вважає безпідставними, оскільки позивач у даній категорії справи звільнений від сплати судового збору відповідно до пункту 2 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір».

Аргументи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції було безпідставно відхилено клопотання АТ «СГ «ТАС» (приватне) про передачу справи на розгляд Святошинського районного суду м. Києва, за місцем знаходження відповідача відповідно до частини другої статті 27 ЦПК України, суд апеляційної інстанції вважає необґрунтованими, оскільки відповідно до частини третьої статті 28 ЦПК України позови про відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи, чи шкоди, заподіяної внаслідок вчинення кримінального правопорушення, можуть пред`являтися також за зареєстрованим місцем проживання чи перебування позивача або за місцем заподіяння шкоди.

Суд апеляційної інстанції вважає також безпідставними твердження в апеляційній скарзі, що суд першої інстанції необґрунтовано відхилив клопотання про зупинення провадження у справі до набрання законної сили судовим рішенням у кримінальній справі № 149/910/21. Колегія суддів вважає правомірною відмову суду першої інстанції у задоволенні клопотання відповідача про зупинення провадження у справі.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Згідно з статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи наведене, апеляційний суд вважає, що зазначені в апеляційній скарзі аргументи суттєвими не являються та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Щодо розподілу судових витрат.

Беручи до уваги положення частини тринадцятої статті 141, підпункту в пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, а також те, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, відтак судовий збір сплачений відповідачем за подання апеляційної скарги слід залишити за відповідачем.

Керуючись частиною четвертою статті 258, частиною першою статті 259, статтями 367, 369, 374, 375, 382, 384, 389 ЦПК України, суд апеляційної інстанції, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Страхова група «ТАС» (приватне) залишити без задоволення.

Рішення Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 06 вересня 2021 рокуу справі за позовом ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Барнич Володимир Миколайович, до Акціонерного товариства «Страхова група «ТАС» (приватне) про відшкодування шкоди, заподіяної смертю фізичної особизалишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною, касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Головуючий суддя Л. О. Голота

Судді: Т. О. Денишенко

В. П. Рибчинський