Справа номер 2-5046/11 Головуючий суду першої інстанції - Гуденко О. А.
Провадження номер 22-ц/812/224/21 Доповідач суду апеляційної інстанції - Локтіонова О. В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 лютого 2021 року м.Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого - Локтіонової О. В.,

суддів: Колосовського С. Ю., Ямкової О. О.,

із секретарем судового засідання - Цуркан І. І.,

за участі:

представника позивача - Олійник А. О.,

представника відповідача - Носова О. М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , яка подана через його представника ОСОБА_2 , на рішення Центрального районного суду м.Миколаєва від 16 листопада 2020 року, ухвалене за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Геліос» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

У С Т А Н О В И В:

23 серпня 2011 року публічне акціонерне товариство «Кредитпромбанк» подало до суду зазначений позов до ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , який обґрунтовувало наступним.

24 березня 2008 року між ПАТ «Кредитпромбанк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір №23/030/08-ZKLN, за умовами якого відповідач отримав кредит в сумі 800 000 грн зі сплатою 16% річних строком до 23 листопада 2017 року.

З метою забезпечення виконання ОСОБА_1 зобов`язань за кредитним договором між ПАТ «Кредитпромбанк» та ОСОБА_3 укладено договір поруки, за яким останній зобов`язувався солідарно відповідати перед Банком за повне та своєчасне виконання зобов`язань за кредитним договором.

ПАТ «Кредитпромбанк» вказувало, що ОСОБА_1 належним чином взятих на себе зобов`язань не виконував, внаслідок чого станом на 09 серпня 2011 року утворилася заборгованість в сумі 801 200,87 грн, яка складається з заборгованості по сплаті процентів в сумі 128 075,57 грн, заборгованості по кредиту в сумі 620 689,66 грн, пені за несвоєчасну сплату процентів у період з 13 грудня 2010 року по 09 серпня 2011 року в сумі 15 617,50 грн, пені за несвоєчасну сплату кредиту у період з 13 грудня 2010 року по 09 серпня 2011 року в сумі 12 818,14 грн, а також штрафу за ненадання документів, передбачених кредитним договором, в сумі 24 000 грн.

Посилаючись на зазначені обставини, ПАТ «Кредитпромбанк» просило стягнути з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 вищезазначену заборгованість за кредитним договором у солідарному порядку.

Заочним рішенням Центрального районного суду м.Миколаєва від 17 вересня 2012 року, з урахуванням ухвали від 30 жовтня 2012 року про виправлення описки, позов було задоволено у повному обсязі.

Ухвалами Центрального районного суду м.Миколаєва від 24 грудня 2015 року та 03 листопада 2016 року замінено стягувача у виконавчих провадженнях на ПАТ «Дельта Банк».

Ухвалою Центрального районного суду м.Миколаєва від 27 вересня 2019 року заочне рішення Центрального районного суду м.Миколаєва від 17 вересня 2012 року скасоване, а справу призначено до розгляду.

Ухвалою Центрального районного суду м.Миколаєва від 13 січня 2020 року залучено до участі у справі правонаступника ПАТ «Дельта Банк» - ТОВ «Фінансова компанія «Геліос».

Ухвалою Центрального районного суду м.Миколаєва від 16 листопада 2020 року провадження у справі в частині позовних вимог до ОСОБА_3 закрито у зв`язку з його смертю.

ОСОБА_1 проти задоволення позову заперечував та вказував, що Банком не доведено надання йому кредитних коштів у обумовленій договором сумі та наявність заборгованості за договором, просив призначити у справі судову почеркознавчу експертизу щодо заяви про видачу готівки №82_2.

11 липня 2020 року представник відповідача відкликав клопотання про призначення експертизи, бо позивачем не було надано оригіналу вказаної заяви.

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 16 листопада 2020 року позов ТОВ «Фінансова компанія «Геліос» задоволено.

З ОСОБА_1 на користь позивача стягнуто заборгованість за кредитним договором в сумі 801 200,87 грн, яка складається з заборгованості по сплаті процентів в сумі 128 075,57 грн, заборгованості по кредиту в сумі 620 689,66 грн, пені за несвоєчасну сплату процентів в сумі 15 617,50 грн, пені за несвоєчасну сплату кредиту в сумі 12 818,14 грн та штрафу за ненадання документів в сумі 24 000 грн.

Крім того, з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Фінансова компанія «Геліос» стягнуто судові витрати в сумі 1820 грн.

Ухвалюючи таке рішення, суд першої інстанції виходив із того, що позивач належними та допустимими доказами довів факт надання ОСОБА_1 кредиту у сумі 800 000 грн, факт невиконання ним умов договору та наявності заявленої ним у позові заборгованості за кредитним договором.

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1 через свого представника подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на невірну оцінку судом доказів та визначення їх допустимості та як наслідок порушення судом норм матеріального та процесуального права просив рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

ТОВ «Фінансова компанія «Геліос» подала відзив на апеляційну скаргу, у якому наголошувало на безпідставності доводів скарги та законності й обґрунтованості рішення суду.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Згідно з частинами першою та другою статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Відповідно до ч.2 ст.1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Частина 1 статті 1048 ЦК України передбачає, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

В разі порушення зобов`язання наступають наслідки, визначені ст.611 ЦК України та умовами договору. Зокрема, кредитор має право вимагати відшкодування збитків та сплати неустойки.

Пункт 23 частини першої статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів», у редакції на час виникнення спірних правовідносин, визначає, що споживчий кредит - це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції.

10 червня 2017 року набрав чинності Закон України «Про споживче кредитування», який визначає загальні правові та організаційні засади споживчого кредитування в Україні. Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування» (стаття 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, чинній з 10 червня 2017 року). Отже, регулювання правовідносин банку зі споживачем щодо кредитування для споживчих потреб до 10 червня 2017 року відбувалося з урахуванням приписів Закону України «Про захист прав споживачів». З 10 червня 2017 року на ці відносини поширюється Закон України «Про споживче кредитування», а у частині, що йому не суперечить, - також Закон України «Про захист прав споживачів».

Визначаючи зміст правовідносин, які виникли між сторонами кредитного договору, суди повинні встановити: на які потреби було надано кредит, чи здійснювалось кредитування з метою задоволення боржником особистих економічних та побутових потреб. Установивши, що кредитування здійснювалось на споживчі потреби, суд повинен застосувати до встановлених правовідносин законодавство щодо захисту прав споживачів (висновок Верховного Суду України, висловлений у постанові від 14 вересня 2016 року у справі № 6-223цс16).

Якщо кредитодавець згідно з договором про надання споживчого кредиту одержує внаслідок порушення споживачем умов договору право на вимогу повернення споживчого кредиту, строк виплати якого ще не настав, або на вилучення продукції чи застосування іншої санкції, він може використати таке право лише у разі: 1) затримання сплати частини кредиту та/або відсотків щонайменше на один календарний місяць; або 2) перевищення сумою заборгованості суми кредиту більш як на десять відсотків; або 3) несплати споживачем більше однієї виплати, яка перевищує п`ять відсотків суми кредиту; або 4) іншого істотного порушення умов договору про надання споживчого кредиту. Якщо кредитодавець на основі умов договору про надання споживчого кредиту вимагає здійснення внесків, строк сплати яких не настав, або повернення споживчого кредиту, такі внески або повернення споживчого кредиту можуть бути здійснені споживачем протягом тридцяти календарних днів з дати одержання повідомлення про таку вимогу від кредитодавця. Якщо протягом цього періоду споживач усуне порушення умов договору про надання споживчого кредиту, вимога кредитодавця втрачає чинність (частина десята статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» станом на 09 серпня 2011 року).

Наведені приписи дають підстави вважати, що частина десята статті 11 зазначеного Закону у редакції, що була чинною до 10 червня 2017 року, встановила обов`язковий досудовий порядок врегулювання питання дострокового повернення коштів за договором про надання споживчого кредиту.

Велика Палата Верховного Суду у правовій позиції, викладеній у постанові від 26 травня 2020 року у справі №638/13683/15-ц зазначила, що звернення до суду з позовом про дострокове повернення коштів за договором про надання споживчого кредиту не замінює визначений вказаним Законом порядок. Якщо кредитодавець звертається до суду з таким позовом, не виконавши вимоги частини десятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, чинній до 10 червня 2017 року, не дотримавши передбачений зазначеним договором порядок, який не має погіршувати порівняно із цим Законом становище споживача, то в останнього як у позичальника відсутній обов`язок достроково повернути кошти за договором про надання споживчого кредиту, а у суду відсутня підстава для задоволення відповідного позову у частині, яка стосується дострокового стягнення коштів за таким договором.

Суд, установивши, що кредитування відбулося для задоволення споживчих потреб позичальника, має застосувати до встановлених правовідносин приписи, які регулюють відносини споживчого кредитування, зокрема частини десятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, чинній до 10 червня 2017 року, в якій був встановлений обов`язковий досудовий порядок врегулювання питання дострокового повернення коштів за договором про надання споживчого кредиту.

Порушення позивачем визначеного кредитними договорами порядку направлення юридично значимих повідомлень, факт отримання яких адресатами суди не встановили, не може мати наслідком покладення на відповідачів тягаря дострокового погашення заборгованості за кредитними договорами.

З матеріалів справи вбачається, що 23 березня 2008 року ОСОБА_1 звернувся до ПАТ «Кредитпромбанк» (далі - ПАТ «Кредитпромбанк» або Банк) із заявою про надання невідновлювальної кредитної лінії в сумі 800 000 грн строком на 116 місяців до 23 листопада 2023 року під 16% річних на споживчі цілі.

До написання вказаної заяви 17 березня 2008 р. він подав до Банку анкету, де висловив бажання отримати кредит на господарчі потреби у сумі 800 000 грн (т.3 а.с.90-96).

24 березня 2008 року між ПАТ «Кредитпромбанк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір №23/030/08-ZKLN, за умовами якого відповідач отримав кредит в сумі 800 000 грн на споживчі цілі строком до 23 листопада 2017 року зі сплатою 16% річних, а у випадку невиконання умов договору - пені, а також штрафу за ненадання щорічно договору страхування заставленого майна чи особистого страхування у розмірі 3% від суми отриманого кредиту.

Погашення заборгованості згідно з умовами договору повинно було відбуватися щомісячно до 11 числа у сумі 6896,55 грн.

Пункт 4.6 кредитного договору визначає право Банку на дострокове повернення кредиту у разі недотримання позичальником умов договору. У цьому випадку Банк рекомендованим листом надсилає на адресу позичальника, зазначену в розділі 8 цього договору письмове повідомлення-вимогу, де зазначає термін для дострокового повернення кредиту та сплати нарахованих процентів за користування ним. У разі невиконання позичальником вимоги Банку щодо дострокового повернення суми кредиту та нарахованих процентів, що міститься в письмовому повідомленні-вимозі Банку, в термін, визначений таким письмовим повідомленням-вимогою, остаточний термін повернення кредиту, визначений п. 1.1 цього договору, змінюється. Таким терміном буде вважатися термін, визначений Банком у Письмовому повідомленні-вимозі, при настанні якого позичальник має виконати вимогу Банку щодо дострокового повернення кредиту та сплати процентів. При цьому сторони досягли згоди, що така зміна остаточного терміну повернення кредиту, визначеного п.1.1 цього договору, яка є наслідком настання обставин, визначених пунктом 4.6 цього договору, настає без укладення між сторонами будь-яких додаткових угод до цього договору.

Вказані кошти згідно з умовами договору були зараховані на позичковий рахунок ОСОБА_1 № НОМЕР_1 , що підтверджується випискою по рахунку.

Забезпеченням виконання зобов`язань за договором була визначена іпотека земельної ділянки кадастровий номер :21:000:0604 загальною площею 2 га з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, що розташована в межах території Коларівської сільської ради Жовтневого району Миколаївської області та належить майновому поручителю ОСОБА_4 на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЕ №923013 від 2 квітня 2008 р. (т.3 а.с.71-72).

Видача кредитних коштів була здійснена Банком з зазначеного рахунку на підставі заяв на видачу готівки №82_2 на суму 300 000 грн та №82_28 на суму 500 000 грн.

ОСОБА_1 заперечував свій підпис на заяві про отримання 300 000 грн та наголошував на тому, що кредитний договір він уклав за проханням ОСОБА_3 , який і розпоряджався отриманими кредитними коштами.

Після отримання коштів ОСОБА_1 протягом 2008-2010 років здійснював погашення кредиту, в тому числі у 2008 році щомісячно сплачував кредитні кошти у сумі 6896,55 грн (вказаний щомісячний розмір передбачений умовами договору, виходячи з отриманих кредитних коштів у розмірі 800 000 грн).

За такого, колегія суддів відхиляє доводи відповідача про неотримання ним кредитних коштів у сумі 800 000 грн.

Посилання відповідача на розбіжність номерів рахунків у виписках по рахунках на його ім`я та кредитному договорі, що може свідчити про недостовірність відображеної інформації у виписках, бо вони протирічать умовам кредитного договору, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки протягом дії договору змінювалися кредитори, а отже могла відбуватися зміна рахунків. Визначальним у даному випадку є відсутність заборгованості перед кредитором по кредитному договору, що відповідачем не доведено.

Єдиним договором страхування заставного майна був від 25 березня 2008 р. Інших договорів матеріали справи не містять.

25 червня 2011 року ПАТ «Кредитпромбанк» надіслало ОСОБА_1 , який був зареєстрований у АДРЕСА_1 , за адресою АДРЕСА_2 , що не є місцем реєстрації позичальника, повідомлення із вимогою сплати всієї заборгованості за кредитним договором у строк до 20 липня 2011 року (т.1 а.с.24).

Отже, неможна вважати, що Банк дотримався вимог кредитного договору про наявність в нього права на дострокове стягнення кредиту.

Відповідно до наданого позивачем розрахунку, станом на 09 серпня 2011 року заборгованість ОСОБА_1 за кредитним договором становила 801 200,87 грн та складалася з заборгованості по кредиту в сумі 620 689,66 грн, заборгованості по сплаті процентів в сумі 128 075,57 грн, пені за несвоєчасну сплату процентів в сумі 15 617,50 грн, пені за несвоєчасну сплату кредиту в сумі 12 818,14 грн та штрафу за ненадання документів в сумі 24 000 грн.

Заочним рішенням Жовтневого районного суду Миколаївської області від 24 січня 2012 року, яке набрало чинності 27 березня 2012 року, звернуто стягнення на предмет іпотеки - земельну ділянку з кадастровим номером :21:000:0604 загальною площею 2 га з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, що розташована в межах території Коларівської сільської ради Жовтневого району Миколаївської області та належить майновому поручителю ОСОБА_4 на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЕ №923013 від 2 квітня 2008 р. в рахунок погашення заборгованості на користь ПАТ «Кредитпромбанк» в загальній сумі 801 200,87 грн за договором від 24 березня 2008 року, укладеним між ОСОБА_1 та ПАТ «Кредитпромбанк» шляхом продажу іпотечного майна з прилюдних торгів зі встановленням початкової ціни - 2 133 500 грн (т.3 а.с.71-72).

Згідно з інформацією про виконавче провадження 24 жовтня 2019 року приватний виконавець Баришніков А. Д. виніс постанову про повернення виконавчого документу стягувачу на підставі п.3 ч.1 ст.37 Закону України «Про виконавче провадження» (стягувач відмовився залишити за собою майно боржника, нереалізоване під час виконання рішення) (т.3 а.с.87-88).

Відповідно до статей 79, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За правилами статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Проаналізувавши викладене, колегія суддів вважає, що висновок районного суду про наявність у позивача права на дострокове стягнення з ОСОБА_1 кредитних коштів є помилковим, оскільки дослідженими доказами доведено, що не було дотримано вимог кредитного договору та Закону України «Про захист прав споживачів» про дострокове стягнення коштів.

Позивачем хоча і було направлено вимогу на ім`я відповідача, але це було зроблено не за адресою його реєстрації, яка вказана в тому числі в умовах кредитного договору.

За такого, у позивача виникло тільки право на стягнення з відповідача заборгованості, яка утворилася у нього станом на 09 серпня 2011 року (строк, вказаний у позовних вимогах), що становить 290 956,02 грн, яка складається з заборгованості по сплаті процентів в сумі 128 075,57 грн, заборгованості по кредиту в сумі 110 444,84 грн, пені за несвоєчасну сплату процентів у період з 13 грудня 2010 року по 09 серпня 2011 року в сумі 15 617,50 грн, пені за несвоєчасну сплату кредиту у період з 13 грудня 2010 року по 09 серпня 2011 року в сумі 12 818,14 грн, а також штрафу за ненадання документів, передбачених кредитним договором, в сумі 24 000 грн.

Доводи відповідача про те, що не доведено належними доказами отримання ним кредитних коштів у сумі 800 000 грн, а також факту підписання ним заяви про видачу готівки на суму 300 000 грн, колегія суддів відхиляє.

Сукупністю досліджених доказів, оцінку яким колегія суддів дала вище, вказані факти є доведеними.

За такого, колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду підлягає зміні.

З відповідача на користь позивача слід стягнути заборгованість за кредитним договором №23/030/08-ZKLN від 24 березня 2008 року станом на 09 серпня 2011 року у сумі 290 956,02 грн та судовий збір за розгляд справи в суді першої інстанції на підставі ст.141 ЦПК України у сумі 655,20 грн., оскільки позов було задоволено на 36%.

Оскільки апеляційна скарга ОСОБА_1 була задоволена частково, то позивач повинен відшкодувати відповідачу судовий збір за розгляд справи в суді апеляційної інстанції у сумі 1632 грн.

Керуючись ст.374, 376, 382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана через його представника ОСОБА_2 , задовольнити частково.

Рішення Центрального районного суду м.Миколаєва від 16 листопада 2020 року змінити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Геліос» заборгованість за кредитним договором №23/030/08-ZKLN від 24 березня 2008 року у сумі 290 956,02 грн, яка складається з заборгованості по сплаті процентів в сумі 128 075,57 грн, заборгованості по кредиту в сумі 110 444,84 грн, пені за несвоєчасну сплату процентів в сумі 15 617,50 грн, пені за несвоєчасну сплату кредиту в сумі 12 818,14 грн, штрафу в сумі 24 000 грн, а також судові витрати у сумі 655,20 грн.

Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Геліос» на користь ОСОБА_1 судовий збір за розгляд справи в суді апеляційної інстанції у сумі 1632 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняттяі у випадках, передбачених ст.389 ЦПК України, може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий О. В. Локтіонова

Судді С. Ю. Колосовський

О. О. Ямкова

Повний текст постанови складено 03 лютого 2021 року.