УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 листопада 2021 року м. Запоріжжя

Суддя Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя Стеценко А.В., розглянувши заяву представника ОСОБА_1 адвоката Працевитого Геннадія Олександровича про забезпечення позову до подання позовної заяви,

ВСТАНОВИВ:

30.11.2021 адвокат Працевитий Г.О., який діє в інтересах ОСОБА_1 подав до суду заявою про забезпечення позову шляхом зупинення стягнення за виконавчим написом № 16801, вчиненим 14.08.2020 приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Гораєм О.С. про стягнення з ОСОБА_2 заборгованості на користь ТОВ «Вердикт Капітал» у розмірі 19633 грн. 65 коп.

Вивчивши заяву та додані до неї документи, суд доходить висновку, що вона не відповідає вимогам, встановленим ст. 151 Цивільного процесуального кодексу України (далі за текстом ЦПК України), з огляду на наступне.

Вимоги до змісту та форми зави про забезпечення позову визначені у ст. 151 ЦПК України, зокрема, ч. 6 зазначеної статті передбачено, що до заяви додаються документи, що підтверджують сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі.

Підпункт 4 п. 1 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» передбачено, що за подання до суду заяви про забезпечення доказів сплачується судовий збір в розмірі 0,2 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що станом на 01 січня 2021 року становить 454 грн. 00 коп.

Заявником до заяви не додано документи, що підтверджують сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі. Натомість, заявник як на підставу звільнення від сплати судового збору посилається на положення Закону України «Про захист прав споживачів».

Разом з тим, системний аналіз положень Закону України «Про захист прав споживачів» доводить, що для того, щоб особа була звільнена від сплати судового збору, недостатньо зазначити, що це є позов про захист прав споживачів, оскільки такий позов повинен містити предмет та обставини, які вказують на порушення прав позивача як споживача послуг. Тобто, предмет та підстави позову повинні вказувати на те, що такий позов пов`язаний з порушенням права споживача, з зазначенням такого права та способу захисту відповідно до положень, передбачених Законом України «Про захист прав споживачів».

Закону України «Про захист прав споживачів», відповідно до його преамбули, регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів.

Відповідно до п. 22 ст. 1 зазначеного закону споживачем є фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 10.10.2011 № 15-рп/2011 положення п.п. 22, 23 ст. 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у взаємозв`язку з положеннями ч. 4 ст. 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Разом з тим, предметом позову, з яким позивач має намір звернутись до суду є визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню.

Вчинення виконавчого напису нотаріусом - це нотаріальна дія, яка полягає в посвідченні права стягувача на стягнення грошових сум. При цьому нотаріус не встановлює прав або обов`язків учасників правовідносин, не визнає і не змінює їх та не вирішує по суті питань права, а лише підтверджує, що таке право виникло в стягувача раніше. Порядок вчинення нотаріусами виконавчих написів регулюється Законом України «Про нотаріат» та Порядком вчинення нотаріальних дій.

Отже, норми Закону України «Про захист прав споживачів» не поширюється на правовідносини, що виникають з приводу визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, тому позивач за подання заяви про забезпечення позову в справі про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, зобов`язаний сплатити судовий збір у встановлених порядку і розмірі, або надати суду документи, що підтверджують підстави звільнення від сплати судового збору відповідно до закону.

Крім того, ані з поданої заяви, ані з доданих до неї документів неможливо встановити чи укладались між заявником та ТОВ «Вердікт Капітал» договори споживчого кредитування.

Право на звернення до суду не є абсолютним і на цьому неодноразово зауважував Європейський суд з прав людини, оскільки певна визначена процедура звернення за захистом свого порушеного, невизнаного або оспорюваного права повинна бути передбачена нормами національного законодавства. За таких обставин кожна особа, звертаючись до суду із позовом, повинна дотримуватися порядку (рішення Європейський суд з прав людини в справі «Голдер проти Великої Британії» від 21.12.1975).

Відповідно до ч. 10 ст. 153 ЦПК України суд, встановивши, що заяву про забезпечення позову подано без додержання вимог статті 151 цього Кодексу, повертає її заявнику без розгляду, про що постановляє ухвалу.

З урахуванням вищевикладеного, заява про забезпечення позову підлягає поверненню заявнику без розгляду.

Керуючись статтями 151, 153, 259-261 ЦПК України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Заяву представника ОСОБА_1 адвоката Працевитого Геннадія Олександровича про забезпечення позову до подання позовної заяви повернути заявнику без розгляду.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею, проте може бути оскаржена до Запорізького апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня складання повного тексту ухвали.

Учасник справи, якому повна ухвала суду не була вручена у день її складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

Суддя А.В. Стеценко