Єдиний унікальний номер 236/2942/20
Номер провадження 22-ц/804/276/21
Головуючий у 1 інстанції Бєлоусов А.Є. Єдиний унікальний номер 236/2942/20
Доповідач Папоян В.В. Номер провадження 22-ц/804/276/21
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 лютого 2021 року Донецький апеляційний суд в складі:

судді-доповідача Папоян В.В.

суддів Агєєва О.В., Корчистої О.І.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін в м.Бахмуті Донецької області за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Краснолиманського міського суду Донецької області від 06 жовтня 2020 року цивільну справу №236/2942/20 за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення заборгованості по заробітній плати, вихідної допомоги при звільненні та компенсації за втрату частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів її виплати (головуючий у 1 інстанції суддя Бєлоусов А.Є., повний текст рішення складено 06 жовтня 2020 року),

В С Т А Н О В И В :

У серпні 2020 року позивач звернулась з позовом до АТ «Українська залізниця» про стягнення заробітної плати. В обґрунтування вимог зазначила, що перебувала у трудових відносинах з ДП «Донецька залізниця» з 1981 року та з 25 липня 2016 року зарахована до особового складу структурного підрозділу «Луганська дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця». Наказом від 31 березня 2017 року її звільнено з роботи на підставі ст. 38 КЗпП України за власним бажанням. При звільненні відповідач не здійснив повний розрахунок.

Просила стягнути з відповідача заборгованість по заробітній платі за період з 01 березня по 31 жовтня 2016 року в сумі 18577,82 грн; заборгованість з оплати праці за березень 2017 рік у загальній сумі 24756,21 грн (до якої входить частина заробітної плати за березень 2017 року, одноразова грошова допомога при звільненні, компенсація за невикористані дні відпустки); компенсацію втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів їх виплати.

Рішенням Краснолиманського міського суду Донецької області від 06 жовтня 2020 року позовні вимоги було задоволено частково. Стягнуто з АТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 , одноразову грошову допомогу при звільненні в сумі 23725 грн. 80 коп. та компенсацію втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати в сумі 6263 грн. 61 коп. із зобов`язанням утримати з цієї суми податки та інші обов`язкові платежі. В іншій частині позову відмовлено, також вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Не погодившись з рішенням суду у частині відмови у позові, позивач подала апеляційну скаргу, у якій просила рішення суду в частині відмови у стягненні з відповідача на користь позивача заборгованості по заробітної плати за період з 01 травня по 31 жовтня 2016 року, оплати роботи у березні 2017 року та компенсації за невикористані дні відпустки при звільненні скасувати і ухвалити нове рішення, яким задовольнити вимоги позовної заяви. Також просила змінити рішення в частині стягнення компенсації втрати частини заробітної плати за порушення термінів її виплати відповідно до результатів розгляду апеляційної скарги.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що висновок суду першої інстанції щодо відмови у стягненні заробітної плати за період роботи з 01 травня по 31 жовтня 2016 року з тих підстав, що АТ «Укрзалізниця» не є правонаступником ДП «Донецька залізниця» є помилковим. Також вважає не обґрунтованою відмову у стягненні частини виплат за березень 2017 року. Зазначає, що відповідачем не надано доказів на спростування наведених нею розрахунків, які підтверджуються матеріалами.

Відповідно до ст. 368 та ч.ч.1, 3 ст. 369 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою, в судовому засіданні без повідомленням учасників справи.

Ухвалою Донецького апеляційного суду від 02 лютого 2021 року справу призначено до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами.

Оскільки апеляційним судом не приймалось рішення про виклик учасників справи для надання пояснень у справі та зважаючи на те, що предметом апеляційного оскарження є рішення у справі, що стосується трудових відносин, ціна позову у якій не перевищує 100 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розгляд якої відповідно до п.1 ч.4 ст. 274 ЦПК України здійснюється в порядку спрощеного позовного провадження, то справа розглядатиметься в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами (у письмовому провадженні).

Відповідно до частини 1 ст. 367 ЦПК України та п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2008 року № 12 «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» апеляційний суд перевіряє законність та обґрунтованість судового рішення лише в оскаржуваній частині і відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновки щодо неоскарженої частини. Позивачем рішення оскаржується лише в частині відмови у задоволенні позовних вимог. В інший частині сторонами рішення не оскаржено.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Частиною першою статті 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Спірні правовідносини врегульовані Кодексом Законів про Працю України, Законом України «Про оплату праці», відповідно до яких врегульовано порядок нарахування та виплати заробітної плати працівникам, з якими укладено трудовий договір.

Згідно зі ст. 1 Закону України «Про оплату праці», ч.1 ст. 94 КЗпП України, заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується.

Відповідно до ст. 113 КЗпП України час простою не з вини працівника оплачується з розрахунку не нижче від двох третин тарифної ставки встановленого працівникові розряду (окладу). Про початок простою, крім простою структурного підрозділу чи всього підприємства, працівник повинен попередити власника або уповноважений ним орган чи бригадира, майстра, інших посадових осіб. За час простою, коли виникла виробнича ситуація, небезпечна для життя чи здоров`я працівника або для людей, які його оточують, і навколишнього природного середовища не з його вини, за ним зберігається середній заробіток.

Під час розгляду справи судом першої інстанції встановлено, що згідно записів в трудовій книжці позивач працювала на різних посадах у відділеннях ДП «Донецька залізниця», зокрема у комерційному відділі Луганської дирекції залізничних перевезень. Згідно наказу №303 від 15.04.2016 року 25.07.2016 року Луганська дирекція залізничних перевезень ДП «Донецька залізниця» реорганізована шляхом злиття у Луганська дирекція залізничних перевезень регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця». Наказом №78/ОС від 22 липня 2016 року з 25.07.2016 року було продовжено дію трудового договору з позивачем.

Наказом начальника СП «Луганська дирекція залізничних перевезень» від 16.03.2017 року № 58-ДН було встановлено початок простою у всіх виробничих підрозділах дирекції з 20.03.2017 року. Пунктами 2 - 4 цього наказу визначено, що на час простою встановити щоденний режим роботи згідно діючих Правил внутрішнього трудового розпорядку та зобов`язати всіх працівників дирекції, які заходяться у простої, з`являтися на свої робочі місця, та розписуватися на початку та наприкінці робочого дня в «Журналі обліку приходу - уходу працівників, які знаходяться на простої». Призначено відповідальними за облік працівників, які знаходяться на простої. За пунктом 4 наказу на весь період простою працівникам в табелі обліку використання робочого часу проставляти літерний код «П», оплату за час простою не з вини працівника провести з розрахунку двох третин тарифної ставки встановленого працівникові розряду (окладу) за весь час простою згідно графіку роботи.

Відповідно до табелів обліку використання робочого часу за період з травня по жовтень 2016 року (які підписані відповідальними особами ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , керівником структурного підрозділу ОСОБА_4 , працівником кадрової служби ОСОБА_5 ) убачається, що позивач за травень 2016 року відпрацювала 10 днів, за червень 2016 року - 12 днів, за липень 2016 року - 5 днів, за серпень 2016 року - 12 днів, за вересень 2016 року - 22 дні, жовтень 2016 року - 20 днів.

Згідно з наявними в матеріалах справи копіями розрахункових листів за травень 2016 року позивачу нарахована 3362,85 грн. (до виплати 2723,91 грн.), за червень 2016 року - 0 грн. (до виплати 0 грн.), за липень 2016 року - 5613,97 грн. (до виплати 4547,32 грн.)

Дані щодо днів виходу, зазначені у наданих розрахункових листках за період з травня по липень 2016 року співпадають з даними, що зазначені у зазначені у табелях обліку робочого часу.

Згідно з наказом (розпорядженням) СП «Луганська дирекція залізничних перевезень» РФ «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця» про припинення трудового договору № 21-ОС від 31.03.2017 ОСОБА_1 (табельний номер 0459) з 31.03.2017 року звільнена з посади комерційного ревізора комерційного відділу виробничого штату Луганської дирекції залізничних перевезень за ст.38 КЗпП України за власним бажанням, про що також зроблений запис у її трудовій книжці. Згідно із наказом про припинення трудового договору при звільненні позивачу сплачується компенсація за 13 днів відпустки та вихідна допомога у розмірі трьох середньомісячних заробітків. Даний наказ підписаний начальником дирекції залізничних перевезень О.В. Свірін.

Вказані обставини справи підтверджуються матеріалами справи.

Крім того, відповідно до копії табелю обліку використання робочого часу за березень 2017 року, якій підписаний відповідальною особою та керівником структурного підрозділу, позивач у березні 2017 року відпрацювала 10 днів та 12 днів знаходилась у простої.

Згідно із розрахунковим листом (табуляграми) позивачу за березень 2017 року нарахована сума 33822,81 грн, у тому числі: погодинна оплата (код 4) - 2550,12 грн., вислуга років (код 86) - 1020,05 грн., компенсація за невикористані дні відпочинку (код 308) - 3542,11 грн., оплата простоїв (код 340) - 2066,02 грн., одноразове заохочення (код 387) - 300,00 грн., матеріальна допомога система (код 393) - 618,71 грн., а всього - 10097,01 грн., та допомога при виході на пенсію (код 672) - 23725,80 грн. До виплати зазначено - 24576, 21 грн.

Згідно відомостей Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про суми виплачених доходів за березень 2017 року ОСОБА_1 нарахована 10097,01 грн. зі сплатою страхових внесків за 31 день, за квітень - жовтень 2016 нарахування відсутні.

За таких обставин, ухвалюючи рішення щодо відмови у стягненні заборгованості по оплаті праці за час простою за березень 2017 року та компенсації за невикористану відпустку, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що позивачем не доведено наявність заборгованості за цей період, а доводи щодо невиплати їй заробітної плати за березень 2017 року спростовується наявними у справі доказами, зокрема індивідуальними відомостями про застраховану особу форми ОК-5.

Апеляційний суд погоджується з таким висновком суду першої інстанції, оскільки як вбачається з матеріалів справи, суд правильно встановив правовідносини, які склалися між сторонами та надав їм належну оцінку.

Виходячи з положень Кодексу Законів про працю України, Закону України «Про оплату праці», заробітна плата працівникам виплачується за умови виконання ними своїх функціональних обов`язків на підставі укладеного трудового договору з дотриманням установленої правилами внутрішнього трудового розпорядку тривалості щоденної (щотижневої) роботи за умови провадження підприємством господарської діяльності.

Нарахування та виплата заробітної плати працівникам проводиться на підставі документів з первинного обліку праці та заробітної плати: штатний розклад, розцінки та норми праці, накази та розпорядження (на виплату премій, доплат, надбавок тощо), табель обліку використаного часу, розрахункова-платіжна відомість.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Та відповідно до ч.3, 4 ст. 12 та ст. 81 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу для своїх вимог; кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК).

Таким чином, при з`ясуванні, якими доказами кожна сторона буде обґрунтовувати свої доводи чи заперечення щодо невизнаних обставин, суд повинен виходити з принципу змагальності цивільного процесу, за яким кожна сторона несе обов`язки щодо збирання доказів і доказування тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, якщо інше не встановлено процесуальним законом.

Згідно положень ст. ст. 115, 116 КЗпП України, відсутність заборгованості перед позивачем має довести саме роботодавець, але це не позбавляє позивача від обов`язку доведення наявності права на отримання певних сум.

Поняття доказів розкрито у частині першій статті 76 ЦПК України. Так, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи та інших обставин, що мають значення для вирішення справи.

За змістом ст. ст. 77, 78 ЦПК України належними є докази, що містять інформацію щодо предмету доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. (ст.80 ЦПК)

Відповідно до ст.. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

За положеннями ч. 4 ст. 12 ЦПК України, суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє в реалізації ними прав, передбачених кодексом. У відповідності до вимог процесуального права, сторонам роз`яснено обов`язок надати докази на підтвердження зазначених ними обставин.

Між тим, позивачем по справі не спростовано докази, що підтверджують виплату їй заробітної плати за березень 2017 року у сумі 10097,01 грн.

З матеріалів справи убачається, що згідно із розрахунковим листом (табуляграми) за березень 2017 року позивачу була нарахована погодинна оплата за відпрацьований час у сумі 2550,12 грн., вислуга років - 1020,05 грн., оплата часу простоїв - 2066,02 грн, компенсація за 13 невикористаних днів відпочинку - 3542,11 грн, одноразове заохочення - 300,00 грн, матеріальна допомога система - 618,71 грн., а всього - 10097,01 грн. Крім того допомога при виході на пенсію - 23725,80 грн. Загальна сума нарахувань - 33822,81 грн (до виплати зазначено - 24576, 21 грн). Дані щодо відпрацьованих днів та днів у простої співпадають з зазначеними у табелі.

Згідно з інформацією, які міститься у Індивідуальних відомостях про застраховану особу форми ОК-5 за березень 2017 року позивачу було нарахована заробітна плата у сумі 10097,01 грн, що співпадає з сумою нарахованої заробітної плати, зазначеною у розрахунковому листі за березень 2017 року (за виключенням суми вихідної допомоги у зв`язку з виходом на пенсію, яка й була стягнута судом першої інстанції). Убачається, що нарахування за березень 2017 року було здійснено за 31 день, тобто за повний місяць та до страхового стажу зараховано 31 день.

Відповідно до частин 2, 8 ст. 9 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» обчислення єдиного внеску здійснюється на підставі бухгалтерських та інших документів, відповідно до яких провадиться нарахування (обчислення) або які підтверджують нарахування (обчислення) виплат (доходу), на які відповідно до цього Закону нараховується єдиний внесок. Платники єдиного внеску, крім платників, зазначених у пунктах 4 і 5 частини першої статті 4 цього Закону, зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний місяць, не пізніше 20 числа наступного місяця, крім гірничих підприємств, які зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний місяць, не пізніше 28 числа наступного місяця. При цьому платники, зазначені у пункті 1 частини першої статті 4 цього Закону, під час кожної виплати заробітної плати (доходу, грошового забезпечення), на суми якої (якого) нараховується єдиний внесок, одночасно з видачею зазначених сум зобов`язані сплачувати нарахований на ці виплати єдиний внесок у розмірі, встановленому для таких платників (авансові платежі).

Частиною 2 ст. 24 вказаного Закону визначено, що банки приймають від платників єдиного внеску, зазначених у пункті 1 частини першої статті 4 цього Закону, платіжні доручення та інші розрахункові документи на видачу (перерахування) коштів для виплати заробітної плати, на які відповідно до цього Закону нараховується єдиний внесок, та здійснюють видачу (перерахування) зазначених коштів лише за умови одночасного подання платником розрахункових документів про перерахування коштів для сплати відповідних сум єдиного внеску або документів, що підтверджують фактичну сплату таких сум у порядку, визначеному центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, за погодженням з Національним банком України та центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення.

В Індивідуальних відомостях про застраховану особу форми ОК-5 які надані до суду на позивача вбачається, що страхові внески за березень 2017 року сплачені. Тобто відсутні підстави вважати, що нараховані працівнику грошові кошти за оплату праці у березні 2017 року не виплачені. Сама по собі інформація про розмір нарахованої заробітної плати не є належним підтвердженням того, що заробітна плата за березень 2017 року не виплачена.

Крім того, у матеріалах справи наявна відомість на виплату грошей №548, згідно якої позивач отримала за частину березня 2017 року 2256,37 грн заробітної плати.

Таким чином, факт невиплати заробітної плати за березень 2017 року та компенсації за невикористану відпустку позивачу спростовується наявними у справі доказами, що було враховано судом першої інстанції при відмові у задоволенні позову у цій частині. Позивачем по справі ці докази не спростовано.

Водночас убачається, що суд першої інстанції відмовив у задоволенні позовних вимог у частині стягнення заробітної плати за період з квітня по жовтень 2016 року у зв`язку з тим, що позов подано до неналежного відповідача, та за цими зобов`язаннями повинно відповідати ДП «Донецька залізниця».

Проте апеляційний суд не може погодитися з таким висновком з наступних підстав.

Постановою Кабінету Міністрів України від 25 червня 2014 року №200 «Про утворення публічного акціонерного товариства «Українська залізниця», прийнятою відповідно до Закону України «Про особливості утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування», вирішено утворити публічне акціонерне товариство «Українська залізниця» на базі Державної адміністрації залізничного транспорту, підприємств та установ залізничного транспорту загального користування, які реорганізовуються шляхом злиття, у тому числі на базі Державного підприємства «Донецька залізниця» згідно додатку №1.

Також КМУ своєю постановою від 2 вересня 2015 року за №735 затвердив Статут ПАТ «Українська залізниця», відповідно до якого товариство є правонаступником усіх прав та обов`язків Укрзалізниці та підприємств залізничного транспорту.

21 жовтня 2015 року в Єдиному державному реєстрі проведено державну реєстрацію ПАТ Українська залізниця. «Державне підприємство Донецька залізниця» реорганізовано шляхом злиття у регіональну філію «Донецька залізниця» публічного акціонерного товариства «Українська залізниця». Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові ВП ВС від 16 червня 2020 року у справі №910/5953/17, АТ «Укрзалізниця» є єдиним правонаступником усього майна та усіх зобов`язань підприємства ДП «Донецька залізниця» з 21 жовтня 2015 року.

За таких обставин у суду першої інстанції не було підстав для відмови у задоволенні позовних вимог через подання позову до неналежного відповідача. Крім того, судом першої інстанції не враховано що ПАТ «Українська залізниця» було роботодавцем позивача ще з 25 липня 2016 року. Тому рішення суду в цій частині підлягає скасуванню з ухваленням нового.

По суті позовних вимог в цій частині апеляційний суд зазначає наступне.

На підтвердження того, що у позивача виникло право на отримання винагороди за виконану ним роботу у ДП «Донецька залізниця» а також, що з травня по липень 2016 року їй нараховувалася заробітна плата, яка не виплачена на момент звернення до суду з даним позовом, нею були надані розрахункові листи згідно яких за травень 2016 року позивачу нарахована 3362,85 грн (до виплати 2723,91 грн), за червень 2016 року - 0 грн (до виплати 0 грн), за липень 2016 року - 5613,97 грн (до виплати 4547,32 грн). Загалом за травень-липень 2016 року нарахована 8976,82 грн (до виплати - 7271,23 грн).

Крім того, в матеріалах справи наявні платіжні відомості відповідно до яких АТ «Укрзалізниця» було перераховано позивачу, як працівнику, що була переведена з ДП «Донецька залізниця», заробітна плата в рахунок заборгованості за першу половину 2016 року у сумі 1898,75 грн та 3772 грн.

Таким чином, заборгованість нарахованої заробітної плати за період з травня по липень 2016 року складає 1912,57 грн (до виплати 1600,48 грн), яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Водночас апеляційний суд дійшов до висновку, що вимоги щодо стягнення заборгованості за період з серпня по жовтень 2016 року задоволенню не підлягають з наступних підстав.

Як вже було зазначено раніше нарахування та виплата заробітної плати працівникам проводиться на підставі документів з первинного обліку праці та заробітної плати: штатний розклад, розцінки та норми праці, накази та розпорядження (на виплату премій, доплат, надбавок тощо), табель обліку використаного часу, розрахункова-платіжна відомість.

Між тим в матеріалах справи відсутні розрахунково-платіжні відомості та інші документи з обліку праці та зарплати за спірний період. Позивачем по справі не надано документів з обліку праці та зарплати за цей час. Приведений позивачем розрахунок не знайшов свого підтвердження належними доказами та суперечить інформації, яка наявна в матеріалах справи.

Таким чином, заявляючи вимогу про стягнення заборгованості по оплаті праці за період серпень-жовтень 2016 року, позивач не надав суду належного доказу та правових підстав нарахування їй за цей період заробітної плати. Тому у задоволенні позовних вимог щодо стягнення заробітної плати за вказаний період у розмірі 9601 грн слід відмовити у зв`язку з недоведеністю.

Відповідно до Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи) (стаття 1).

Компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом.

Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру, зокрема, заробітна плата (грошове забезпечення) (стаття 2).

Сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться) (стаття 3).

Виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць (стаття 4).

Оскільки затримка у виплаті належної позивачу заробітної плати складає більше одного місяця, то суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що позивач, відповідно до Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку із порушенням строків їх виплати» має право на компенсацію втрати частини грошових доходів.

Але судом помилково не було враховано, що з боку відповідача має місце порушення строків виплати нарахованої позивачу заробітної за період з травня по липень 2016 року заробітної платі, яка доведена матеріалами справи.

На користь позивача необхідно стягнути також компенсацію за травень 2016 року у розмірі 204,12 грн (1898,75 грн (виплачені у січні 2017 року) *0,068+825,16 грн (виплачені у березні 2017 року)*0,091), та за липень 2016 року у розмірі 941,20 грн (1600,48 грн *0,415+2946,84 (виплачені у березні 2017 року)*0,094).

Таким чином, рішення суду першої інстанції у частині стягнення суми компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням термінів її виплати підлягає зміні та з відповідача на користь позивача підлягає стягненню компенсація втрати частини грошових доходів в загальній сумі 7408,93 грн.

Суд першої інстанції також вірно зазначив, що зазначені суми підлягають виплаті позивачу за вирахуванням суми податку з доходів фізичних осіб та інших обов`язкових платежів, що відповідно до ст. 14.1.180, ст. 18, ст. 162.1.3, ст. 168 Податкового кодексу України є обов`язком податкового агента, яким є відповідач.

Згідно ч.13 ст. 141 України якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві - пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від оплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Зазначене стосується й випадку, коли рішення ухвалено на користь позивача, а відповідач звільнений від сплати судового збору.

Задовольняючі апеляційну скаргу позивача частково, апеляційний суд, з урахуванням вимог ст. 141 ЦПК України та того, що позивач звільнений від сплати судового збору як особа, що подала позов про стягнення заробітної плати, з урахуванням ставок судового збору, передбачених ст. 4 ЗУ «Про судовий збір», вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь держави суму судового збору у розмірі 641,21 грн за подання позовної заяви та 961,81 грн за подання апеляційної скарги.

Керуючись статтями 374, 376, 382, 384, 389, 390 ЦПК України апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Краснолиманського міського суду Донецької області від 06 жовтня 2020 року в частині відмови у стягненні заробітної плати за період з 01 травня по 31 жовтня 2016 року скасувати, в частині стягнення компенсації втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати та розподілу судових витрат змінити.

Позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення заробітної плати з травня по жовтень 2016 року задовольнити частково.

Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі за період з травня по липень 2016 року у розмірі 1912 (тисяча дев`ятсот дванадцяти) грн. 57 коп., без урахування утримання із цієї суми передбачених законом податків та зборів.

Відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення з Акціонерного товариства «Українська залізниця» заборгованості по заробітній платі за період з серпня по жовтень 2016 року.

Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 компенсацію втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати в сумі - 7408 (сім тисяч чотириста вісім) грн 93 коп.

Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь Держави Україна судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 641,21 грн. та апеляційної скарги в розмірі 961,81 грн.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Верховного Суду.

Судді: В.В. Папоян

О.В. Агєєв

О.І. Корчиста