Житомирський апеляційний суд
Справа №295/2479/21 Головуючий у 1-й інст. Лєдньов Д. М.
Категорія 31 Доповідач Талько О. Б.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 серпня 2021 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючої судді: Талько О.Б.,

суддів: Шевчук А.М., Коломієць О.С.,

за участю секретаря Пеклін Л.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу № 295/2479/21 за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , приватного нотаріуса Житомирського міського нотаріального округу Сєтака Віктора Ярославовича, треті особи : ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , про визнання недійсним договору дарування, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення Богунського районного суду м. Житомира від 26 квітня 2021 року, ухвалене під головуванням судді Лєдньова Д.М.,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2021 року ОСОБА_8 та ОСОБА_2 звернулись до суду з даним позовом, в якому зазначили, що на підставі свідоцтва про право власності, виданого відділом приватизації державного житлового фонду 5 грудня 2007 року, вони є власниками 2/5 частин квартири АДРЕСА_1 .

ОСОБА_3 є їхньою невісткою. Від шлюбу останньої з ОСОБА_4 народився син - ОСОБА_5 .

Позивачі зазначають, що вони є особами похилого віку, мають незадовільний стан здоров`я, у зв`язку з чим змушені часто звертатись за медичною допомогою та потребують допомоги сторонніх осіб. Внаслідок перенесеного інсульту ОСОБА_2 має вади зору й користується окулярами. ОСОБА_3 повідомила їх про можливість звернення стягнення на вказану квартиру у зв`язку із заборгованістю, яка виникла у їхнього сина ОСОБА_4 , та запропонувала сплачувати борги, а також обіцяла утримувати їх, придбавати ліки, продукти харчування та надавати матеріальну допомогу й допомогу щодо ведення домашнього господарства.

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 також вказують, що з метою укладення договору про надання ОСОБА_3 вказаної допомоги 26 листопада 2020 року вони у приміщенні офісу приватного нотаріуса Сєтака В.Я. підписали угоду, текст якої їм не був прочитаний та з умовами якої вони не були ознайомлені. При цьому, ОСОБА_2 під час підписання не використовував окуляри, а тому не мав можливості прочитати умови договору. Примірник цього договору їм не був наданий. В подальшому, у січні 2021 року, їм стало відомо про те, що вони уклали договір дарування, відповідно до якого належні їм 2/5 частини вказаної квартири перейшли у власність їхнього внука ОСОБА_5 .

Позивачі вказують, що не мали наміру укладати договір дарування цього нерухомого майна, оскільки підписали договір під впливом помилки. В свою чергу, така помилка мала місце внаслідок того, що ОСОБА_3 ввела їх в оману щодо правової природи спірного договору та, викравши документи на вказану квартиру, змусила їх оформити договір дарування, внаслідок чого її малолітній сина набув у власність 2/5 частини вказаного житла.

Враховуючи вищезазначене, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 просили визнати недійсним договір дарування 2/5 частин квартири АДРЕСА_1 , який був укладений між ними та ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , які діяли як законні представники неповнолітнього ОСОБА_5 .

Рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 26 квітня 2021 року у задоволені позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просять скасувати рішення та ухвалити нове,- про задоволення позову.

Посилаються на те, що ОСОБА_4 подав до суду письмову заяву, в якій визнав позовні вимоги та підтвердив обставини, викладені ними у позовній заяві, а саме: їхню потребу у сторонньому догляді та наданні матеріальної допомоги; поведінку ОСОБА_3 , яка обіцяла їм надавати таку допомогу та здійснювати догляд; відчуження проти їх волі частини спірної квартири, яка є їхнім єдиним житлом, а також відсутність фактичної передачі цього нерухомого житла.

Суд також залишив поза увагою покази свідків, які підтвердили вказані обставини.

Вважають помилковим висновок суду про те, що учасники справи та свідки не повідомили, за яких саме обставин вони дізнались про те, що укладено договір дарування, адже саме в позовній заяві та поясненнях вказано, що дізнались вони про цю обставину у січні 2021 року, після звернення до приватного нотаріуса Житомирського міського нотаріального округу Сєтака І.Я. з метою отримання копії укладеного договору.

В судовому засіданні позивачі підтримали апеляційну скаргу та пояснили, що, підписуючи спірний договір, вважали, що укладають угоду про надання ОСОБА_3 матеріальної допомоги, а також допомоги щодо догляду за ними. Текст цього договору не був прочитаний нотаріусом та зміст даної угоди не був їм відомий на час підписання. Перед укладанням договору дарування ОСОБА_3 мала доступ до документів на спірну квартиру, викрала ці документи та надала їх нотаріусу. У приміщенні офісу приватного нотаріуса вона заперечувала щодо прочитання нотаріусом уголос тексту цього договору, внаслідок чого нотаріус не вчинив такої дії.

Представник позивачів в судовому засіданні підтримав апеляційну скаргу та зауважив, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не мають юридичної освіти та не обізнані з особливостями укладення цивільно-правових угод, відтак помилялися щодо правової природи спірного договору. Вважає, що матеріали справи містять належні докази того, що договір дарування був укладений внаслідок помилки позивачів та обману зі сторони їхньої невістки.

Відповідач ОСОБА_4 в судовому засіданні визнав апеляційну скаргу та пояснив, що перед укладенням договору дарування частини вказаної квартири його дружина ОСОБА_3 дійсно обіцяла доглядати батьків та надавати їм матеріальну допомогу. При посвідченні спірного договору дарування він був присутній, однак не може детально повідомити про обставини підписання цієї угоди його батьками, але переконаний, що вони підписали даний договір під впливом помилки та внаслідок введення їх в оману ОСОБА_3 .

Третя особа - ОСОБА_6 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах своєї неповнолітньої доньки ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зазначила, що батьки дійсно не мали наміру дарувати належні їм частки у вказаній квартирі на ім`я внука ОСОБА_5 , оскільки це є їхнім єдиним житлом. Підписавши спірну угоду, вони вважали, що уклали договір про надання ОСОБА_9 матеріальної допомоги, оскільки остання протягом тривалого часу обіцяла доглядати позивачів та надавати їм матеріальну допомогу.

Дослідивши матеріали справи та заслухавши пояснення осіб, які з`явились в судове засідання, колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, виходячи з наступного.

В судовому засіданні встановлено, що на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Відділом приватизації державного житлового фонду Житомирської міської ради 5 грудня 2007 року, право власності на квартиру АДРЕСА_1 , в рівних частках набули: ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , їхні діти ОСОБА_4 та ОСОБА_6 , а також внучка ОСОБА_7 .

25 листопада 2020 року між позивачами та ОСОБА_3 й ОСОБА_4 , які діяли як законні представники від імені свого малолітнього сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , укладений договір дарування, відповідно до якого ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , в рівних частках кожен, безоплатно передали у власність ОСОБА_5 (подарували) 2/5 ід. частин вказаної квартири.

У пунктах 6.1 та 6.2 вказаного договору зазначено, що дарувальники свідчать, що усі умови цього договору відповідають інтересам та дійсним намірам сторін та узгоджені ними. Сторони підтверджують, що вони не визнані недієздатними та не обмежені у дієздатності; укладення цього договору відповідає їх інтересам; волевиявлення є вільним і усвідомленим; умови цього договору зрозумілі та відповідають дійсній домовленості сторін; цей договір не приховує іншого правочину і спрямований на реальне настання наслідків, які обумовлені в ньому; у тексті цього договору зафіксовані усі істотні умови стосовно дарування частини квартири.

У спірному правочині також вказано, що текст цього договору до підписання прочитано нотаріусом уголос і схвалено ОСОБА_2 .

Вказаний договір посвідчений приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Сєтаком В.Я. 25 листопада 2020 року та зареєстрований в реєстрі за №10861.

Досліджена судом довідка, видана ТОВ « Управляюча компанія «ВЖРЕП-14» 12 січня 2021 року, містить інформацію про те, що у вказаній квартирі зареєстровані: позивачі, їхні діти ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , та внуки ОСОБА_7 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 .

Долучений до матеріалів справи витяг з медичної картки ОСОБА_2 свідчить про те, що він з 10 вересня 2013 року по 20 вересня 2013 року перебував на стаціонарному лікуванні у Центральній міській лікарні №1 м. Житомира у зв`язку із лікуванням лакунарного інфаркту головного мозку. З 2013 року спостерігається кардіологом, неврологом та у зв`язку із діагностованим захворюванням - зрілою катарактою обох очей, перебуває на лікуванні у офтальмолога.

Судом першої інстанції в якості свідків допитано позивачів та третю особу ОСОБА_6 , які пояснили, що текст договору нотаріусом не був прочитаний уголос. Перед укладенням вказаного договору дарування ОСОБА_3 обіцяла здійснювати погашення боргів ОСОБА_4 та надавати допомогу щодо утримання позивачів, забезпеченні ліками та продуктами харчування.

Окрім того, в судовому засіданні в якості свідків були допитані ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , які пояснили, що зі слів позивачів їм відома та обставина, що, маючи намір укласти з ОСОБА_3 договір про надання їм матеріальної допомоги, а також допомоги щодо їхнього утримання й догляду, вони насправді підписали договір дарування належної їм частини квартири. Після укладення цього договору невістка стала їм погрожувати виселенням.

Обгрутовуючи позовні вимоги, ОСОБА_2 та ОСОБА_1 послалися на ту обставину, що спірний договір укладений ними під впливом помилки та у зв`язку з тим, що ОСОБА_3 ввела їх в оману.

Відповідно до частини 3 статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Згідно з частиною 1 статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

У статті 216 ЦК України визначено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення ( укладення) і настання відповідних наслідків, та у разі задоволення позовних вимог зазначати у судовому рішенні, у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Вказаний висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2018 року у справі №905/1227/17.

У частині 1 статті 717 ЦК України зазначено, що за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Частиною 2 статті 719 ЦК України передбачено, що договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до положень пункту 6 глави 9 розділу І Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року №296/5, якщо фізична особа, яка звернулася за вчиненням нотаріальної дії, має вади зору або з інших причин не має змоги самостійно прочитати документ, нотаріус уголос прочитує їй текст документа, про що на документі робиться відповідна відмітка.

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (ч. 1 ст. 229 ЦК України).

Відповідно до частини 1 статті 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення ( частина 1 статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкоджати вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно була і має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не може бути підставою для визнання правочину недійсним.

Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним з цих підстав повинна довести наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати у спірному житлі після укладення договору дарування.

У постанові Верховного Суду від 3 жовтня 2018 року у справі №759/17065/14-ц зроблено висновок щодо застосування статті 229 ЦК України та зазначено, що під помилкою розуміється неправильне, помилкове, таке, що не відповідає дійсності уявлення особи про природу чи елементи вчинюваного нею правочину. Законодавець надає істотне значення помилці щодо: природи правочину; прав та обов`язків сторін; властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність чи можливість використання її за цільовим призначенням. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним на підставі статті 229 ЦК України повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також те, що вона має істотне значення. Під природою правочину необхідно розуміти сутність правочину, яка дозволяє відмежувати його від інших правочинів. Причому природа правочину охоплюватиме собою його характеристику з позицій: а) оплатності або безоплатності ( наприклад, особа вважала, що укладає договір довічного утримання, а насправді уклала договір дарування); б) правових наслідків його вчинення ( наприклад, особа вважала, що укладає договір комісії, а насправді це був договір купівлі-продажу з відстроченням платежу).

Встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її правильного вирішення, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог з огляду на те, що зміст вказаного договору дарування свідчить, що позивачі чітко розуміли та усвідомлювали умови цього правочину та його правову природу, їх волевиявлення було вільним та відповідало їхній внутрішній волі саме на укладення договору дарування.

Оскільки ОСОБА_2 має вади зору, на виконання вимог положень пункту 6 глави 9 розділу І Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року №296/5, перед підписанням спірної угоди приватний нотаріус Сєтак В.Я. прочитав текст даного договору уголос, про що зроблено відповідну відмітку у тексті договору та посвідчувальному написі.

Отже, незадовільний стан здоров`я ОСОБА_2 не позбавляв його можливості усвідомити правову природу укладеного договору дарування.

Наведені позивачами аргументи про те, що в силу похилого віку їхнє волевиявлення на укладення договору дарування не відповідало їх внутрішній волі обгрунтовано не прийняті до уваги судом першої інстанції, оскільки вказані доводи не підтверджують наявність помилки при укладенні цього договору, а незнання закону чи неправильне його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Суд надав належну оцінку показам свідків ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , які не були присутні під час укладення вказаного договору дарування, а обізнані про обставини підписання цієї угоди лише зі слів позивачів.

Колегія суддів також вважає вірними висновок суду про те, що покази позивачів та третьої особи не свідчать про обгрунтованість позовних вимог, оскільки суду не надано чіткої відповіді на запитання щодо розміру матеріальної допомоги та характеру іншої допомоги, яку позивачі очікували отримувати від ОСОБА_3 . Заслуговує на увагу й та обставина, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 мають можливість отримувати допомогу від дочки та сина, які зареєстровані та проживають разом з ними, що, у свою чергу, ставить під сумнів посилання позивачів на необхідність отримання такої допомоги від ОСОБА_3 .

Суд першої інстанції обгрунтовано виходив з того, що визнання ОСОБА_4 позову не може бути підставою для задоволення позовних вимог, оскільки в силу положень частини 4 статті 206 ЦПК України визнання відповідачем позову є підставою для ухвалення рішення про задоволення позову лише у разі наявності для цього законних підстав.

Суд бере до уваги ту обставину, що ОСОБА_4 при укладенні договору дарування діяв як один із законних представників свого малолітнього сина, й зміст цього правочину та його правова природа були достеменно відомі йому.

Суд також звертає увагу на ту обставину, що належна позивачам частина квартира була подарована їхньому малолітньому онуку й після укладення спірного договору дарування вони продовжують проживати у цьому житлі й зареєстровані за даною адресою. Отже, ця обставина не свідчить про те, що не відбулось фактичної передачі майна за договором дарування, а вказує на збереження за позивачами права користування квартирою.

Таким чином, підстави для скасування рішення суду відсутні.

Доводи апеляційної скарги є безпідставними та не спростовують висновків суду.

Керуючись ст. ст. 259,268,367,374,375,381-384 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Богунського районного суду м. Житомира від 26 квітня 2021 року, - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуюча Судді:

Повний текст постанови складений 25 серпня 2021 року.