ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Постанова

Іменем України

20 січня 2021 року

м. Харків

справа № 643/12868/18

провадження № 22-ц/818/795/21

Харківський апеляційний суд у складі:

головуючого Пилипчук Н.П.,

суддів Кругової С.С., Маміної О.В.

за участю секретаря Плахотнікової І.О.

учасники справи:

позивач : ОСОБА_1

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

третя особа: Приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Клопотова Лариса Юріївна,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа: Приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Клопотова Лариса Юріївна, про визнання договору купівлі-продажу недійсним, витребування майна з чужого незаконного володіння, з апеляційною скаргою ОСОБА_1 , в особі представника ОСОБА_5 , на рішення Московського районного суду м.Харкова від 23 вересня 2020 року, постановлене у складі судді Довготько Т.М., в залі суду в м. Харків,

встановив :

У вересні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з вищевказаним позовом, в якому після збільшення позовних вимог просила суд визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідчений 20.08.2018 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Клопотовою Л.Ю., реєстровий №400; витребувати з чужого незаконного володіння ОСОБА_4 на її користь квартиру АДРЕСА_1 .

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги посилалась на те, що 06 квітня 2018 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_6 був укладений договір позики, відповідно до умов якого остання взяла у ОСОБА_2 в борг грошові кошти у сумі 244 588,00 грн., що складає 9 400,00 доларів США, за курсом Національного банку України, що складає 26 гривень 02 копійок за 1 долар США. В якості забезпечення виконання взятого на себе зобов`язання, 06 квітня 2018 року ОСОБА_6 передала ОСОБА_2 в іпотеку двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 , житловою площею 28,4 кв.м., загальною площею 47,0 кв.м., яка їй належала на праві особистої приватної власності. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 померла. Однак, як стало їй відомо, 20 серпня 2018 року ОСОБА_2 , як представник продавця ОСОБА_6 та ОСОБА_3 , як покупець, уклали договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 . В момент вчинення відповідного правочину щодо продажу квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_3 , продавець ОСОБА_6 вже не була власником вказаної квартири. Тому, відповідач ОСОБА_2 , як представник продавця вже померлої ОСОБА_6 за Іпотечним договором, не мав права не лише представляти інтереси покійної, а й розпоряджатися в її інтересах квартирою, яка їй більше не належала. За таких обставин, оспорюваний договір є недійсним в силу вимог закону, оскільки на час вчинення зазначеного правочину, спірна квартира більше не належала ОСОБА_6 , оскільки у зв`язку з її смертю право власності на квартиру за ОСОБА_6 припинилося і зазначена квартира увійшла до спадкової маси. Вона є донькою померлої, а тому оспорюваний правочин зачіпає її права та законні інтереси як спадкоємиці.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 23 вересня 2020 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа Приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Клопотова Л.Ю. про визнання договору купівлі-продажу недійсним, витребування майна з чужого незаконного володіння задоволено частково. Визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідчений 20.08.2018року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Клопотовою Ларисою Юріївною, реєстраційний номер 400. В решті позовних вимог відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі - 704 грн. 80коп.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , в особі представника ОСОБА_5 просить рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовної вимоги щодо витребування майна з чужого незаконного володіння скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким задовольнити цю вимогу.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу апелянт вказує на порушення судом норм матеріального права та неправильне застосування норм процесуального права. Зазначає, що обгрунтовуючи відмову у задоволенні позовної вимоги в частині витребування майна з чужого незаконного володіння, суд першої інстанції посилався на те, що ОСОБА_1 на час звернення із позовом до суду не є власником спірної квартири, та з її володіння вона не вибувала. Між тим, вказує на те, що часом відкриття спадщини є день смерті особи, або день, з якого вона оголошується померлою, крім того зазначає, що незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Посилається на висновки постанови Верховного Суду України від 23.01.2013 року у справі № 6-164цс12, від 24.06.2015 року № 6-251цс15, висновки Великої Палати Верховного Суду у справі № 522/2110/15-ц від 05.12.2018 року та висновки Верховного суду від 09.01.2020 року у справі № 359/11588/15-ц та інш. Зазначає, що відмовивши у витребуванні на користь позивача спірного майна, суд першої інстанції не забезпечив справедливого балансу інтересів сторін відповідно до норм ЦПК України, не надав належної оцінки, чи було виправданим втручання сторонніх осіб у право позивача на володіння, користування та розпорядження спадковим майном за встановлених обставин, що стало підставою для неправильного застосування норм матеріального та процесуального права.

У відповідності до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Також з апеляційною скаргою звернувся ОСОБА_2 , в особі представника ОСОБА_7 на рішення Московського районного суду м. Харкова від 23 вересня 2020 року, в якій просив скасувати вказане рішення в частині визнання недійсним договору та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні цих вимог.

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 29 жовтня 2020 року апеляційна скарга ОСОБА_2 , в особі представника ОСОБА_7 на рішення Московського районного суду м.Харкова від 23 вересня 2020 року була залишена без руху з підстав несплати судового збору та надано строк для усунення вказаних недоліків.

ОСОБА_2 та його представником Ципліцьким Д.О. копія вказаної ухвали була отримана, між тим недоліки, вказані в ухвалі не виправлені.

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 27 листопада 2020 року апеляційна скарга ОСОБА_2 , в особі представника ОСОБА_7 на рішення Московського районного суду м.Харкова від 23 вересня 2020 року була визнана неподаною та повернута апелянту.

Отже, рішення суду першої інстанції переглядається лише в частині, якою відмовлено у задоволенні позовних вимог про витребування майна з чужого незаконного володіння.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді, пояснення сторін, що з`явилися, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 , в особі представника ОСОБА_5 підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог в частині витребування майна з чужого незаконного володіння, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 не є власником спірної квартири, та з її володіння вона не вибувала.

Колегія суддів не може погодитись з мотивами, з яких суд першої інстанції дійшов до висновку про відмову у задоволенні позову в цій частині.

Згідно з частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є дочкою ОСОБА_6 (т. 1, а.с.12).

06 квітня 2018 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_6 був укладений договір позики, відповідно до умов якого остання взяла у ОСОБА_2 в борг грошові кошти у сумі 244 588,00 грн., що складає 9 400,00 доларів США, за курсом Національного банку України, що складає 26 гривень 02 копійок за 1 долар США (т.1 а.с.4-5).

В якості забезпечення виконання взятого на себе зобов`язання, 06 квітня 2018 року ОСОБА_6 передала ОСОБА_2 в іпотеку двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 , житловою площею 28,4 кв.м., загальною площею 47,0 кв.м., яка їй належала на праві особистої приватної власності (т. 1 а.с.6-8).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 померла (т. 1 а.с.9). Після її смерті відкрилась спадщина.

З копії витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі від 22.08.2018року, вбачається що Одинадцятою Харківською державною нотаріальною конторою, після смерті ОСОБА_6 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 було заведено спадкову справу №964/2018 (т. 1, а.с.51).

Як вбачається з копії договору купівлі-продажу посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Клопотовою Л.Ю. та зареєстрованого в реєстрі за №400, 20 серпня 2018 року ОСОБА_2 (іпотекодержатель) за іпотечним договором, посвідченим 06 квітня 2018 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Тарасовою Ю.П. за реєстровим номером 650, укладеним між ОСОБА_2 (іпотекодержатель) та ОСОБА_6 (іпотекодавцем), далі «представник продавця» та ОСОБА_3 , далі «покупець», уклали договір купівлі продажу квартири АДРЕСА_1 , за яким представник продавця передає квартиру у власність (продає) покупцю, а покупець приймає у власність (купує) цю квартиру і зобов`язується сплатити за неї обговорену суму (т. 1, а.с.10-11).

В свою чергу 08.11.2018 ОСОБА_3 за нотаріально-посвідченим договором купівлі-продажу квартири відчужила спірну квартиру на користь ОСОБА_4 .

Відповідно до ст. ст. 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцю на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини (ч. 1 ст. 1222 ЦК України).

Згідно зі статтею 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Так, відповідно до частин 3, 4 ст. 1268 ЦК спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст. 1270 ЦК, він не заявив про відмову від неї. Малолітня, неповнолітня, недієздатна особа, а також особа, дієздатність якої обмежена, вважаються такими, що прийняли спадщину, крім випадків відмови від спадщини у встановленому законодавством України порядку.

Аналіз норм статей 1216, 1218, 1219, 1231, 1268, 1269, 1296, 1297 ЦК України дає підстави для висновку про те, що спадкові права є майновим об`єктом цивільного права, реалізувавши які, спадкоємець, незалежно від отримання ним свідоцтва про право на спадщину, набуває прав на спадкове майно (право володіння, користування).

Сторони не оспорюють, що ОСОБА_1 є спадкоємицею після смерті ОСОБА_6 .

Встановлено, що ОСОБА_1 прийняла спадщину після померлої ОСОБА_6 , оскільки ОСОБА_1 постійно проживала та була зареєстрована разом із спадкодавцем ОСОБА_6 на час відкриття спадщини.

Отже ОСОБА_1 є правонаступником ОСОБА_6 , з володіння якої вибула спірна квартира, тому помилковими є мотиви, з яких суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для витребування майна.

Водночас, спірна квартира не може бути витребувана з володіння ОСОБА_4 з огляду на наступне.

Згідно зі статтею 330 ЦК України якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.

Тлумачення статті 330 ЦК України свідчить, що виникнення права власності у добросовісного набувача відбувається за таких умов: факт відчуження майна; майно відчужене особою, яка не мала на це права; відчужене майно придбав добросовісний набувач; відповідно до статті 388 ЦК, майно, відчужене особою, яка не мала на це право, не може бути витребуване у добросовісного набувача.

Власник має право витребувати майно з чужого незаконного володіння (стаття 387 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року).

Одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів (BRUMARESCU v. ROMANIA, № 28342/95, § 61, ЄСПЛ, від 28 жовтня 1999 року).

Стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою.

Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть (EAST WEST ALLIANCE LIMITED v. UKRAINE, № 19336/04, § 166-168, ЄСПЛ, від 23 січня 2014 року).

Європейський суд з прав людини неодноразово констатував в схожих фактичних обставинах порушення статті 1 Першого протоколу Конвенції (зокрема: GLADYSHEVA v. RUSSIA, № 7097/10, ЄСПЛ, 06 грудня 2011 року; PCHELINTSEVA AND OTHERS v. RUSSIA, № 47724/07, 58677/11, 2920/13, 3127/13, 15320/13, ЄСПЛ, від 17 листопада 2016 року).

Отже, ОСОБА_1 втратила право власності на квартиру після того, як 20 серпня 2018 року ОСОБА_2 (іпотекодержатель) за іпотечним договором, укладеним між ОСОБА_2 (іпотекодержатель) та ОСОБА_6 (іпотекодавцем), далі «представник продавця» та ОСОБА_3 , далі «покупець», уклали договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , за яким представник продавця передає квартиру у власність (продає) покупцю, а покупець приймає у власність (купує) цю квартиру і зобов`язується сплатити за неї обговорену суму та 18 листопада 2018 року ОСОБА_3 (продавець) та ОСОБА_4 (покупець) уклали договір купівлі-продажу, згідно якого продавець передає у власність, а покупець приймає у власність спірну квартиру.

ОСОБА_4 є добросовісним набувачем спірної квартири, діяв обачно та правомірно, не мав підстав вважати, що підстави набуття ОСОБА_3 спірної квартири можуть бути оспорені, оскільки ОСОБА_2 у договорі купівлі-продажу від 20 серпня 2018 року діяв як іпотекодержатель, а не як представник за довіреністю.

Конструкція, за якої добросовісний набувач втрачає майно і сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат, є неприйнятною та покладає на добросовісного набувача індивідуальний та надмірний тягар. Не може добросовісний набувач відповідати у зв`язку із бездіяльністю влади в рамках процедур, спеціально призначених для запобігання шахрайства при вчиненні правочинів з нерухомим майном. Факт незаконного відчуження та допущення продажу квартири не може породжувати правових наслідків для добросовісного набувача, проте, вочевидь, є підставою для виникнення обов`язку щодо відшкодування збитків, що завдані таким відчуженням.

Отже, задоволення позовних вимог про витребування спірної квартири у ОСОБА_4 , який є добросовісним набувачем, призведе до порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції з прав людини та основоположних свобод, оскільки в такому випадку на ОСОБА_4 буде покладено індивідуальний та надмірний тягар.

Тому в задоволенні цих позовних вимог належить відмовити з інших підстав.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції підлягає зміні в частині мотивів відмови у задоволенні позову.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до п. 4 ч.1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ст. ст. 371, 374, п. 4 ч. 3 ст. 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в особі представника ОСОБА_5 задовольнити частково.

Рішення Московського районного суду м.Харкова від 23 вересня 2020 року в частині позовних вимог щодо витребування майна з чужого незаконного володіння змінити в частині мотивів.

Постанова апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий Н.П. Пилипчук

Судді С.С. Кругова

О.В. Маміна