Житомирський апеляційний суд
Справа №283/2771/19 Головуючий у 1-й інст. Піщуліна І. С.
Категорія 30 Доповідач Павицька Т. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 серпня 2021 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого Павицької Т. М.,

суддів Миніч Т.І., Трояновської Г.С.

за участю секретаря судового засідання Трикиши Ю.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Житомирі цивільну справу №283/2771/19 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , приватного нотаріуса Малинського районного нотаріального округу Житомирської області Тимошенко Надії Сергіївни про визнання договорів купівлі-продажу нерухомого майна недійсними, скасування записів про право власності, визнання права власності на нерухоме майно за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Народицького районного суду Житомирської області від 18 травня 2021 року, ухвалене під головуванням судді Піщуліної І.С. в смт Народичі,

в с т а н о в и в :

У грудні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом та з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог від 30.01.2020 просила суд визнати недійсними договори:

купівлі-продажу частини нежитлової будівлі комори, що знаходиться за адресою: Будо-Вороб`ївська сільська рада Малинського району Житомирської області, комплекс будівель і споруд №2, посвідчений 31 березня 2016 року приватним нотаріусом Малинського районного нотаріального округу Житомирської області Тимошенко Н. С. за реєстровим номером №1118;

купівлі-продажу частини нежитлової будівлі, зерносховища, що знаходиться за адресою: Будо-Вороб`ївська сільська рада Малинського району Житомирської області, комплекс будівель і споруд №2, посвідчений 31 березня 2016 року приватним нотаріусом Малинського районного нотаріального округу Житомирської області Тимошенко Н. С. за реєстровим номером №1119;

купівлі-продажу частини нежитлової будівлі комори, що знаходиться за адресою: Будо-Вороб`ївська сільська рада Малинського району Житомирської області, комплекс будівель і споруд №2, посвідчений 05 квітня 2016 року приватним нотаріусом Малинського районного нотаріального округу Житомирської області Тимошенко Н. С. за реєстровим номером №1152;

купівлі-продажу частини нежитлової будівлі зерносховища, що знаходиться за адресою: Будо-Вороб`ївська сільська рада Малинського району Житомирської області, комплекс будівель і споруд №2, посвідчений 05 квітня 2016 року приватним нотаріусом Малинського районного нотаріального округу Житомирської області Тимошенко Н. С. за реєстровим номером №1153.

Скасувати записи про право власності:

№14027504 від 05 квітня 2016 року щодо реєстрації державним реєстратором приватним нотаріусом Малинського районного нотаріального округу Житомирської області Тимошенко Н. С. права власності на 1/2 частку нежитлової будівлі зерносховища, що знаходиться за адресою: Будо-Вороб`ївська сільська рада Малинського району Житомирської області, комплекс будівель і споруд №2, за ОСОБА_3 ;

№ 13968873 від 31 березня 2016 року щодо реєстрації державним реєстратором приватним нотаріусом Малинського районного нотаріального округу Житомирської області Тимошенко Н. С. права власності на 1/2 частку нежитлової будівлі зерносховища, що знаходиться за адресою: Будо-Вороб`ївська сільська рада Малинського району Житомирської області, комплекс будівель і споруд №2, за ОСОБА_3 ;

№ 14026953 від 05 квітня 2016 року щодо реєстрації державним реєстратором приватним нотаріусом Малинського районного нотаріального округу Житомирської області Тимошенко Н. С. права власності на 1/2 частку нежитлової будівлі комори, що знаходиться за адресою: Будо-Вороб`ївська сільська рада Малинського району Житомирської області, комплекс будівель і споруд №2, за ОСОБА_3 ;

№ 13966097 від 31 березня 2016 року щодо реєстрації державним реєстратором приватним нотаріусом Малинського районного нотаріального округу Житомирської області Тимошенко Н. С. права власності на 1/2 частку нежитлової будівлі комори, що знаходиться за адресою: Будо-Вороб`ївська сільська рада Малинського району Житомирської області, комплекс будівель і споруд №2, за ОСОБА_3 .

Визнати за нею право власності на нежитлову будівлю зерносховище, загальною площею 620,0 кв.м. та нежитлову комору, загальною площею 226,9 кв.м., що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 .

Позовні вимоги мотивувала тим, що зазначені вище нежитлові будівлі комори та зерносховища є її власністю, договори купівлі-продажу щодо цих нежитлових будівель були укладені між відповідачами, а саме ОСОБА_3 та її сином ОСОБА_2 , останній діяв від її імені, будучи її представником за довіреністю, всупереч її волі та інтересам. Натомість, представник діяв у власних інтересах, маючи умисел на позбавлення її права власності на нерухоме майно і оформлення цього майна на нього, не узгоджуючи із власником будівель ціни та умов продажу майна. Кошти від продажу майна вона не отримувала.

Рішенням Народицького районного суду Житомирської області від 18 травня 2021 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення суду першої інстанції, просить його скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги у повному обсязі. Зокрема зазначає, що під час укладення оспорюваних договорів купівлі-продажу нежитлових будівель вона не мала наміру відчужувати вказане майно. Вказані договори були вчинені ОСОБА_2 на підставі довіреності в його власних інтересах, про що прямо вказано у заяві останнього про визнання позову. А тому, вчинення представником за довіреністю правочину від імені довірителя не в інтересах останнього, а у своїх власних , є самостійною та достатньою підставою для визнання такого правочину недійсним. Крім того, відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції у порушення вимог ЦПК України , судове рішення не мотивував, неповно з`ясував обставини справи та не надав належної оцінки усім обставинам справи, необґрунтовано відхилив доводи та докази надані позивачем.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 не надала суду належних та допустимих доказів на підтвердження позовних вимог про визнання правочинів недійсними з підстав, передбачених ст. ст. 203, 232, 238 ЦК України.

З такими висновками суду першої інстанції погоджується апеляційний суд.

Судом першої інстанції встановлено, що 29 вересня 2011 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Караваєвою Л.А. була посвідчена довіреність від імені ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 , строком на десять років.

31 березня 2016 року та 05 квітня 2016 року між ОСОБА_1 , від імені якої на підставі зазначеної вище довіреності, діяв ОСОБА_2 та з іншої сторони ОСОБА_3 було укладено договори купівлі продажу щодо:

1/2 частини нежитлової будівлі, комори, що знаходиться за адресою: Будо-Вороб`ївська сільська рада Малинського району Житомирської області, комплекс будівель і споруд №2, за суму 39600 гривень;

1/2 частини нежитлової будівлі, зерносховища, що знаходиться за адресою: Будо-Вороб`ївська сільська рада Малинського району Житомирської області, комплекс будівель і споруд №2, за суму 105150 гривень;

1/2 частини нежитлової будівлі, комори, що знаходиться за адресою: Будо-Вороб`ївська сільська рада Малинського району Житомирської області, комплекс будівель і споруд №2, за суму 39600 гривень;

1/2 частини нежитлової будівлі, зерносховища, що знаходиться за адресою: Будо-Вороб`ївська сільська рада Малинського району Житомирської області, комплекс будівель і споруд №2, за суму 105150 гривень.

Ці договори купівлі-продажу були посвідчені приватним нотаріусом Малинського районного нотаріального округу Житомирської області Тимошенко Н.С., зареєстровано в реєстрі відповідно за №1118, 1119, 1152,1153.

Після нотаріального посвідчення договорів купівлі-продажу приватним нотаріусом Малинського районного нотаріального округу Житомирської області Тимошенко Н.С., як державним реєстратором, було проведено державну реєстрацію права власності ОСОБА_3 на частини зазначених вище нежитлових будівель комори і зерносховища, відповідно за номерами записів про право власності № 13966097 від 31 березня 2016 року, № 14026953 від 05 квітня 2016 року, № 13968873 від 31 березня 2016 року, №14027504 від 05 квітня 2016 року.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 зазначає, що спірні договори купівлі-продажу є недійсними з підстав, передбачених ст.232 та ст. 238 ЦК України.

Відповідно до ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ч.3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Згідно із частинами першої, третьої ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою і шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє (частина перша статті 237 ЦК України).

Згідно ст. 238 ЦК України представник може бути уповноважений на вчинення лише тих правочинів, право на вчинення яких має особа, яку він представляє.

Представник не може вчиняти правочин, який відповідно до його змісту може бути вчинений лише особисто тією особою, яку він представляє.

Представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, за винятком комерційного представництва, а також щодо інших осіб, встановлених законом.

Відповідно до ч. 3 ст. 244 ЦК України, довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі.

Тобто довіреність - це письмовий документ, якому притаманні ознаки: є одностороннім правочином, форма завжди є письмовою, метою є набуття зміна чи припинення цивільних прав довірителя.

Видача довіреності є одностороннім правочином, що здійснюється на власний розсуд довірителя та підписується тільки довірителем, довіреність заснована на довірі між довірителем та представником

Частиною 1 ст. 1000 ЦК України визначено, що за договором доручення одна сторона (повірений) зобов`язується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії. Правочин, вчинений повіреним, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки довірителя.

Відповідно до статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Як встановлено судом та не спростовано сторонами по справі, спірні договори купівлі-продажу нерухомого майна були укладені на підставі посвідченої довіреності від 29 вересня 2011 року, що видана особисто позивачем та відповідно була чинною на час укладення правочинів.

За нотаріально посвідченою довіреністю від 29 вересня 2011 року ОСОБА_1 уповноважила ОСОБА_2 , управляти і розпоряджатися усім своїм майном та майновими правами на території України, з чого б вони не складалися і де б вони не знаходились, укладати усі не заборонені законом угоди, договори щодо управління та розпорядження майном та майновими правами, в тому числі: купувати, продавати, приймати в дар, обмінювати, передавати в заставу (як за її зобов`язанням, так і за зобов`язаннями будь-яких інших осіб) і приймати у заставу будь-яке майно, рухоме і нерухоме, в тому числі житлові будинки, квартири, нежитлові будівлі та приміщення, земельні ділянки, гаражі, транспортні засоби, цінні папери, майнові, в тому числі корпоративні, права, здійснювати розрахунки по укладених угодах, договорах, укладати угоди про розірвання, припинення та зміну умов договорів і угод; отримувати належні їй на будь-яких підставах майно, гроші, вклади, перекази, кореспонденцію, цінні папери, інші документи від усіх фізичних, юридичних осіб. Для чого йому було надано повноваження, зокрема представляти її інтереси та діяти від її імені у нотаріусів із усіх без винятку питань; підписувати від її імені будь-які договори, угоди, здійснювати розрахунки по укладених договорах.

При цьому будь яких умов щодо здійснення таких дій, а також щодо форми звітування за вчинення таких дій в довіреності не зазначено.

Суд першої інстанції правильно встановив, що ОСОБА_2 укладаючи спірні правочини діяв в інтересах позивача як його представник, правочини були вчинені ОСОБА_2 на користь позивача, а не особисто в своїх інтересах.

Твердження ОСОБА_1 про те, що укладаючи спірні договори ОСОБА_2 мав умисел на позбавлення її права власності на нерухоме майно і оформлення такого майна на себе, спростовуються тим, що після відчуження нерухомого майна ( 31 березня 2016 року ) і до звернення ОСОБА_1 з позовом до суду ( 11 грудня 2019 року ), ОСОБА_2 ні за якими угодами не набув право власності на спірне нерухоме майно.

Таким чином, встановлено, що договори купівлі-продажу від імені позивача було укладено на підставі чинної нотаріально завіреної довіреності, яка не містить жодних обмежень щодо укладення повіреною особою таких договорів та приміток щодо необхідності погодження з довірителем таких дій, не було надано суду належних та допустимих доказів, які б беззаперечно, поза розумним сумнівом підтверджували, що дії відповідачів ОСОБА_3 , ОСОБА_2 не відповідали волі ОСОБА_1 , як власника нежитлових будівель, а відповідач ОСОБА_2 , будучи повіреною особою, при укладанні договорів переслідував власні інтереси, на власний розсуд реалізував нерухоме майно у своїх власних інтересах, не отримав грошові кошти за договором та не передав їх довірителю.

Рішення суду не може ґрунтуватись на припущеннях, а належних і допустимих доказів на доведення свого позову позивач суду не надав.

З огляду на зазначене, беручи до уваги всі встановлені судом першої інстанції факти на підставі досліджених та оцінених доказів, висновок суду про відмову у задоволені позову ОСОБА_1 , колегія суддів вважає правильним і належним чином обґрунтованим.

Доводи апеляційній скарзі про те, що ОСОБА_2 , як відповідач у справі визнав позовні вимоги, що є підставою для задоволення позову є безпідставним, оскільки визнання позову ОСОБА_2 суперечить закону, порушує майнові права та інтереси відповідача ОСОБА_3 , який позовні вимоги ОСОБА_1 не визнав повністю.

Інші наведені в апеляційній скарзі доводи апелянтом не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення апелянтом норм процесуального закону.

Відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.

Крім цього, зазначене також узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, відповідно до якої пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року).

Відповідно до ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно зі ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, встановивши відсутність підстав для скасування оскаржуваного судового рішення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.

Керуючись статтями 259, 268, 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Народицького районного суду Житомирської області від 18 травня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Дата складення повного судового рішення 19 серпня 2021 року.

Головуючий

Судді