ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________________________________________
Справа № 677/134/21
Провадження № 22-ц/4820/1857/21
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 грудня 2021 року м. Хмельницький

Хмельницький апеляційний суд в складі

колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

Корніюк А.П. (суддя доповідач), П`єнти І.В., Талалай О.І.

секретар судового засідання Філіпчук О.В.

розглянув в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу №677/134/21 за апеляційною скаргою Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на заочне рішення Красилівського районного суду Хмельницької області від 27 вересня 2021 року (суддя Кускова Т.В.) у справі за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Заслухавши доповідача, дослідивши доводи апеляційної скарги і матеріали справи, суд

в с т а н о в и в:

Звертаючись до суду із позовом АТ КБ «ПриватБанк» (далі Банк) вказувало, що ОСОБА_1 звернувся до Банку з метою отримання банківських послуг, у зв`язку із чим підписав Анкету - Заяву №б/н від 06.09.2011 та підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» і «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складає між ним та Банком Договір про надання банківських послуг (далі Договір), що підтверджується підписом у заяві. Відповідачу було відкрито кредитний рахунок та встановлено початковий кредитний ліміт у розмірі, що зазначений у довідці про зміну умов кредитування і обслуговування картрахунку, який в подальшому було збільшено до 11000 грн. Позивач зазначав, що ним виконанні взяті на себе зобов`язання за Договором, тоді як відповідач не надав своєчасно Банку грошові кошти для погашення заборгованості за борговими зобов`язаннями, у зв`язку із чим станом на 14.12.2020 виникла заборгованість у розмірі 11466,41 грн, з яких: 9500,17 грн заборгованість за тілом кредиту; 1966,24 грн заборгованість за простроченими відсотками. Враховуючи наведене, позивач просив суд стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором у розмірі 11466,41 грн та судові витрати.

Заочним рішенням Красилівського районного суду Хмельницької області від 27 вересня 2021 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із цим рішенням суду, АТ КБ «ПриватБанк» оскаржило його в апеляційному порядку, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Банк посилається на те, що на підставі Анкети-заяви відповідачу відкрито картковий рахунок та видано кредитну картку, на яку було встановлено кредитний ліміт 11000 грн зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 3,6 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки (04/2022), яку ОСОБА_1 активував та вподальшому користувався. І ці дії свідчать про укладення сторонами кредитного договору. А з виписки по рахунку вбачається, що ОСОБА_1 використані кредитні кошти не повернув. Банк також зазначає, що суд першої інстанції, здійснюючи перерахунок заборгованості, проігнорував, що відповідач не звільнявся від обов`язку сплачувати проценти за користування кредитом за ст. 1048 ЦК України і, крім того, не оспорював факт погодження умов кредитування у тому числі щодо порядку погашення заборгованості. Банк вказує, що якщо суд вважав, що умовами договору не встановлена конкретна відсоткова ставка, він не мав підстав відмовляти у стягненні відсотків за кредитом, а був зобов`язаний застосувати ст. 1048 ЦК України. Апелянт посилається на те, що відповідачем не доведено факту належного виконання умов кредитного договору зокрема щодо сплати процентів та повернення в повному обсязі суми отриманих кредитних коштів, а тому суд передчасно з формальних міркувань та припущень відмовив в задоволені позову. Банк також зазначає, що висновок суду про погашення заборгованості, що зроблений судом без урахування зазначених норм матеріального права, з урахуванням преюдиційного значення встановлених судом обставин, позбавляє позивача права на ефективний судовий захист, адже наявність висновку про погашення заборгованості за кредитом позбавляє Банк можливості стягнути з позичальника відсотки за ст. 1048 ЦК України та ст. 625 ЦК України, право на які гарантовані законом та які в цій справі судом не визначалися.

Зважаючи на викладене, АТ КБ «ПриватБанк» просить скасувати оскаржуване судове рішення та постановити нове, яким позовні вимоги Банку задовольнити.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Справа розглядається в порядку ч. 1 ст. 369 ЦПК України без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Положеннями ч. 2 ст. 247 ЦПК України передбачено, що у разі, якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється.

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (ч. 1 ст. 367 ЦПК України).

Колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. (ч. 1 ст. 263 ЦПК України).

Оскаржуване судове рішення відповідає вказаним вимогам.

Так, звертаючись до суду, позивач посилався на те, що ОСОБА_1 користувався картковим рахунком, використовуючи кредитні кошти і цим самим прийняв пропозицію Банку та уклав кредитний договір, що узгоджується із ч. 2 ст. 642 ЦПК України. І через порушення відповідачем своїх зобов`язань за кредитним договором щодо не погашення кредитної заборгованості, у Банку виникло право дострокової вимоги до останнього про повернення всієї суми кредиту, що станом на 14.12.2020 за розрахунком Банку становила 11466,41 грн.: 9500 грн - заборгованість за простроченим тілом кредиту, 1966,24 грн - заборгованість за простроченим відсотками, яку позивач просив стягнути із боржника.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із недоведеності укладення між сторонами кредитного договору на тих умовах, які зазначаються позивачем у позовній заяві та недоведеності наявності заборгованості ОСОБА_1 в розмірі 11466,41 грн по Договору про надання банківських послуг від 06.09.2011.

Дійшовши такого висновку, суд обґрунтовано посилався на відповідні норми матеріального та процесуального права і ці висновки суду узгоджуються з матеріалами справи.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що факт укладення між ПАТ КБ «ПриватБанк» (правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк») і ОСОБА_1 кредитного договору від 06 вересня 2011 року підтверджується письмовою Анкетою - заявою про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг у ПриватБанку, підписаною уповноваженою банком особою та відповідачем, відповідно до якої останній погодився, що ця заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, які розміщені на офіційному сайті банку www.privatbank.ua, а також Тарифами становлять Договір про надання банківських послуг (а.с. 14).

Як слідує із довідки АТ КБ «ПриватБанк» відповідачу надавалися картки: № НОМЕР_1 терміном дії до грудня 2019 року та № НОМЕР_2 терміном дії до квітня 2022 року (а.с. 13).

Згідно довідки про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки, оформленої на ОСОБА_1 05.04.2016 було встановлено кредитний ліміт у розмірі 1700 грн, який 24.05.2017 збільшено до 6000 грн, 10.10.2017 збільшено до 11000 грн і 19.12.2019 зменшено до 0,00 грн (а.с.12).

З виписки по особовому рахунку вбачається, що ОСОБА_1 отримував кредитні кошти та користувався ними, періодично погашаючи заборгованість (а.с. 50-57).

За розрахунками Банку, доданим до позову, станом на 30.06.2019 відповідач має кредитну заборгованість в розмірі 9962,96 грн, із них: 9619,34 грн - заборгованість за тілом кредиту, 343,62 грн - заборгованість за простроченими відсотками (а.с.5-9). А станом на 14.12.2020 - кредитна заборгованість становить 11466,41 грн, із них: 9500,17 грн - заборгованість за тілом кредиту, 1966,24 грн - заборгованість за простроченими відсотками (а.с.10-11).

За змістом ч 1, 2 ст. 207 ЦК України (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч.1 ст.626 ЦК України).

В силу ч.1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно зі ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Як передбачено ч. 1 ст. 633 ЦК України, публічним є договір, в якому одна сторона підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо).

Із положень ч. 1 ст. 634 ЦК України слідує, що договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту, є фінансовою послугою (п. 6 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» від 12 липня 2001 року №2664-ІІІ).

Відповідно до ч. 1 ст. 6 цього Закону (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) фінансові послуги відповідно до положень цього Закону надаються суб`єктами підприємницької діяльності на підставі договору. Договір, якщо інше не передбачено законом, повинен містити: 1) назву документа; 2) назву, адресу та реквізити суб`єкта підприємницької діяльності; 3) прізвище, ім`я і по батькові фізичної особи, яка отримує фінансові послуги, та її адресу; 4) найменування, місцезнаходження юридичної особи; 5) найменування фінансової операції; 6) розмір фінансового активу, зазначений у грошовому виразі, строки його внесення та умови взаєморозрахунків; 7) строк дії договору; 8) порядок зміни і припинення дії договору; 9) права та обов`язки сторін, відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання умов договору; 10) інші умови за згодою сторін; 11) підписи сторін.

Частиною 1 статті 1054 ЦК України встановлено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

За змістом ч 1, 2 ст. 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним.

В силу ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

На підтвердження вимог щодо стягнення із відповідача заборгованості за Договором про надання банківських послуг від 06.09.2011 АТ КБ «ПриватБанк» надало суду: розрахунки заборгованості за кредитним договором станом на 30.06.2019 та на 14.12.2020; Анкету - заяву ОСОБА_1 про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг у ПриватБанку; витяг з Умов та Правил надання банківських послуг; наказ №906 СП-2010-256 від 06.03.2010 «Про затвердження Умов та Правил надання банківських послуг для ПриватБанку і всіх дочірніх банків»; витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна»; виписку по рахунку позичальника; довідки про отримання ОСОБА_1 карт згідно кредитного договору і про зміну умов кредитування та обслуговування кредитних карт, оформлених на ОСОБА_1 .

При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці: витяг із Умов та Правил надання банківських послуг, Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та наказ №906 СП-2010-256 від 06.03.2010 «Про затвердження Умов та Правил надання банківських послуг для ПриватБанку і всіх дочірніх банків» (а.с. 15-40) розумів ОСОБА_1 та ознайомився і погодився з ними, підписуючи Анкету - заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку 06.09.2011 (а.с. 14), а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем коштів взагалі містили умови, зокрема щодо сплати відсотків за користування коштами за умовами Договору про надання банківських послуг від 06.09.2011 та саме в зазначеному у цих документах, що додані банком до позовної заяви, розмірах і порядку їх нарахування.

Умови та Правила надання банківських послуг АТ КБ «ПриватБанк» з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені в анкеті-заяві позичальника, що безпосередньо підписана позичальником.

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші.

Тому, з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) приєднується до тих умов, з якими він безпосередньо ознайомлений.

Роздруківка із сайту позивача не може виступати належним доказом, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони, яка може вносити відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування.

Зазначений висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі №342/180/17 (провадження №14-131цс19).

Отже, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що Умови та Правила надання банківських послуг в редакції від 06.03.2010 не є складовою договору, що укладений між сторонами, оскільки не підписані відповідачем.

Також, суд першої інстанції вірно виходив з того, що витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» не є узгодженням сторонами Договору про надання банківських послуг умов сплати відсотків за користування коштами.

Як вбачається із розрахунків заборгованості за Договором про надання банківських послуг від 06.09.2011, укладеного між Банком та ОСОБА_1 станом на 30.06.2019 та на 14.12.2020 (а.с. 5-11) за період з 07.04.2016 по 04.06.2018 проценти за користування коштами нараховувалися Банком на поточну заборгованість за відсотковою ставкою 3,6% в місяць, а за період з 05.06.2018 по 31.07.2020 проценти на поточну заборгованість нараховувалися за відсотковою ставкою в розмірі 3,50% в місяць, а з 01.08.2020 по 14.12.2020 проценти на поточну заборгованість нараховувалися за відсотковою ставкою в розмірі 3,40% в місяць що не відповідає умовам Договором про надання банківських послуг від 06.09.2011, який укладений між АТ КБ «ПриватБанк» та позичальником.

Враховуючи вищезазначені розрахунки та виписки по рахунку позичальника (а.с. 50-57), суд першої інстанції правильно виходив з того, що нарахування та списання Банком коштів в сумі 31062 грн на погашення процентів фактично призвело до збільшення заборгованості за кредитом. І провівши власний математичний розрахунок та врахувавши факт отримання позичальник ком 68568 грн та факт повернення ОСОБА_1 73341,36 грн, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про те, що позивачем в порушення вимог ч. 1 ст. 81 ЦПК України з врахуванням отриманих відповідачем та повернутих ним коштів за Договором про надання банківських послуг від 06.09.2011 не доведено наявність станом на 14.12.2020 заборгованості по зазначеному договору в розмірі 11466,41 грн (9500,17 грн (заборгованість за кредитом) + 1966,24 грн (заборгованість по відсоткам за користування кредитом).

З огляду на вищенаведене, доводи апеляційної скарги про порушення судом першої інстанції норм матеріального права, а саме ст.ст. 634, 638 ЦК України щодо укладення договору і узгодження його умов та порушення норм процесуального права в частині допущення судом неповноти судового розгляду та невідповідності висновків суду фактичним обставинам справи є такими, що не заслуговують на увагу.

Посилання апелянта на постанову Верховного Суду від 16 вересня 2020 року у справі №200/564/7/18 на законність оскаржуваного рішення не впливають, адже судом першої інстанції у відповідності до вимог ст. 89 ЦПК України надано оцінку виписці з особового рахунку позичальника. І ці посилання зводяться до словесної незгоди апелянта із оцінкою судом зазначеного письмового доказу.

Також, не заслуговують на увагу аргументи апеляційної скарги про не застосування до спірних правовідносин ст. 1048 ЦК України, адже виходячи із принципів змагальності та диспозитивності суд розглянув справу в межах заявлених вимог і враховуючи, що використання банківських коштів відповідачем та їх повернення відбувалося періодично на протязі з 07.04.2016 по 22.07.2020, тому у суду відсутні спеціальні знання для визначення розміру відсотків відповідно до ст. 1048 ЦК України.

Оцінюючи доводи апеляційної скарги про те, що висновок суду першої інстанції про відмову у позові позбавляє позивача права на ефективний судовий захист - на звернення до суду про стягнення із позичальника відсотків за користування кредитними коштами по ст. 1048 ЦК України та ст. 625 ЦК України, судова колегія їх вважає неспроможними, адже саме позивач, звертаючись до суду із позовом, визначає предмет та підстави позову.

З огляду на вищенаведене, судова колегія вважає, що вирішуючи спір на підставі наданих позивачем доказів, суд першої інстанції правильно визначив характер спірних правовідносин та норми матеріального права, що підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, що відповідає вимогам матеріального та процесуального права і підстав в межах доводів апеляційної скарги для його скасування не вбачається.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 382 384, 389 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» залишити без задоволення.

Заочне рішення Красилівського районного суду Хмельницької області від 27 вересня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, встановлених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Повне судове рішення складено 01 грудня 2021 року.

Судді А.П. Корніюк

І.В. П`єнта

О.І. Талалай