Справа № 466/8921/20 Головуючий у 1 інстанції: Едер П.Т.
Провадження № 22-ц/811/3357/21 Доповідач в 2-й інстанції: Ванівський О. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 листопада 2021 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Ванівського О.М.

суддів: Мельничук О.Я., Шеремети Н.О.,

секретаря: Івасюти М.В.,

за участі: представника апелянта - ОСОБА_1 , представника позивача - ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_3 адвоката Якібчука П.П. на рішення Шевченківського районного суду м.Львова від 05 серпня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 , з участю третьої особи без самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_5 про поділ спільного майна подружжя,-

ВСТАНОВИВ:

В листопаді 2020 року ОСОБА_4 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_3 , з участю третьої особи без самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_5 про поділ спільного майна подружжя, у якій із врахуванням заяви про уточнення позовних вимог просив суд ухвалити рішення, яким визнати 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 спільним майном подружжя; визнати право власності на 1/4 частину квартири АДРЕСА_1 за ОСОБА_4 .

В обґрунтування позовних вимог покликався на те, що 02.10.1993 р. Міським відділом ЗАГСу Львівської міської ради зареєстровано шлюб між ним та відповідачем ОСОБА_3 , про що зроблено відповідний актовий запис № 2485.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 04.09.2001 шлюб розірвано.

У шлюбі народилась донька ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Позивач зазначав що за час шлюбу він з відповідачем придбали квартиру АДРЕСА_1 .

Спірна квартира складається з двох кімнат житловою площею 27.4 кв. м. та кухні. Загальна площа квартири 51,8 кв. м.

Квартира за спільною згодою була оформлена на відповідача ОСОБА_3 та спільну неповнолітню доньку ОСОБА_5 .

Як вважає позивач, відповідачу ОСОБА_3 належить 1/2 частини квартири, що є спільним майном подружжя. Інша 1/2 частини квартири належить доньці ОСОБА_5 .

Спірна квартира здається в оренду, орендну плату отримає відповідач. Однак позивачу стало відомо, що відповідач бажає продати квартиру. Згоду на продаж позивач не давав.

Позивач вважає, що дії відповідача порушують його право на власність, тому змушений звернутись до суду за захистом своїх прав.

Рішенням Шевченківського районного суду м.Львова від 05 серпня 2021 року позов задоволено.

Визнано 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 спільним майном подружжя.

Визнано за ОСОБА_4 право власності на 1/4 частину квартири АДРЕСА_1 .

Стягнуто з ОСОБА_3 в дохід держави судовий збір у розмірі 908,00 грн. (дев`ятсот вісім гривень 00 копійок).

Рішення суду оскаржив представник ОСОБА_3 адвокат Якібчук П.П., подавши апеляційну скаргу.

Вважає, що висновок суду про те, що спірне майно, а саме 1/2 частини квартири набута за час шлюбу є об`єктом спільної сумісної власності подружжя та підлягає поділу між сторонами , є невірним, зробленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, суд неповно дослідив обставини справи і зробив помилкові висновки з досліджених матеріалів.

Вказує, що позивач участі у купівлі-продажу квартири не брав, коштів не платив, нотаріально завіреної згоди на купівлю квартири не давав, проте знав про купівлю квартири.

Будучи у шлюбі, відповідач виїхала у Італію на роботу, а її мати завела касову книгу для розрахунків за квартиру.

Зазначає, що перші 100 доларів за квартиру були сплачені 10 жовтня 1999 року, а останні кошти в сумі 300 доларів США були сплачені 14 липня 2002 року, вже після розірвання шлюбу. 1/3 частки від вартості квартири 10375 грн. сплачено батьками відповідачки, а 2/3 вартості квартири 18675 грн. сплачено відповідачкою з коштів, зароблених в Італії.

Вказує, що у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатись об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Окрім цього, судом першої інстанції було встановлено, що сторони з 1999 року подружніх відносин не підтримують, спільного господарства не ведуть. Однак встановивши вказані обставини, суд першої інстанції помилково не застосував норми ч.2 ст. 28 КпШС яка вказує, що в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, суд може визнати майно нажите кожним з подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу, власністю кожного з них.

Просить скасувати рішення Шевченківського районного суду м.Львова від 05 серпня 2021 року та постановити нове рішення, яким Ѕ частки квартири АДРЕСА_1 , зареєстровану за ОСОБА_3 , визнати особистою приватною власністю ОСОБА_3 ..

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення представника апелянта ОСОБА_1 на підтримання доводів апеляційної скарги, представника позивача ОСОБА_2 на заперечення доводів апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що така підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції не відповідає зазначеним вимогам.

Згідно з вимогами ч.1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення;8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов висновку, що спірне майно, а саме 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 зареєстроване за відповідачем ОСОБА_3 , але набуте за час шлюбу є об`єктом спільної сумісної власності подружжя та підлягає поділу між сторонами.

Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду з огляду на наступне.

Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Шевченківського районного суду м. Львова 04 вересня 2001 року (а. с. 4).

За час перебування у шлюбі сторонами придбано квартиру АДРЕСА_1 .

Згідно договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Дольницькою Л. М. за реєстровим № 2857 від 31.07.1999 квартира АДРЕСА_1 загальною площею 51,8 кв. м., зареєстрована за відповідачем ОСОБА_3 та донькою сторін третьою особою у справі ОСОБА_5 (а. с. 5).

Згідно копії реєстраційного посвідчення серії НОМЕР_1 , виданого Львівським обласним державним комунальним бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки від 18.08.1999, 1/2 частки квартири АДРЕСА_1 зареєстрована за ОСОБА_5 (а. с. 6).

Згідно копії реєстраційного посвідчення серії НОМЕР_2 , виданого Львівським обласним державним комунальним бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки від 18.08.1999, 1/2 частки квартири АДРЕСА_1 зареєстрована за ОСОБА_3 (а. с. 7).

Відповідно до пункту 1 розділу VII «Прикінцевих положень» Сімейного кодексу України (далі СК України) зазначений кодекс набув чинності одночасно з набуттям чинності Цивільним кодексом України, тобто з 01 січня 2004 року. За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (частина перша статті 58 Конституції України), норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набуття ним чинності, тобто не раніше 01 січня 2004 року. До сімейних відносин, які існували до 01 січня 2004 року, норми СК України застосовуються в частині лише тих прав і обов`язків, що виникли після набуття ним чинності.

З огляду на вищевказані правові норми порядок набуття спільного майна та його правовий режим у цій справі повинен визначатися КпШС України, який був чинним на час набуття спірного нерухомого майна, а поділ майна подружжя має здійснюватися за правилами, передбаченими СК України.

Відповідно до статті 22 КпШС України, який був чинним на час виникнення правовідносин, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Згідно зі статтею 24 КпШС України майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Роздільним майном кожного з подружжя є також речі індивідуального користування (одяг, взуття тощо), хоча б вони і були придбані під час шлюбу за рахунок спільних коштів подружжя, за винятком коштовностей та предметів розкоші. Кожний з подружжя самостійно володіє, користується і розпоряджається належним йому роздільним майном.

Відповідно до статті 28 КпШС України в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Суд може визнати майно, нажите кожним з подружжям під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу, власністю кожного з них.

Згідно з частиною першою статті 29 КпШС України, якщо між подружжям не досягнуто згоди про спосіб поділу спільного майна, то за позовом подружжя або одного з них суд може постановити рішення: про поділ майна в натурі, якщо це можливо без шкоди для його господарського призначення; про розподіл речей між подружжям з урахуванням їх вартості та частки кожного з подружжя в спільному майні; про присудження майна в натурі одному з подружжя з покладенням на нього обов`язку компенсувати другому з подружжя його частку грішми.

Аналогічні положення закріплені в статтях 60, 70 СК України, ст. 368 ЦК України.

Отже, наведеними нормами права передбачено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю.

Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя.

Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована.

Якщо ж заява, одного з подружжя, про те, що річ була куплена на її особисті кошти не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною.

Таким чином, тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя.

Згідно зі статтею 17 Закону України «Про власність», який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об`єдналися для спільної діяльності, є їх спільною частковою власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Розмір частки кожного визначається ступенем його трудової участі.

У зв`язку з цим суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім`єю, необхідно встановити не лише факт спільного проживання сторін у справі, а й обставини придбання спірного майна внаслідок спільної праці.

Конструкція норми статті 22КпШС України та статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками, як час набуття майна та кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам.

У зв`язку з викладеним в разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Викладене узгоджується з правовими висновками Верховного Суду України, висловленим у постанові від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2641цс15, Верховним Судом у постанові від 24 січня 2020 року у справі № 546/912/16-ц, Верховним Судом у постанові від 22 січня 2020 року у справі № 711/2302/18.

У відповідності до вимог ст..76-81 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обгрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для справи. Докази повинні бути належними, допустимими та достовірними.

Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Встановлено, що сторони не підтримують подружніх відносин з квітня 1999 року, а спірну квартиру відповідачем придбано в липні 1999 року, після припинення подружніх відносин.

Будучи у шлюбі відповідач ОСОБА_3 виїхала у Італію на роботу, а її мати завела Касову книгу для розрахунків за квартиру (а.с. 33). Перші 100 доларів США за квартиру були сплачені 10 жовтня 1999 року, а останні кошти в сумі 300 доларів США були сплачені 14 липня 2002 року, вже після розірвання шлюбу. Фактично, 1/3 частки від вартості квартири 10375 грн. сплачено батьками відповідача, а 2/3 вартості квартири 18675 грн. в еквіваленті до долара США сплачено відповідачем з коштів, зароблених в Італії.

Вказані обставини також були підтверджені свідком ОСОБА_6 в суді першої інстанції. Так, ОСОБА_6 вказувала, що після фактичного розірвання шлюбних відносин у квітні 1999 року ОСОБА_4 проживав окремо від її доньки ОСОБА_3 та онуки ОСОБА_5 , аліментів не сплачував, спільного господарства не вів. Кошти в розмірі 1/3 вартості квартири, сплачено було нею з чоловіком, а решту вартості квартири виплачувала ОСОБА_3 за рахунок коштів, зароблених в Італії.

В матеріалах справи також міститься заява від продавця спірної квартири, ОСОБА_7 , яка підтвердила що покупцем квартири була ОСОБА_3 , а позивач ОСОБА_4 жодної участі в купівлі квартири не приймав. Для обліку сплачених за квартиру коштів, було заведено Касову книгу, яку заповнювала ОСОБА_6 , мати ОСОБА_8 отримувала кошти від ОСОБА_3 та передавала їх матері ОСОБА_7 ОСОБА_9 (а.с. 85-86).

Колегія суддів вважає, що позивачем не надано жодного доказу на підтвердження того, що спірну квартиру було придбано за спільні кошти подружжя, в той час, як відповідачем ОСОБА_3 на думку колегії суддів, надано достатньо доказів на підтвердження того, що спірну квартиру куплено за її особисті кошти, та кошти її батьків, що підтверджується показами свідків та наданими доказами.

В частині доводів апеляційної скарги, щодо застосування строків позовної давності, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Згідно з положенням статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Договір купівлі-продажу спірної квартири укладено 31 липня 1999 року а позивач звернувся до суду з позовом лише в листопаді 2020 року, тобто, поза межами загального строку позовної давності.

Згідно ч. 3,4 ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Норма ч. 1 ст. 261 ЦК України містить презумпцію обізнаності особи про стан своїх суб`єктивних прав, відтак обов`язок доведення терміну, з якого особі стала відомо (могло стати) про порушення права, покладається на позивача. (Постанова Верховного Суду України від 29.10.2014р. №6-152цс14).

В той же час колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що за змістом ч. 1 ст. 261 ЦК України вбачається, що позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Колегією суддів не встановлено порушення права або охоронюваного законом інтересу позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Тому і немає підстав застосовувати наслідки спливу строку позовної давності, оскільки колегія суддів приходить до висновку про відмову у задоволенні позову по суті позовних вимог.

За таких обставин рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Відповідно до ст. 129 Конституції України основними засадами судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю та ухвалення нового рішення є:1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 адвоката Якібчука П.П. задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду м.Львова від 05 серпня 2021 року скасувати.

Постановити нове судове рішення, яким в задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_3 , з участю третьої особи без самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_5 про поділ спільного майна подружжя - відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повний текст постанови складено 22 листопада 2021 року.

Головуючий: Ванівський О.М.

Судді Мельничук О.Я.

Шеремета Н.О.