ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 листопада 2021 року

м. Черкаси

Справа № 694/131/18
Провадження № 22-ц/821/2102/21
категорія: на ухвалу

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Василенко Л. І.,

суддів: Бородійчука В. Г., Нерушак Л. В.,

секретаря: Литвин-Восколович Ж. В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Смаглія В`ячеслава Миколайовича на ухвалу Звенигородського районного суду Черкаської області від 23 вересня 2021 року за заявою ОСОБА_2 про розстрочення виконання рішення суду від 31 жовтня 2019 року по цивільній справі 694/131/18 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного сумісного майна та стягнення грошової компенсації від вартості частки у спільному майні подружжя, у складі головуючої судді Сакун Д. І., повний текст ухвали складено 23 вересня 2021 року,

в с т а н о в и в :

Рішенням Звенигородського районного суду Черкаської області від 11 жовтня 2019 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного сумісного майна та стягнення грошової компенсації від вартості частки у спільному майні подружжя задоволено частково.

Визнано майном, яке підлягає розподілу та є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 : земельну ділянку, площею 0,19 га. (кадастровий номер :01:001:0248) за адресою: АДРЕСА_1 , вартістю 28500 грн; автомобіль «Mercedes-Benz» 316СDI, 2005 року випуску, кузов № НОМЕР_1 , номерний знак НОМЕР_2 зареєстрований на ОСОБА_2 , вартістю 295480 грн; причіп саморобний-фургон, габаритні розміри 3800x1950x1900, державний номерний знак НОМЕР_3 зареєстрований на ОСОБА_2 , вартістю 26505 грн; автономну систему резервного електроживлення на базі фотоелектричних перетворювачів вартістю 100000 грн; твердопаливний котел, вартістю 21000 гр.; фасади кухонні, вартістю 31000 грн.

ОСОБА_2 виділено автономну систему резервного електроживлення на базі фотоелектричних перетворювачів, яка змонтована в будинку АДРЕСА_1 , вартістю 100000 грн; твердопаливний котел, вартістю 21000 грн, який встановлено в будинку АДРЕСА_1 ; 1/2 частину земельної ділянку площею 0,095 га, від загальної площі 0,19 га. (кадастровий номер :01:001:0248) за адресою: АДРЕСА_1 , вартістю 28500 грн; 1/2 частини кухонних фасадів на суму 15500 грн.

За ОСОБА_1 визнано право власності та виділено: 1/2 частину земельної ділянки площею 0,095га, від загальної площі 0,19 га (кадастровий номер :01:001:0248) за адресою: АДРЕСА_1 , вартістю 28500 грн; причіп саморобний-фургон, габаритні розміри 3800x1950x1900, державний номерний знак НОМЕР_3 зареєстрований на ОСОБА_2 , вартістю 26505 грн; 1/2 частини кухонних фасадів на суму 15500 грн.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 50000 грн за 1/2 частину вартості автономної системи резервного електроживлення на базі фотоелектричних перетворювачів.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 10500 грн за 1/2 частину вартості твердопаливного котла.

Стягнуто з ОСОБА_2 147740 грн на користь ОСОБА_1 за 1/2 частини вартості автомобіля «Mercedes-Benz» 316СDI, 2005 року випуску, кузов № НОМЕР_1 .

Стягнуто з ОСОБА_1 13252,50 грн на користь ОСОБА_2 за 1/2 частину вартості причепа саморобний-фургон, габаритні розміри 3800x1950x1900, державний номерний знак НОМЕР_3 зареєстрований на ОСОБА_2 вартістю 26505 грн.

В іншій часті позову відмовлено.

Вирішено питання щодо судових витрат.

Постановою Черкаського апеляційного суду від 10 березня 2020 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 адвоката Токар О. М. залишено без задоволення, а рішення Звенигородського районного суду Черкаської області від 31 жовтня 2019 року залишено без змін.

Ухвалою Верховного Суду від 21 травня 2020 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_2 та задоволено клопотання останньої про зупинення виконання судових рішень.

Зупинено виконання рішення Звенигородського районного суду Черкаської області від 11 жовтня 2019 року та постанови Черкаського апеляційного суду від 10 березня 2020 року до закінчення касаційного провадження.

Постановою Верховного суду від 12 серпня 2021 року касаційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення, а рішення Звенигородського районного суду Черкаської області від 11 жовтня 2019 року та постанову Черкаського апеляційного суду від 10 березня 2020 року залишено без змін. Поновлено виконання рішення Звенигородського районного суду Черкаської області від 11 жовтня 2019 року та постанови Черкаського апеляційного суду від 10 березня 2020 року.

27 серпня 2021 року ОСОБА_2 звернулась до суду із заявою про розстрочення виконання рішення суду.

Заяву мотивувала тим, що Звенигородським відділом ДВС у Черкаській області Центрального управління Міністерства юстиції (м. Київ) відкрито виконавче провадження № 61810794, яке на час розгляду касаційної скарги було зупинено, та накладено арешт на все майно, яке належить заявнику та рахунки в банку, в тому числі на рахунки на які надходять пенсія та аліменти.

Зазначала, що вона є інвалідом 3 групи і на даний час її пенсія є єдиним джерелом утримання її сім`ї. На її утриманні знаходиться дочка ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та її мама ОСОБА_4 , яка хворіє на ішемічну хворобу серця та перенесла інсульт.

При цьому, її дочка та мама на момент подачі заяви хворіють на COVID-19.

Крім того, вона у 2018 році перенесла операцію на серці та постійно потребує додаткового обстеження, тривалого та дорогого лікування та реабілітації. У серпні 2021 року вона перехворіла на COVID-19, що призвело до зниження якості життя.

Також вказувала, що вона зареєстрована ФОП та є платником єдиного податку, однак в зв`язку з форс-мажорними обставинами, а саме гострої респіраторної хвороби COVID-19 її підприємницька діяльність вже більше року майже припинена.

17 березня 2020 року набрав чинності ЗУ№530-ХІІ, яким, зокрема, додатково внесено до переліку форс-мажорних обставин карантин, встановлений КМУ.

На її думку, вказані обставини є такими, що ускладнюють виконання рішення, тому з метою добровільного виконання зобов`язань, з урахуванням її реального матеріального стану, просила суд розстрочити виконання рішення Звенигородського районного суду від 31.10.2021 а саме сплату ОСОБА_1 з щомісячною сплатою, першого числа місяця, по 17353,33 грн на його виконання, починаючи з жовтня 2021 року.

Ухвалою Звенигородського районного суду Черкаської області від 23 вересня 2021 року заяву ОСОБА_2 про розстрочення виконання рішення суду у даній справі задоволено.

Розстрочено виконання рішення Звенигородського районного суду Черкаської області від 31.10.2019 у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного сумісного майна та стягнення грошової компенсації від вартості частки у спільному майні подружжя в частині стягнення на користь ОСОБА_1 частини вартості майна, яке підлягає розподілу та є спільною сумісною власністю подружжя в сумі 208240 грн на один рік, щомісячно протягом року рівними частинами з дня постановлення ухвали.

Ухвала мотивована тим, що надавши оцінку наведеним заявником обставинам для розстрочення виконання рішення Звенигородського районного суду від 31.10.2019, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення заяви ОСОБА_2 про розстрочку виконання рішення суду, оскільки боржниця є пенсіонеркою, інвалідом ІІІ групи, має незадовільний стан здоров`я, має на утриманні неповнолітню дитину, а розмір отриманої нею пенсії є її єдиним джерелом, який має забезпечити їй належний рівень життєдіяльності.

23 жовтня 2021 року представник ОСОБА_1 адвокат Смаглій В. М., вважаючи ухвалу суду такою, що постановлена з порушенням норм процесуального права, без належного дослідження та перевірки судом всіх обставин, зокрема і викладених відповідачем в його заяві про розстрочення виконання рішення суду та актуальної інформації, оскаржив її в апеляційному порядку.

Просив суд скасувати ухвалу Звенигородського районного суду Черкаської області від 23 вересня 2021 року та відмовити ОСОБА_2 в задоволенні її заяви про розстрочення виконання рішення суду.

Апеляційну скаргу мотивував тим, що судом першої інстанції не було здійснено перевірки всієї актуальної інформації щодо майнового стану та належного відповідачу (боржнику) на праві власності як рухомого, так і нерухомого майна, що можливо було здійснити навіть шляхом отримання інформації у державного виконавця Звенигородського відділу ДВС у Черкаській області, на виконанні у якого перебуває виконання рішення Звенигородського районного суду по справі 3694/131/18/. Не перевірено всі можливі джерела доходу, а також наявність у ОСОБА_2 банківських рахунків та залишку грошових коштів на цих рахунках.

Зазначає, що судом першої інстанції не враховано, що сума грошової компенсації, яка підлягає стягненню на підставі рішення суду була визначена ще в 2018 році та на яку впливають інфляційні процеси, тому розстрочка виконання рішення фактично знецінює суму, яку належить стягнути із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 .

Вважає, що оскаржувана ухвала порушує права ОСОБА_1 у процесі захисту його цивільних прав на справедливий суд, забезпечення розумного строку розгляду справи, включаючи період із надходження до суду позовної заяви у цій справі та який закінчується виконанням рішення суду.

Вказує також, що на даний момент будь-яких грошових коштів відповідач не сплатила в рахунок виконання рішення суду, що свідчить, що вона свідомо з різних підстав вчиняє дії щодо затягування відшкодування позивачу грошової компенсації за належну йому частку у спільному майні колишнього подружжя.

22 листопада 2021 року від ОСОБА_2 надійшов відзив на апеляційну скаргу в якому просила суд апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Смаглія В. М. залишити без задоволення, а ухвалу Звенигородського районного суду Черкаської області від 23 вересня 2021 року залишити без змін.

Вважає, що її заява про розстрочку виконання рішення суду розглянута об`єктивно, справедливо та з урахуванням всіх обставин та вимог ст. 435 ЦПК України.

Зазначає, що її звернення із заявою про розстрочку виконання рішення є вимушеним заходом, так як склалися об`єктивні причини не залежні від неї, а саме: її стан здоров`я, (операція на серці, та Covid-19), стан здоров`я її матері ОСОБА_5 (ішемічна хвороба серця), стан здоров`я спільної із стягувачем дочки ОСОБА_3 (Covid-19) та складний матеріальний стан (єдиний дохід пенсія у розмірі 2200 грн та аліменти на утримання дитини в розмірі 1500 грн).

Також зазначає, що апеляційна скарга містить недостовірну інформацію, адже станом на день подачі відзиву ОСОБА_1 перераховано 54238,73 грн, що складає 26% від загальної суми боргу, останній платіж був 22 листопада 2021 року у розмірі 17355 грн.

Крім того, кошти, які були в неї наявні в банках були списані ДВС на користь стягувача ОСОБА_1 .

Відповідно до ч. 1 ст. 353 ЦПК України окремо від рішення суду можуть бути оскаржені в апеляційному порядку ухвали суду першої інстанції щодо, зокрема, відстрочення і розстрочення, зміни чи встановлення способу і порядку виконання рішення (п. 26).

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, переглянувши матеріали справи за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення.

Відповідно до вимог ч. ч. 1 і 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч. ч. 1 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що оскаржувана ухвала суду, яка у відповідності до ст. 258 ЦПК України є видом судових рішень, не відповідає приведеним вимогам закону.

Відповідно до ст. 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

За змістом статті 129 Конституції України однією із основних засад судочинства є обов`язковість судового рішення.

Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Виконання судового рішення, відповідно до змісту рішення Конституційного Суду України № 5-рп/2013 від 26 червня 2013 року по справі № 1-7/2013, є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави; невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд справи судом.

Стаття 6 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) гарантує право на справедливий судовий розгляд та закріплює принцип верховенства права, на якому будується демократичне суспільство, і найважливішу роль судової системи в здійсненні правосуддя. Проте, право на справедливий суд було б позбавлено сенсу, якщо б допускало невиконання остаточних судових рішень, які набрали законної сили.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини невід`ємною частиною «права на суд» та фундаментальним аспектом верховенства права є принцип правової визначеності (певності), який включає дотримання принципу остаточності судового рішення.

У розумінні практики Європейського суду частина 1 статті 6 Конвенції передбачає не лише доступ до правосуддя і встановлення порядку судового розгляду, а й гарантує виконання судових рішень з метою запобігання заподіяння шкоди одній із сторін.

У справі «Півень проти України» ЄСПЛ констатував порушення статті 6 Конвенції та зазначив, що невиконання судового рішення не може буде виправдано недоліками законодавства, які унеможливлюють його виконання. У цій справі Європейський суд дійшов висновку про відсутність у законодавстві України нормативної бази щодо завдань, покладених на органи виконавчої влади, і констатував порушення пункту 1 статті 6 Конвенції.

Європейський Суд з прав людини у своєму рішенні у справі «Іммобільяре Саффі проти Італії» наголошує, що право на звернення до суду, гарантоване статтею 6 Конвенції, також передбачає практичне виконання остаточних, обов`язкових для виконання судових рішень, які в державах, що поважають принцип верховенства права, не можуть залишатися невиконаними на шкоду стороні у провадженні.

Частиною 1 ст. 18 ЦПК України передбачено, що судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Відповідно до ст. 435 ЦПК України за заявою сторони суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, може відстрочити або розстрочити виконання рішення, а за заявою стягувача чи виконавця (у випадках, встановлених законом), - встановити чи змінити спосіб або порядок його виконання.

Підставою для встановлення або зміни способу або порядку виконання, відстрочення або розстрочення виконання судового рішення є обставини, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим.

Вирішуючи питання про відстрочення чи розстрочення виконання судового рішення, суд також враховує: 1) ступінь вини відповідача у виникненні спору; 2) щодо фізичної особи - тяжке захворювання її самої або членів її сім`ї, її матеріальний стан; 3) стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо.

Розстрочка та відстрочення виконання судового рішення не може перевищувати одного року з дня ухвалення такого рішення, ухвали, постанови.

Згідно ч. 1 ст. 33 ЗУ «Про виконавче провадження» за наявності обставин, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим (хвороба сторони виконавчого провадження, відрядження сторони виконавчого провадження, стихійне лихо тощо), сторони мають право звернутися до суду, який видав виконавчий документ, із заявою про відстрочку або розстрочку виконання рішення.

Такі обставини є виключними, тобто такими, що унеможливлюють виконання рішення суду в силу непередбачуваних обставин, що настали під час здійснення виконання судового рішення.

Відстрочка виконання рішення суду - це відтермінування у часі належного строку виконання рішення суду в цілому.

Надання відстрочки судом полягає у визначенні нової конкретної, більш пізньої ніж первинна, дати, з настанням якої й після завершення строку відстрочки рішення має бути виконано повністю.

При розгляді заяви щодо відстрочку виконання рішення необхідно виходити з міркувань доцільності та об`єктивної необхідності надання саме таких строків відтермінування виконання рішення в цілому; наявність підстави для відтермінування має бути доведена боржником. Строки такого відтермінування знаходяться у прямій залежності від обставин, що викликають необхідність надання додаткового строку до повного виконання рішення суду.

Підставою для встановлення або зміни способу або порядку виконання, відстрочення або розстрочення виконання судового рішення є обставини, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим, тобто виняткових обставин та таких, що мають особливий характер.

У рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Горнсбі проти Греції» (Hornsby v. Greece) від 19 березня 1997 року, заява № 18357/91, п. 40 зазначається, що …право на звернення до суду було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду одній зі сторін. Важко уявити ситуацію, щоб пункт 1 статті 6 докладно описував процедурні гарантії, які надаються сторонам цивільного судового процесу у провадженні, що є справедливим, відкритим і оперативним, і не передбачав би при цьому гарантій виконання судових рішень; тлумачення статті 6 як такої, що стосується виключно права на звернення до суду і проведення судового розгляду, могло б призвести до ситуацій, несумісних із принципом верховенства права, що його Договірні Сторони зобов`язалися дотримуватися, коли вони ратифікували Конвенцію. Отже, виконання рішення, винесеного будь-яким судом, має розглядатися як невід`ємна частина «судового процесу» для цілей статті 6.

Згідно ст. 129 Конституції України основними засадами судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а відповідно до ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Обов`язок сторони щодо доведення обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, також визначено ч. 1 ст. 81 ЦПК України.

Згідно із ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Таким чином, при розгляді заяви про відстрочення виконання рішення суду саме заявник зобов`язаний довести наявність обставин, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим.

При цьому, вирішуючи дане питання, суду потрібно мати на увазі, що відповідно до ст. 435 ЦПК України задоволення такої заяви можливе лише у виняткових випадках, які суд визначає, виходячи з особливого характеру обставин, що ускладнюють або виключають виконання рішення (хвороба боржника або членів його сім`ї, відсутність у нього майна, яке за рішенням суду має бути передане стягувачу, стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо).

Зазначений висновок викладено у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 червня 2019 року, справа № 2-55/10, провадження № 61-46129св18.

Обґрунтовуючи свою заяву ОСОБА_2 посилалась стан здоров`я свій, її матері та дочки, а також її скрутний майновий стан, викликаний неможливістю здійснення нею підприємницької діяльності через COVID-19.

В підтвердження своєї заяви надала суду наступні докази.

Згідно пенсійного посвідчення № НОМЕР_4 , ОСОБА_2 є особою з інвалідністю 3 групи (безтерміново), що також підтверджується копією довідки МСЕК №857681 серії 10ААВ з 08.10.2014 (т. 3 а.с. 10, 12).

З довідки про доходи №225917 вбачається, що ОСОБА_2 перебуває на обліку в ГУПФУ в Черкаській області та сума пенсії за період з 01.01.2021 по 30.06.2021 становить 13000 грн (т. 3 а.с. 19).

Відповідно до копій паспорту та довідки з внесення відомостей до єдиного державного демографічного реєстру, ОСОБА_2 зареєстрована та проживає разом із матір`ю ОСОБА_6 та дочкою ОСОБА_3 (т. 3 а.с. 7-11, 20).

Згідно результатів імунохроматографічного дослідження від 14.08.2021 ОСОБА_3 та ОСОБА_7 мають позитивний результат на COVID-19 (т. 3 а.с. 13).

Відповідно до копій довідок виданих КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги м. Ватутіне Черкаської області» ОСОБА_2 хворіла та перебувала на стаціонарному лікуванні з COVID-19, результат ПЛР тесту від 17.08.2021, ОСОБА_3 хворіла на COVID-19, результат ПЛР тесту від 17.08.2021 (т. 3 а.с. 14-15, ).

Згідно Довідки КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги м. Ватутіне Черкаської області» та виписки з медичної карти № 5359 ОСОБА_6 хворіє ішемічною хворобою серця, також лікувалася в терапевтичному відділенні з 25.10.2019 по 08.11.2019, діагноз гіпертонічна хвороба ІІ стадії, ІІ ступеню, кризовий перебіг, гіпертензивна криза, ускладнена ТІА, гіпертензивне серце, ХДГАЕ ІІ ст. Вечтибуло-атактичний синдром, атеросклеротичний кардіосклероз, остеохондроз з стійким больовим синдромом (т. 3 а.с. 15-16).

ОСОБА_6 є пенсіонером по віку та згідно довідки про доходи №224214 перебуває на обліку в ГУПФУ в Черкаській області та сума пенсії за період з 01.01.2021 по 31.08.2021 становить 25905,60 грн (т. 3 а. с. 23-24).

З довідки НІССХ ім. М. М. Амосова вбачається, що ОСОБА_2 знаходилася на стаціонарному лікуванні у відділенні хірургічного лікування складних порушень ритму серця з 12.02.2018 по 19.02.2018 (т. 3 а.с. 17).

Відповідно до довідки КНП «Звенигородська БЛІЛ» ОСОБА_2 знаходилася на стаціонарному лікуванні в інфекційному відділенні з діагнозом хронічний ерозивний гастрит у стадії загострення з 17.08.2021 по 28.08.2021 (т. 3 а.с. 18).

Згідно податкової декларації платника податку фізичної особи-підприємця за 2020 рік ОСОБА_2 є ФОП та внесла авансові внески єдиного податку другої групи з першого по четвертий квартали у розмірі 2833,80 грн (т.3 а.с. 26-28).

Відповідно до податкової декларації платника податку фізичної особи-підприємця за 7 місяців 2021 року ОСОБА_2 є ФОП та внесла авансові внески єдиного податку другої групи за перший та другий квартал у розмірі 3600 грн (т.3 а.с. 30-32).

До відзиву на апеляційну скаргу ОСОБА_2 додано Виписку із медичної карти стаціонарного хворого № 4515, згідно якої ОСОБА_2 з 24.10.2021 по 01.11.2021 перебувала на стаціонарному лікуванні з діагнозом виразкова хвороба в активній фазі загострення.

Відповідно до листа Звенигородського ВДВС у Звенигородському районі Черкаської області Центрального міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Київ) від 18 листопада 2021 року № 19.4-30/25576, ОСОБА_2 з вересня 2021 року по жовтень 2021 року частково погасила борг перед ОСОБА_1 , станом на 18.11.2021 року залишок сплаченого боргу становить 172149,47 грн та виконавчого збору у сумі 17187,64 грн. Зокрема, у жовтні 2021 року ОСОБА_2 сплатила 17355,22 грн.

Дослідивши матеріали справи та надані сторонами докази, апеляційний суд встановив наступне.

Рішення Звенигородського районного суду Черкаської області від 11 жовтня 2019 року, яким і задоволено частково позов набрало законної сили 10 березня 2020 року із винесенням постанови Черкаським апеляційним судом, якою апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 адвоката Токар О. М. залишено без задоволення, а рішення Звенигородського районного суду Черкаської області від 31 жовтня 2019 року залишено без змін.

Ухвалою Верховного Суду від 21 травня 2020 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_2 та зупинено виконання рішення Звенигородського районного суду Черкаської області від 11 жовтня 2019 року та постанови Черкаського апеляційного суду від 10 березня 2020 року до закінчення касаційного провадження.

Постановою Верховного суду від 12 серпня 2021 року касаційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення, а рішення Звенигородського районного суду Черкаської області від 11 жовтня 2019 року та постанову Черкаського апеляційного суду від 10 березня 2020 року залишено без змін. Поновлено виконання рішення Звенигородського районного суду Черкаської області від 11 жовтня 2019 року та постанови Черкаського апеляційного суду від 10 березня 2020 року.

Після ухвалення рішення Звенигородського районного суду Черкаської області 11 жовтня 2019 року по 12 серпня 2021 року ОСОБА_2 в добровільному порядку рішення суду не виконувала, а перші виплати були здійснені нею лише з 19 вересня 2021 року.

ОСОБА_2 проживає разом із матір`ю та дочкою. Разом з тим, мати є пенсіонером та отримує пенсію за віком, а на дочку ОСОБА_3 сплачуються аліменти.

Крім того, доказів того, що мати заявника, ОСОБА_6 , перебуває на її утриманні матеріали справи не містять.

Щодо стану здоров`я та матеріального стану заявника, в період з 12 серпня 2021 року, слід зазначити, що більшість наданих ОСОБА_2 доказів її стану здоров`я та її матері, датовані задовго до настання необхідності виконання рішення суду.

Докази того, що заявник та члени її родини до подачі заяви хворіли на COVID-19, не є самі по собі підставою для розстрочення виконання рішення суду.

Щодо відсутності прибутку від підприємницької діяльності слід зазначити, що ОСОБА_2 є фізичною особою-підприємцем ставкою єдиного податку платників другої групи та сплачує єдиний податок, зокрема у 2020 році її дохід склав 20200 грн. Проте даних про суму доходу у 2021 році ОСОБА_2 надано не було, а лише надано дані про внесення нею авансових внесків єдиного податку за перший та другий квартал у розмірі 3600 грн.

При цьому, слід зазначити, що відповідно до положень Податкового кодексу України (и до п. 291.4 ПКУ), суб`єкти господарювання, які застосовують спрощену систему оподаткування, обліку та звітності, поділяються на такі групи платників єдиного податку, зокрема, друга група - фізичні особи-підприємці, які здійснюють господарську діяльність з надання послуг, у тому числі побутових, платникам єдиного податку та/або населенню, виробництво та/або продаж товарів, діяльність у сфері ресторанного господарства, за умови, що протягом календарного року відповідають сукупності таких критеріїв: не використовують працю найманих осіб або кількість осіб, які перебувають з ними у трудових відносинах, одночасно не перевищує 10 осіб, а обсяг доходу не перевищує 834 розміри мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня податкового (звітного) року (5004000 грн).

Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що тяжкий матеріальний стан не завжди має характер особливих або виняткових обставин, тому матеріальний стан боржників не є безумовною підставою для невиконання судового рішення, яке набрало законної сили, та не є обставиною, що утруднює його виконання.

Слід також зазначити, що при вирішенні питання про відстрочку або розстрочку виконання рішення повинні бути враховані інтереси стягувача на користь якого стягнуто грошову компенсацію від вартості частки у спільному майні подружжя.

Отже, апеляційний суд дійшов висновку, що ОСОБА_2 не надала належних та допустимих доказів на підтвердження обставин, які мають характер особливих або виняткових та які можуть бути підставою для розстрочки виконання рішення суду відповідно до приписів ст. 435 ЦПК України.

Разом з цим, апеляційним судом встановлено і те, що судом першої інстанції при постановлені оскаржуваної ухвали 23.09.2021, якою було розстрочено на один рік виконання рішення Звенигородського районного суду Черкаської області від 31.10.2019, яке вступило в законну силу 10.03.2020 у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного сумісного майна та стягнення грошової компенсації від вартості частки у спільному майні подружжя, було допущено і інше порушення норм процесуального права, а саме ч. 5 ст. 435 ЦПК України відповідно до якої розстрочка та відстрочення виконання судового рішення не може перевищувати одного року з дня ухвалення такого рішення, ухвали, постанови.

Крім того, апеляційним судом враховується і те, що ОСОБА_2 під час касаційного перегляду даної цивільної справи скористалась правом передбаченим ст. 394 ЦПК України, подавши до суду касаційної інстанції клопотання про зупинення виконання судових рішень, яке було задоволене ухвалою Верховного Суду від 21 травня 2020 року та зупинено виконання рішення Звенигородського районного суду Черкаської області від 11 жовтня 2019 року та постанови Черкаського апеляційного суду від 10 березня 2020 року до закінчення касаційного провадження. Постановою Верховного суду від 12 серпня 2021 року виконання приведених судових рішень було поновлено.

З огляду на вище наведене, приведені вимоги законодавства, колегія суддів вважає, що при розгляді вказаної заяви, суд першої інстанції порушив вимоги процесуального закону, а тому оскаржувана ухвала як така, що не відповідає нормам закону підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні заяви ОСОБА_2 про розстрочення виконання рішення суду.

У відповідності до положень ст. 141 ЦПК України із ОСОБА_2 підлягає стягненню на користь ОСОБА_1 сплачений ним судовий збір за подачу апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 376 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Смаглія В`ячеслава Миколайовича задовольнити.

Ухвалу Звенигородського районного суду Черкаської області від 23 вересня 2021 року скасувати.

В задоволенні заяви ОСОБА_2 про розстрочення виконання рішення суду від 31 жовтня 2019 року по цивільній справі 694/131/18 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного сумісного майна та стягнення грошової компенсації від вартості частки у спільному майні подружжя відмовити.

Стягнути із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 454 грн судового збору за подачу апеляційної скарги.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст постанови складено 03 грудня 2021 року.

Головуючий Л. І. Василенко

Судді: В. Г. Бородійчук

Л. В. Нерушак