Провадження № 22-ц/812/2138/21 Доповідач апеляційної інстанції-Данилова О.О.

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 листопада 2021 року м. Миколаїв

справа № 484/1210/21

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого Данилової О.О.,

суддів: Тищук Н.О., Шаманської Н.О.,

із секретарем Лівшенком О.С.

переглянувши в апеляційному порядку цивільну справу за позовом

заступника керівника Первомайської окружної прокуратури Миколаївської області

до Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області, ОСОБА_1

про визнання незаконним та скасування наказу, витребування земельної ділянки

за апеляційною скаргою Миколаївської обласної прокуратури

на рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області, ухвалене 22 вересня 2021 року суддею Літвіненко Т.Я. в приміщенні цього ж суду (дата складання повного судового рішення не зазначена),

У С Т А Н О В И В:

У квітні 2021 року заступник керівника Первомайської окружної прокуратури Миколаївської області (далі - прокурор) в інтересах держави звернувся з позовом до Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області (далі- ГУ Держгеокадастру) та ОСОБА_1 про визнання незаконним та скасування наказу і повернення земельної ділянки.

Позивач зазначав, що 23 серпня 2019 року наказом ГУ Держгеокадастру громадянину ОСОБА_1 затверджено проект землеустрою та передано у власність ОСОБА_1 із земель сільськогосподарського призначення державної власності, розташованих в межах території Тарасівської сільської ради Первомайського району Миколаївської області, земельну ділянку площею 2 га із цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства. 15 жовтня 2019 року на підставі цього наказу державним реєстратором Благодатненської сільської ради Арбузинського району зареєстровано право власності ОСОБА_1 на земельну ділянку з кадастровим номером :06:000:0354.

Проте ОСОБА_1 раніше вже використав право на безоплатне отримання у власність земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства шляхом отримання земельної ділянки державної власності того ж призначення площею 0,0536 га по АДРЕСА_1 з кадастровим номером :02:007:0234 на підставі пункту ІІ. 12 рішення Балтської міської ради №1115-VI від 3 вересня 2015 року. Право власності на цю ділянку зареєстроване 27 липня 2016 року за №15711675.

Посилаючись на те, що наказ прийнятий з порушенням норм земельного законодавства, а саме статей 116, 118, 121 ЗК, прокурор просив визнати незаконним та скасувати наказ ГУ Держгеокадастру №5891/0/14-19-СГ від 23 серпня 2019 року, а також зобов`язати ОСОБА_1 повернути ділянку у власність держави в особі ГУ Держгеокадастру.

Відповідач ОСОБА_1 позов визнав (а.с.81).

Відповідач ГУ Держгеокадастру, не заперечуючи факт незаконної передачі спірної ділянки у власність ОСОБА_1 , просив відмовити у визнанні незаконним та скасуванні наказу від 23 серпня 2019 року. Відповідач зазначав, що жодним нормативним актом не встановлено обов`язку та не визначено процедури, за якою орган, який передає земельні ділянки у приватну власність відповідно до повноважень за статтею 122 ЗК, може перевіряти факт використання особою свого права на безоплатне отримання у власність земельної ділянки. Не передбачено законодавством і такої підстави для відмови у затвердженні проекту землеустрою. До того ж, для витребування земельної ділянки не потрібно визнавати недійсними рішення органів державної влади чи місцевого самоврядування, які, як акт індивідуальної дії, вже були реалізовані і вичерпали свою дію.

У відповіді на відзив прокурор наголошував на обов`язку органів Держгеокадастру здійснювати нагляд за дотриманням вимог земельного законодавства в процесі передачі земель у власність та встановленого порядку набуття і реалізації права на землю. Крім того, прокурор зауважив, що у даній справі рішення органу державної влади є підставою виникнення у відповідача права власності, що зумовлює необхідність його скасування.

Рішенням Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 22 вересня 2021року позов задоволено частково. У відповідача ОСОБА_1 витребувано у власність держави в особі ГУ Держгеокадастру земельну ділянку площею 2 га з кадастровим номером :06:000:0354, розташовану в межах території Тарасівської сільської ради Первомайського району Миколаївської області. У задоволенні позову в частині визнання незаконним та скасування наказу ГУ Держгеокадастру №5891/0/14-19-СГ від 23 серпня 2019 року відмовлено. Розподілені судові витрати.

В апеляційній скарзі прокурор просив рішення в частині відмови у позові скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення вимог у повному обсязі. Апелянт зазначив, що суд першої інстанції, витребуючи спірну земельну ділянку у ОСОБА_1 , помилково застосував до спірних правовідносин положення статті 388 ЦК, тоді як вони регулюються статтею 1212 ЦК. Тому невірним є і висновок суду про те, що вимога про скасування наказу ГУ Держгеокадастру не є нерозривно пов`язаною з вимогою про витребування земельної ділянки із чужого незаконного володіння. Помилкове застосування судом норм цивільного законодавства зумовило неповне відшкодування судових витрат, які зазнав позивач при поданні позовної заяви.

Правом відзиву на апеляційну скаргу відповідачі не скористались.

В судове засідання апеляційного суду відповідачі ГУ Держгеокадастру та ОСОБА_1 не з`явились. Про дату, час та місце судового засідання повідомлені належним чином (а.с.133,134). Справу розглянуто у відсутності відповідачів та за участю прокурора Волкожи С.В.

Переглянувши справу за наявними в ній доказами та перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Частково задовольняючи позов прокурора, суд першої інстанції, посилаючись на правові позиції Верховного Суду України, викладені у постанові від 17 грудня 2014 року (справа №6-140цс14), та Верховного Суду, викладені у постановах від 14 листопада 2018 року (справа №183/1617/16), від 11 лютого 2020 року (справа №922/614/19), виходив з того, що належним та ефективним способом поновлення інтересів власника держави є витребування спірної ділянки у ОСОБА_1 з застосуванням механізму статтей 387, 388 ЦК. При цьому визнання незаконним та скасування наказу ГУ Держгеокадастру не є ефективним способом захисту, оскільки задоволення такої вимоги не призвело б до володіння земельною ділянкою, так як наказ є актом ненормативного одноразового характеру, який вичерпав свою дію, а така вимога не є нерозривно пов`язаною з вимогою про витребування земельної ділянки із чужого незаконного володіння.

Проте не з усіма висновками суду можна погодитись.

Так, відповідно до статті 14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

За змістом частин 1, 3, 4 статті 116 ЗК України (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) громадяни та юридичні особи набувають права власності на земельні ділянки із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону.

Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться, в тому числі, у разі одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом.

Передача земельних ділянок безоплатно у власність громадян у межах норм, визначених цим Кодексом, провадиться один раз по кожному виду використання.

Громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності для ведення особистого селянського господарства у розмірі не більше 2,0 га (пункт «б» частини 1 статті 121 ЗК).

Відповідно до статті 15 ЦК кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб (пункт 10 частини 2 статті 16 ЦК).

Суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси (частина 1 статті 21 ЦК).

Судом встановлено, що 3 вересня 2015 року рішеннями Балтської міської ради Одеської області № 1112-ІІ та № 1115-ІІ ОСОБА_1 надано дозвіл на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність із земель житлової і громадської забудови, затверджено даний проект землеустрою та передано у власність земельну ділянку загальною площею 0,1536га, в тому числі 0,1000 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер :02:007:0233 та 0,0536 га для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер :02:007:0234, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.13-14, 19-27)

Земельну ділянку з кадастровим номером :02:007:0234 зареєстровано у державному земельному кадастрі 28 серпня 2015 року (а.с.29-30).

17 квітня 2019 року ОСОБА_1 звернувся до ГУ Держгеокадастру із заявою про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства орієнтованою площею 2 (два) га за рахунок земель сільськогосподарського призначення за межами населеного пункту, яка знаходиться на території Тарасівської сільської ради Первомайського району Миколаївської області із земель державної власності у межах норм безоплатної приватизації. В заяві зазначав, що право на безоплатну приватизацію по вищезазначеному цільовому призначенню він не використав (а.с.32-34).

10 травня 2019року наказом ГУ Держгеокадастру №3250/0/14-19-СГ ОСОБА_1 надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність (а.с.31).

23 серпня 2019 року наказом ГУ Держгеокадастру №5891/0/14-19-СГ ОСОБА_1 передано у власність земельну ділянку площею 2,0000 га., в тому числі пасовищ площею 2,0000 га з кадастровим номером :06:000:0354, що розташована в межах території Тарасівської сільської ради Первомайського району Миколаївської області, з земель сільськогосподарського призначення державної власності без зміни цільового призначення для ведення особистого селянського господарства (а.с.35).

Право власності ОСОБА_1 на земельну ділянку площею 2 га зареєстровано у Реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень 15 жовтня 2019 року (а.с.40-41).

Встановивши зазначені обставини, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що ОСОБА_1 , набуваючи у власність спірну земельну ділянку за наказом ГУ Держгеокадастр від 23 серпня 2019 року, повторно скористався своїм правом на безоплатне отримання земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства із земель державної власності, що суперечить вимогам закону та порушує права держави.

Такі висновки суду відповідають обставинам справи та вимогам статей 116, 121 ЗК України.

Судове рішення в цій частині сторонами не оскаржується.

Звертаючись за судовим захистом, прокурором обрано спосіб поновлення порушеного права, а саме визнання незаконним та скасування рішення органу державної виконавчої влади (як розпорядника земель державної власності) та повернення земельної ділянки з застосуванням правового механізму, передбаченого статтею 1212 ЦК, як безпідставно набутого майна.

Проте суд першої інстанції вважав, що спірна ділянка має бути витребувана у ОСОБА_1 за правилами статей 387, 388 ЦК.

При вирішенні цього правового питання, апеляційний суд виходить з наступного.

Відповідно до частини 1 статті 1212 ЦК особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала (кондикційний позов).

Положення глави 83 ЦК застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. У кондиційному зобов`язанні не має правового значення чи вибуло майно з володіння власника за його волею чи всупереч його волі, чи є набувач добросовісним чи недобросовісним.

Кондикційне зобов`язання виникає за наявності таких умов:1) набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.

Конструкція статті 1212 ЦК, як і загалом норм глави 83 ЦК, свідчить про необхідність установлення так званої «абсолютної» безпідставності набуття (збереження) майна не лише в момент його набуття (збереження), а й станом на час розгляду спору.

Ознаки, характерні для кондикції, свідчать про те, що пред`явлення кондикційної вимоги можна визнати належним самостійним способом захисту порушеного права власності, якщо: 1) річ є такою, що визначена родовими ознаками, в тому числі грошовими коштами; 2) потерпілий домагається повернення йому речі, визначеної родовими ознаками (грошових коштів) від тієї особи (набувача), з якою він не пов`язаний договірними правовідносинами щодо речі.

Отже, кондикція - позадоговірний зобов`язальний спосіб захисту права власності або іншого речового права, який може бути застосований самостійно.

Права особи, яка вважає себе власником майна, підлягають захисту шляхом задоволення позову до володільця з використанням правового механізму, установленого статтею 1212 ЦК, у разі наявності правових відносин речово-правового характеру безпосередньо між власником та володільцем майна.

Водночас, відповідно до загального правила статті 387 ЦК власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння.

Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору.

Право власника на витребування майна від добросовісного набувача за частиною 1 статті 388 ЦК залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача.

Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом.

За змістом статті 388 ЦК випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею.

Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача.

Норма статті 388 ЦК може застосовуватись як підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин.

При цьому з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 набув право власності на спірну ділянку на підставі наказу органу, уповноваженого на передачу у приватну власність земель державної власності, тобто на підставі акту органу державної влади, спрямованого на виникнення у сторін прав та обов`язків.

Отже, між сторонами виникли юридичні відносини, які зумовили набуття відповідачем права власності на спірну ділянку, що не відповідає умовам застосування статей 387, 388 ЦК.

Крім того, передача землі у власність ОСОБА_1 стала наслідком повідомлення ним завідомо неправдивих відомостей про те, що право на отримання земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства ним раніше не використане. Ці обставини свідчать про недобросовісність набувача, що також унеможливлює застосування правил статті 388 ЦК.

Не можна погодитись і з висновком суду першої інстанції про те, що запропонований прокурором спосіб поновлення порушених прав держави, а саме кондикційні вимоги за статтею 1212 ЦК, суперечать правовим висновкам, викладеним у постановах Верховного Суду України та Верховного Суду від 17 грудня 2014 року (справа №6-140цс14), від 14 листопада 2018 року (справа №183/1617/16) та від 11 лютого 2020 року (справа №922/614/19).

Так, у справі № 6-140цс 14 спірними, поряд з іншим, є правовідносини щодо повернення земельної ділянки, переданої у довгострокове користування, а згодом перепроданої іншій особі. За таких обставин Верховний Суд України вважав, що підставою повернення землі останнім набувачем є не реституція (стаття 216 ЦК), а правила статті 388 ЦК.

У справі №183/1617/16 спірна земельна ділянка вийшла з володіння власника (держави) поза його волі, тобто без відповідного розпорядження органу виконавчої влади, а потім була передана у власність фізичній особі неповноважним органом - органом місцевого самоврядування. За таких обставин суд погодився з наявністю підстав для застосування правил статей 387,388 ЦК.

У справі № 922/614/19 також заявлялась вимога про витребування земельна ділянка у особи, яка отримала її у користування за договором оренди, укладеним з первісним набувачем.

Отже, зважаючи на предмет спору, підстави позову, фактичні обставини та матеріально-правове регулювання у справі, яка розглядається, висновки, викладені у постановах вищого судового органу, не є релевантними для цієї справи.

Оскільки спірні правовідносини виникли безпосередньо між власником майна та його володільцем, апеляційний суд вважає, що ОСОБА_1 , набувши спірну земельну ділянку без достатньої правової підстави, тобто всупереч вимогам статтей 116 та 121 ЗК, зобов`язаний повернути її законному власнику за правилами частини 1 статті 1212 ЦК.

Така кваліфікація спірних правовідносин відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 2 березня 2016 року у справі №6-3090цс15, постанові Верховного Суду від 10 червня 2020 року у справі № 310/5835/13-ц та інш.

Висновок про безпідставне (незаконне) набуття земельної ділянки ґрунтується на незаконності наказу ГУ Держгеокадастру від 23 серпня 2019 року. За такого вимога про визнання незаконним та скасування наказу ГУ Держгеокадастру від 23 серпня 2019 року №5891/0/14-19-СГ зумовлює відновлення володіння відповідною земельною ділянкою та є нерозривно пов`язаною з вимогою про повернення нерухомого майна.

Відповідно до положень статті 194 ЗК, Положення про Головне управління Держгеокадастру в Миколдаївської області, статей 2, 6, 9 Закону "Про державний земельний кадастр" ГУ Держгеокадастру під час розпорядження землями державної власності сільськогосподарського призначення не позбавлений можливості здійснювати перевірку наданих заявником документів та відомостей стосовно одержання ним у власність земельної ділянки в межах норм безоплатної приватизації за певним видом її цільового призначення з метою додержання вимог частини 4 статті 116 ЗК (постанова Верховного Суду (КГС) від 5 грудня 2020 року у справі № 911/827/19).

Отже, обраний прокурором спосіб захисту порушеного права шляхом визнання незаконним та скасування рішення уповноваженого органу державної влади, на підставі якого ОСОБА_1 набув право власності, відповідає положенням статей 16, 21 ЦК та правовій позиції Верховного Суду, яку викладено в постанові від 30 травня 2018 року у справі № 923/466/17.

Оскільки суд першої інстанції, дійшовши вірного висновку про порушенні вимог земельного законодавства при передачі земельної ділянки державної власності у власність ОСОБА_1 , помилково застосував норми цивільного законодавства, судове рішення підлягає скасуванню з ухваленням по справі нового рішення про задоволення позову прокурора в повному обсязі.

Згідно зі статтею 141 ЦПК між сторонами підлягають розподіленню судові витрати, сплачені позивачем при подачі позовної заяви (4540 грн.) та при подачі апеляційної скарги (3405 грн.), а всього 7 945 грн.

Виходячи з положень частини 1 цієї норми та враховуючи, що порушення вимог земельного законодавства стало наслідком винних дій відповідача ОСОБА_1 , судові витрати підлягаю відшкодуванню саме цим відповідачем.

Керуючись статтями 374, 376, 382 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Миколаївської обласної прокуратури задовольнити.

Рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 22 вересня 2021 року скасувати та постановити нове рішення.

Позов виконуючого обов`язки заступника керівника Первомайської окружної прокуратури задовольнити.

Визнати незаконним та скасувати наказ Головного управління Держгеокадастру №5891/0/14-19-СГ від 23 серпня 2019 року про затвердження проекту землеустрою та надання земельної ділянки у власність без зміни цільового призначення.

Зобов`язати ОСОБА_1 повернути у власність держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області земельну ділянку площею 2,0000 га в тому числі пасовищ площею 2, 000 га (кадастровий номер :06:000:0354) із земель сільськогосподарського призначення державної власності без зміни цільового призначення для ведення особистого селянського господарства, розташовану в межах території Тарасівської сільської ради Первомайського району Миколаївської області.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Миколаївської обласної прокуратури 7 945 грн. судових витрат.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, але за наявності підстав, передбачених статтею 389 ЦПК, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий О.О.Данилова

Судді: Н.О.Тищук

Н.О.Шаманська

---------------------------------

Повну постанову складено 25 листопада 2021 року.