Дата документу 30.11.2021 Справа № 323/3244/20
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 323/3244/20 Головуючий у 1-й інстанції: Гуцал О.П.
Провадження №22-ц/807/3270/21 Суддя-доповідач: Подліянова Г.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 листопада 2021 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого, судді-доповідача суддів: Подліянової Г.С., Кримської О.М., Кочеткової І.В.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Оріхівського районного суду Запорізької області від 07 липня 2021 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення безпідставно набутих коштів, -

ВСТАНОВИВ:

В грудні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення безпідставно набутих грошових коштів у розмірі 6000,00 доларів США. В обґрунтування позову зазначено, що 11.06.2020 року за усною домовленістю позивач передав відповідачу ОСОБА_2 6000,00 доларів США, які відповідач пообіцяв використати для оплати доставки позивачу автомобіля із-за кордону.

Письмового договору з викладенням суттєвих умов щодо вартості автомобіля, строків його доставки, відповідальності сторін не укладалося. Пізніше, невідомі позивачу особи, діючи, з їх слів, за дорученням відповідача, періодично телефонували позивачу і повідомляли, що потрібно сплатити кошти за розмитнення та інші платежі. Позивач виконував ці вказівки, але пізніше з`ясувалося, що він фактично за свої кошти повністю оплатив як вартість автомобіля, так і вартість його доставки і розмитнення. Відповідач ОСОБА_2 жодних витрат на придбання автомобіля не поніс, а тому раніше надані йому кошти повинні вважатися такими, що набуті безпідставно. Позивачем направлялася ОСОБА_2 письмова вимога про повернення коштів, проте вона навіть не була доставлена у зв`язку з відсутністю відповідача за його місцем реєстрації. Контактів із позивачем відповідач уникає.

Посилаючись на статтю 1212 Цивільного кодексу України, позивач просив стягнути з відповідача на його користь грошові кошти в сумі 6000,00 доларів США та понесені ним судові витрати.

Рішенням Оріхівського районного суду Запорізької області від 07 липня 2021 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення безпідставно набутих коштів.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 11000,00 грн. та витрати, пов`язані із залученням перекладача в розмірі 200,00 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення судом норм матеріального права, просить скасувати рішення суду, постановити нове про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Узагальненими доводами апеляційної скарги є те, що суд першої інстанції належним чином не перевірив доводів позивача, які мають значення для правильного вирішення справи, не надав належної оцінки наявним у справі доказам. Неправильно визначив норми права які в даному випадку повинні бути застосовані. Якщо суд першої інстанції переконаний, що між сторонами виникли договірні зобов`язання, що на думку суду виключає можливість застосування положень статті 1212 ЦК України, він був зобов`язаний не відмовляти у позові з формальих підстав, а застосувати інші норми матеріального права і стягнути з відповідача кошти, які не були витрачені ним і щодо яких він ненадав комітентові звіту. При цьому апелянт посилається на правову позицію висловлену Великою Палатою у постанові від 04.12.2019 року у справі № 917/1739/17.

Відзив на апеляційну скаргу в порядку ст. 360 ЦПК України до суду не надходив.

Відповідно до пунктів 1, 2 частини шостої статті 19 ЦПК України малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, а також справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Прожитковий мінімум для працездатних осіб вираховується станом на 01 січня календарного року, в якому подається скарга (частина дев`ята статті 19 ЦПК України).

В силу вимог ч. 1 та ч. 2 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, з 01 січня 2021 року це 227 000 грн (відповідно до Закону України "Про Державний бюджет на 2021 рік" з 01 січня 2021 року прожитковий мінімум для працездатних осіб складає 2270,00 грн (2270,00 грн х 100 = 227 000 грн), крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Апеляційний суд врахував ціну та предмет позову, складність справи, а також значення справи для сторін та дійшов висновку, що дана справа є незначної складності, ціна позову, яка не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, а тому не належить до виключень із цієї категорії, передбачених пунктом 2 частини 6 статті 19 ЦПК України.

Отже, зазначена справа є малозначною в силу вимог закону.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Ухвалою Запорізького апеляційного суду справу призначено до апеляційного розгляду в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи та без проведення судового засідання в порядку ч. 1, ч. 2 ст. 369 та ч. 13 ст. 7 ЦПК України.

Заслухавши суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

За вимогами п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до частини першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення зазначеним вимогам не відповідає.

Відмовляючи у задоволені позову, суд першої інстанції виходив із того, що між сторонами виникли договірні зобов`язання, за якими відповідач взяв на себе зобов`язання придбати та доставити позивачу автомобіль, тому безпідставні є посилання позивача на те, що оспорювана сума вважається отриманою відповідачами безпідставно в розумінні статті 1212 ЦК України, що виключає можливість застосування положень статті 1212 ЦК України, у зв`язку із чим позовні вимоги не підлягають задоволенню.

З таким висновком суду погодитися не можна, оскільки він зроблений без установлення усіх обставин справи, що мають значення для правильного вирішення справи.

Судом першої інстанції встановлено, що Відповідач є керівником ТОВ «Автолідер СВ», яке знаходиться за адресою: м. Запоріжжя, вул. Північнокільцева, 26, та власником ЗАТ «Кортета» (Литовська республіка) з 25.08.2020 року ( а.с. 50-52).

11.06.2020 року відповідач ОСОБА_2 отримав від позивача ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 6000,00 доларів США на покупку та доставку авто, що підтверджується відповідною розпискою.

Дані щодо марки автомобіля та року випуску розписка не містить ( а.с. 6).

Тобто фактично між сторонами склалися договірні відносини з приводу надання послуги з купівлі та доставки вживаного автомобіля із Європи.

Під час розгляду справи в суді першої інстанції відповідачем ОСОБА_2 зазначено, що у вказану суму включалися послуги з придбання автомобіля, брокерські послуги, доставка на територію України, сертифікація автомобіля на території України та його послуги.

Позивач вважає, що передана ним сума коштів включала вартість покупки автомобіля його доставку та розмитнення.

Згідно до договору купівлі-продажу від 01.09.2020 року, ОСОБА_3 купив у Broisch Geb.Sandner Stefanie автомобіль DACIA SANDERO, код кузова (VIN) № НОМЕР_1 , за ціною 1000,00 Євро. (а.с.37-38).

05.09.2020 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 укладено договір, згідно до якого ОСОБА_4 зобов`язався від імені та за рахунок ОСОБА_2 організувати доставку транспортного засобу DACIA SANDERO, код кузова (VIN) № НОМЕР_1 , з Європи і доставити його в Україну через Київську міську таможню. Оплата послуг ОСОБА_4 складає 600,00 Євро ( а.с. 49).

11.09.2020 року позивач видав на ім`я ОСОБА_4 нотаріально посвідчену довіреність, якою уповноважив останнього бути його представником в усіх державних та інших підприємствах, установах, організаціях, незалежно від підпорядкування і форм власності, втому числі в територіальних сервісних центрах МВС України, в органах Державної податкової служби України та митних органах, як в межах, так і за межами України, при вирішенні питань, пов`язаних з придбанням (купівлею), транспортуванням, оформленням та реєстрацією на його ім`я будь-якого транспортного засобу у будь-якій країні світу, за ціну та на умовах на їх розсуд, перегоном і перевезенням його до місця його проживання, його митним оформленням і сертифікацією, реєстрацією у відповідних органах і постановкою на облік транспортного засобу у відповідних органах реєстрації.

11.09.2020 року фізичною особою ОСОБА_2 було підписано заявку №1781, яка є додатком №1 до договору №0103_19 про надання послуг з митного оформлення товарів, укладеного між ТОВ «ЛЕВ ТРАНС АТЛАНТ» та ОСОБА_2 . Згідно до вказаної заявки, відповідач погодив вартість надання послуги з митного оформлення автомобіля DACIA SANDERO, код кузова (VIN) № НОМЕР_1 в розмірі 600 Євро, дата завантаження 10-18.09.2020, країна прибуття Україна.

11.09.2020 року позивачем було сплачено передоплату (доплату) за митне оформлення в розмірі 41150,00 грн., що підтверджується відповідною квитанцією.

Як видно із Акта про проведення митного огляду товарів № UA205020/2020/109941 та додаткового аркуша до Акта про проведення митного огляду товарів № UA205020/2020/109941, транспортний засіб DACIA SANDERO, код кузова (VIN) № НОМЕР_1 , що використовувався, з бензиновим двигуном об`ємом 1598 см.куб, мав пробіг 105155 км. Огляд вказаного транспортного засобу був проведений 12.09.2020 року у присутності перевізника ОСОБА_4 . Власником транспортного засобу вказано ОСОБА_1 .

Згідно з довідки №2020-284887 від 14.09.2020 року, виданої ТОВ «Центр Авто є органом з сертифікації, вказане товариство провело аналіз наданих документів на колісний транспортний засіб DACIA SANDERO, код кузова (VIN) № НОМЕР_1 , ввезений на територію України згідно фактури №б/н від 01.09.2020 року ОСОБА_1 , та повідомляє, що відповідно до інформації, яка зазначена на ідентифікаційній табличці виробника, а також у супровідних документах та посвідченні про реєстрацію ТЗ, на момент випуску автомобіль відповідав екологічному стандарту викидів рівня «Євро-4».

Як видно із довідки Головного сервісного центру МВС від 11.02.2021 року, 07.10.2020 року за ОСОБА_1 зареєстровано транспортний засіб DACIA SANDERO, код кузова (VIN) № НОМЕР_1 , привезений із-за кордону ( а.с. 55).

Звертаючись до суду з позовом до відповідача про повернення безпідставно набутих коштів, позивачка посилалася на статтю 1212 ЦК України.

Загальні підстави для виникнення зобов`язання у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України.

Стаття 1212 ЦК України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав.

Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок іншої особи, в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).

Об`єктивними умовами виникнення зобов`язань із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або незбільшення майна у іншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна на стороні набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого; 4) відсутність правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб.

За змістом частини першої статті 1212 ЦК України безпідставно набутим майном є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.

Відповідно до частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частин першої та другої статті 509 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, належать договори та інші правочини. Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Зобов`язання повинно виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з частиною першою статті 177 ЦК України об`єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші.

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення i його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, або отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі статті 1212 ЦК України тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання.

У разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 ЦК України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.

Частиною першою статті 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно з частинами першою та другою статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 208 ЦК України у письмовій формі належить вчиняти правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу.

Згідно із частиною першою статті 206 ЦК України усно можуть вчинятися правочини, які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення, за винятком правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, а також правочинів, для яких недодержання письмової форми має наслідком їх недійсність.

При цьому відповідно до частин першої, другої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Отже, права особи, яка вважає себе власником майна, підлягають захисту шляхом задоволення позову до володільця, з використанням правового механізму, установленого статтею 1212 ЦК України у разі наявності правових відносин речово-правового характеру безпосередньо між власником та володільцем майна.

Такий спосіб захисту можливий шляхом застосування кондикційного позову, якщо для цього існують підстави, передбачені статтею 1212 ЦК України, які дають право витребувати у набувача це майно.

Отже, норми статті 1212 ЦК України застосовуються до позадоговірних зобов`язань.

Відповідно до частини першої статті 637 ЦК України тлумачення умов договору здійснюється відповідно до статті 213 ЦК України. У частинах третій та четвертій статті 213 ЦК України визначаються загальні способи, що застосовуватимуться при тлумаченні, які втілюються в трьох рівнях тлумачення. Перший рівень тлумачення здійснюється за допомогою однакових для всього змісту правочину значень слів і понять, а також загальноприйнятих у відповідній сфері відносин значення термінів. Другим рівнем тлумачення (у разі, якщо за першого підходу не вдалося витлумачити зміст правочину) є порівняння різних частин правочину як між собою, так і зі змістом правочину в цілому, а також з намірами сторін, які вони виражали при вчиненні правочину, а також з чого вони виходили при його виконанні. Третім рівнем тлумачення (при без результативності перших двох) є врахування: (а) мети правочину, (б) змісту попередніх переговорів, (в) усталеної практики відносин між сторонами (якщо сторони перебували раніш в правовідносинах між собою), (г) звичаїв ділового обороту; (ґ) подальшої поведінки сторін; (д) тексту типового договору; (е) інших обставин, що мають істотне значення Таким чином, тлумаченню підлягає зміст правочину або його частина за правилами, встановленими статтею 213 ЦК України.

З урахуванням принципів цивільного права, зокрема, добросовісності, справедливості та розумності, сумніви щодо дійсності, чинності та виконуваності договору (правочину) повинні тлумачитися судом на користь його дійсності, чинності та виконуваності.

Аналіз цивільного законодавства свідчить, що перекваліфікація відповідного договору може мати місце, зокрема, при: (а) недійсності договору (зокрема, удаваності договору); (б) тлумаченні змісту договору. Перекваліфікація договору можлива тільки в тих випадках, коли вона відбувається в межах спору, що стосується такого договору. Саме такий висновок зумовлений тим, що по своїй суті перекваліфікація направлена на з`ясуванні справжньої волі сторін договору, який перекваліфіковується в інший. А це, відповідно, можливо зробити тільки в рамках спору щодо такого договору.

У справі, що переглядається, аналізуючи зміст розписки від 11 червня 2020 року та тлумачення її змісту (зокрема, з урахуванням намірів сторін, які вони виражали при вчиненні правочину) дозволяють зробити висновок проте, що між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 фактично склалися правовідносини, які випливають з договору комісії, яку врегольовані главою 69 ЦК України ( статті1011-1028 ЦК України).

Отже, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що між сторонами склалися договірні відносини з приводу придбання та доставки транспортного засобу із Європи, які сторони реалізували у розписці від 11.06.2020 року, та фактично транспортний засіб було придбано та доставлено позивачу особами, які діяли за дорученням відповідача.

За договором комісії одна сторона (комісіонер) зобов`язується за дорученням другої сторони (комітента) за плату вчинити один або кілька правочинів від свого імені, але за рахунок комітента (частина перша статті 1011 ЦК України).

Відповідно до статті 1012 ЦК України, договір комісії може бути укладений на визначений строк або без визначення строку, з визначенням або без визначення території його виконання, з умовою чи без умови щодо асортименту товарів, які є предметом комісії. Комітент може бути зобов`язаний утримуватися від укладення договору комісії з іншими особами. Істотними умовами договору комісії, за якими комісіонер зобов`язується продати або купити майно, є умови про це майно та його ціну.

Згідно приписів статті 1013 ЦК України, комітент повинен виплатити комісіонерові плату в розмірі та порядку, встановлених у договорі комісії. Якщо комісіонер поручився за виконання правочину третьою особою, він має право на додаткову плату. Якщо договором комісії розмір плати не визначений, вона виплачується після виконання договору комісії виходячи із звичайних цін за такі послуги. Якщо договір комісії не був виконаний з причин, які залежали від комітента, комісіонер має право на комісійну плату на загальних підставах. У разі розірвання або односторонньої відмови від договору комісії комісіонер має право на плату за фактично вчинені дії.

Згідно ч. 1 ст.1014 ЦК України комісіонер зобов`язаний вчиняти правочини на умовах, найбільш вигідних для комітента, і відповідно до його вказівок. Якщо у договорі комісії таких вказівок не має, комісіонер зобов`язаний вчиняти правочин відповідно до зівичаїв ділового обороту або вимог, що звичайно ставляться.

Згідно зі статтею 1018 ЦК України майно, придбане комісіонером за рахунок комітента, є власністю комітента.

Відповідно до частини 1 статті 1022 ЦК України після вчинення правочину за дорученням комітента комісіонер повинен надати комітентові звіт і передати йому все одержане за договором комісії, а також повернути інше майно, передане йому комітентом для виконання договору. Закон не встанлвлює вимог щодо форми , змісту та порядку надання комісіонером комітентові звіту, тому дане питання має регулюватися за домовленістю сторін.

У постанові Верховного Суду 10 червня 2021 року в справі № 910/7223/18 міститься висновок про те, "що договір комісії відноситься до числа договорів про надання нематеріальних посередницьких послуг, головним чином при здійсненні торгових операцій. Сутність договору комісії полягає в тому, що одна сторона (комітент) уповноважує іншу сторону (комісіонера) вчинити один або кілька правочинів від імені останнього і за власний (комітента) рахунок. Отже законом чітко визначено таку особливість договорів комісії, як зобов`язання комісіонера вчинити правочин за рахунок саме комітента".

Згідно з частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Згідно пункту 6 статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність.

Тлумачення як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії.

Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), базується ще на римській максимі - «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абзац 12 частини другоїстатті 16 ЦК України).

Згідно частини першої та другої статті 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Тлумачення вказаних норм свідчить, що цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право/інтерес позивача підлягає захисту обраним ним способом.

Не вважаються зміною підстав позову доповнення його новими обставинами при збереженні в ньому первісних обставин та зміна посилання на норми матеріального чи процесуального права. Водночас і посилання суду в рішенні на інші норми права, ніж зазначені в позовній заяві, не може розумітися як вихід суду за межі позовних вимог. У зв`язку з цим суд, з`ясувавши в розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу в обґрунтування своїх вимог або заперечень послалися не на ті норми, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує у прийнятті рішення саме такі норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Згідно з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду у постанові від 04.12.2019 року у справі № 917/1739/17, принцип jura novit curia ( « суд знає закон») зобов`язує суд самостійно перевіряти доводи сторін під час рогляду справи. З`ясувавши, що сторона чи інший учасник процесу, обгрунтовуючи свої вимоги або заперечення, послались на неналежні норми права, суд самостійно кваліфікує спірні відносини та приймає рішення на основі правильних норм матеріального і процесуального права, тобто застосовує положення, які дійсно регулюють відповідні правовідносини. Самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матерівального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 червня 2021 року в справі № 662/397/15-ц (провадження № 14-20цс21) вказано, що "суд, з`ясувавши під час розгляду справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну їх правову кваліфікацію та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини. На суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи з фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Проте суди попередніх інстанцій зазначених вимог закону не врахували та дійшли передчасного й формального висновку про відмову в задоволенні позову, не застосувавши до спірних правовідносин правові норми, які підлягають застосуванню, на що мали повноваження згідно з вимогами ЦПК України. Суди в достатньому обсязі не визначилися з характером спірних правовідносин та правовою нормою, що підлягає застосуванню, не надали належної правової оцінки доводам і доказам сторін, по суті спір не вирішили, тому дійшли передчасного висновку про відмову в задоволенні позову. Висновок судів попередніх інстанцій про відмову в задоволенні позову через помилкове правове обґрунтування позовних вимог є перешкодою в доступі до правосуддя, а відтак - порушенням статті 6 Конвенції та статей 55, 124 Конституції України, оскільки позивач визначає предмет та підстави позову, а обов`язком суду є установлення обґрунтованості позову та вирішення спору по суті заявлених вимог з визначенням правовідносин сторін, що випливають зі встановлених обставин та правових норм, які підлягають застосуванню до цих правовідносин. Посилання позивачів у позовній заяві на норми права, які не підлягають застосуванню в цій справі, не є підставою для відмови в задоволенні позову, оскільки суд при вирішенні справи враховує підставу (обґрунтування) та предмет позовних вимог. Підставою позову є фактичні обставини, що наведені в заяві, тому зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватися при вирішенні спору. Таким чином, визначення предмета та підстав спору є правом позивача, у той час як встановлення обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи".

Вказане свідчить про помилковість висновків суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову лише з тих підстав, що положення статті 1212 ЦК України, на яку позивач посилався у позовній заяві, не є підставою для задоволення позову.

Крім того, слід зауважити, що відповідно до п. 3 ч. 3 ст 1212 ЦК України положення глави 83 цього Кодексу застосовуються також до вимог про повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні.

Отже, суд першої інстанції дійшов передчасного висновку про відмову у задоволенні позову, не застосувавши до спірних правовідносин правову норму, яка підлягає застосуванню.

Зі змісту позовної заяви вбачається, що позивач вказував на те, що відповідач безпідставно набув коштів у розмірі 6000 доларів США, які відповідач пообіцяв використати для оплати купівлі та доставки позивачу автомобіля з-за кордону, проте, відповідач ОСОБА_2 жодних витрат на придбання автомобіля не поніс, тому є підстави для стягнення на його користь безпідставно набутих кштів в сумі 6000 доларів США.

Відповідно до частини 1 статті 1022 ЦК України після вчинення правочину за дорученням комітента комісіонер повинен надати комітентові звіт і передати йому все одержане за договором комісії.

Водночас, матеріала справи не містять доказів, якіб свідчили про те, що відповідач надав позивачу звіт про виконання договірних відносини з приводу придбання та доставки транспортного засобу із Європи, які сторони реалізували у розписці від 11.06.2020 року.

Судом встановлено, та вбачається з матеріалів справи, що 11.06.2020 року відповідач ОСОБА_2 отримав від позивача ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 6000,00 доларів США, мінус 100 доларів США (оскільки вони містять чотири печатки), які були повернуті ОСОБА_1 , тобто фактично ОСОБА_2 отрмано 5900,00 доларів США на покупку та доставку авто, що підтверджується відповідною розпискою. Дані щодо марки автомобіля та року випуску, строків виконання розписка не містить ( а.с. 6).

Відповідно до договору купівлі-продажу від 01 вересня 2020 року, автомобіль DACIA SANDERO, код кузова (VIN) № НОМЕР_1 був придбаний у Broisch Geb.Sandner Stefanie за ціною 1000,00 Євро (а.с.37-38).

Даний договір був пред`явлений на митниці при огляді транспортного засобу.

Матеріалами справи також встановлено, що автомобіль DACIA SANDERO, код кузова (VIN) № НОМЕР_1 , було доставлено з Європи в Україну через Київську міську митницю ОСОБА_4 від імені та за рахунок ОСОБА_2 , за оплату 600,00 Євро, що підтверджується укладеним між ними договором від 05.09.2020 року (а.с.49).

Факт отримання ОСОБА_4 від ОСОБА_2 оплати в розмірі 600,00 Євро підтверджено ним в судовому засіданні суду першої інстанції під час його допиту в якості свідка.

Згідно заявки №1781, яка є додатком №1 до договору №0103_19 від 01 березня 2019 року, про надання послуг з митного оформлення товарів, відповідач погодив вартість надання послуги з митного оформлення автомобіля DACIA SANDERO, код кузова (VIN) № НОМЕР_1 в розмірі 600 Євро, дата завантаження 10-18.09.2020, країна прибуття Україна (а.с.46-47).

11.09.2020 року позивачем самостійно було сплачено передоплату (доплату) за митне оформлення в розмірі 41150,00 грн., що не входить до суми 5900,00 доларів США, що підтверджується відповідною квитанцією та також сторонами не заперечується.

Отже, з матеріалів справи вбачається, що відповідачем використані кошти для купівлі та доставки автомобіля DACIA SANDERO, код кузова (VIN) № НОМЕР_1 із Європи до України у розмірі 2200 Євро виходячи з розрахунку (купівля автомобіля за ціною 1000 Євро, доставка авто 600 Євро, надання послуг з митного оформлення 600 Євро), що еквівалентно станом на 26 грудня 2020 року (день подачі позову) - 2684 долларів США (2200*1,22).

Інших належних та беззаперечних доказів, які б свідчили про те, що ОСОБА_2 на придбання та доставку вищезазначеного автомобіля була використана сума коштів, яка була отримана ним від позивача за розпискою від 11 червня 2020 року, тобто у розмірі 5900 долларів США, матеріали справи не містять.

Отже, різниця між фактично переданими ОСОБА_1 коштами відповідно до розписки від 11.06.2020 року та використаними ОСОБА_2 коштами для купівлі та доставки автомобіля за кордону до України становить 3216 доларів США (5900 доларів США-2684 долларів США).

Частина друга статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно пункту 3 вказаної частини, є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до статей 76, 77, 78, 79, 80 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

.

За ст. 89 ЦПК суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може грунтуватися на припущеннях.

Отже, ОСОБА_2 не надано належних та безаперечних доказів на підтвердження того, що саме сума у розмірі 5900 доларів США була ним використана на купівлю та доставку із Європи в Україну автомобіля DACIA SANDERO, код кузова (VIN) № НОМЕР_1 для ОСОБА_1 , яка була отримана ним за розпискою від 11.06.2020 року, тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 3216 доларів США, як залишок між ціною договору і реальними витратами комісіонера.

При цьому, колегія суддів не приймає до уваги наданий відповідачем договір купівлі-продажу автомобіля від 10 липня 2020 року, укладений між ОСОБА_5 та VAB «Korteta» 305600678, відповідно до якого вартість купілі-продажу вищезазначеного автомобіля, на думку відповідача становить 3600 Євро, оскільки такий договір не пред`являвся на митниці при огляді транспортного засобу. Крім того, власником ЗАТ «Кортета» (Литовська республіка) ОСОБА_2 став з 25.08.2020 року, про що свідчить договір куплі-продажу акцій від 25.08.2021 року ( а.с. 52), а керівником цього підприємства ОСОБА_2 зареєстрований лише з 10.08.2020 року, ( а.с. 53), тобто після укладення вищезазначеного договору.

Доказів, які б свідчили про те, що автомобіль DACIA SANDERO, код кузова (VIN) № НОМЕР_1 було зареєстровано за ЗАТ «Кортета» (Литовська республіка), після укладення вищезазначеного договору матеріали справи також не містять, а відповідно до договору купівлі-продажу від 01 вересня 2020 року, де ціна автомобіля становить 1000 Євро, продавцем зазначеного автомобіля є Broisch Geb.Sandner Stefanie, а не ЗАТ « Кортета».

Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня.

Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях.

Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить.

Як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті не суперечить чинному законодавству.

Подібні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 25 вересня 2019 року у справі № 333/5322/15-ц (провадження № 61-21808св18).

Оскільки укладення і виконання зобов`язань в розписці від 11.06.2020 року сторонами визначено в доларах США, тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 3216 доларів США, що не суперечить чинному законодавству.

Апеляційний суд, встановивши порушення судами першої інстанції норм матеріального та процесуального права, зробив висновок про необхідність скасування оскаржуваного судового рішення та ухвалення нового про часткове задоволення позову.

Згідно з підпунктами "б", "в" пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України резолютивна частина постанови суду апеляційної інстанції складається, в тому числі, із нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку із розглядом справи у суді першої інстанції та апеляційної інстанції, у разі скасування рішення та ухвалення нового рішення або зміни рішення.

За правилом частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи, що апеляційний суд зробив висновок про ухвалення нового рішення про часткове задоволення позову, то судові витати, понесені у зв`язку із розглядом справи у судах першої, апеляційної інстанцій, підлягають відшкодуванню пропорційно задоволеним позовним вимогам на користь позивача, зокрема, у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції у сумі 914.95 грн у зв`язку з розглядом справи у суді апеляційної інстанції у сумі 1372.43 грн, а всього стягнути 2287.38 грн.

Також позивач просив суд стягнути на його користь понесенні ним витрати на правову допомогу у сумі 16500 грн.

Згідно з частинами першою-шостою статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Відповідно до частини восьмої статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Підсумовуючи, можна зробити висновок, що ЦПК України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.

Аналогічні висновки щодо підтвердження витрат, пов`язаних з оплатою професійної правничої допомоги, викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19), від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 (провадження № 11-562ас18), постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 753/15687/15-ц, від 26 вересня 2018 року у справі № 753/15683/15, постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 18 червня 2019 року у справі № 910/3929/18 та інших.

На підтвердження понесених витрат на отримання правничої допомоги до суду позивачем надано договір про надання правової допомоги від 01 листопада 2020 року, укладеного між позивачем та адвокатом Яма Д.М., акт передачі приймання послуг на виконання угоди угоди про надання правової допомоги від 01 листопада 2020 року від 12 липня 2021 року, квитанції до прибуткового касового ордеру про оплату за надання правничої допомоги від 12.07.2021 року на загальну суму 16500 грн. (а.с. 26-27, а.с. 200).

Виходячи з вищезазначеного, вимоги позивача про стягнення понесених позивачем витрат на надання правничої допомоги підлягають частковому задоволенню у розмірі 8856.76 грн (розмір пропорційний задоволеним позовним вимогам).

Керуючись ст.ст.367, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Оріхівського районного суду Запорізької області від 07 липня 2021 року у цій справі скасувати .

Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 3216 доларів США.

Стягнути зОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати, понесені у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій у сумі 2287.38 грн та понесені витрати на правничу допомогу у сумі 8856.76 грн.

В іншій частині позову відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Повна постанова складена 30 листопада 2021 року.

Головуючий, суддяСуддяСуддя
Подліянова Г.С.Кримська О.М.Кочеткова І.В.