Справа № 944/3960/20 Головуючий у 1 інстанції: Поворозник Д.Б.
Провадження № 22-ц/811/1209/21 Доповідач в 2 інстанції: Шеремета Н.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 серпня 2021 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Шеремети Н.О.

суддів: Ванівського О.М., Цяцяка Р.П.

секретаря: Івасюти М.В.

з участю: ОСОБА_1 ,

представника ОСОБА_2 ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Яворівського районного суду Львівської області від 26 січня 2021 року, -

ВСТАНОВИВ:

у вересні 2020 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 про стягнення моральної шкоди, завданої поширенням неправдивих відомостей, що принижують його честь та гідність.

В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що на ім`я голови Яворівської районної ради надійшло звернення від депутатів Новояворівської міської ради, підписане відповідачкою ОСОБА_2 , з вимогою визнати його роботу на посаді директора Новояворівського НВК ЗОШ II ступеня незадовільною та вжити заходів щодо звільнення його із займаної посади, внаслідок чого на сесії Яворівської районної ради його роботу визнано незадовільною, у зв`язку з чим до нього застосовано два дисциплінарні стягнення у вигляді догани та виданий наказ про його звільнення з роботи на підставі ч. 3 ст. 40 КЗпП України за систематичне невиконання службових обов`язків. Стверджує, що саме ОСОБА_2 була ініціатором вищезазначеного звернення і підписала його з окремими депутатами Новояворівської міської ради, чим принизила його честь, гідність та ділову репутацію, як керівника, вчителя, науковця, що спричинило йому глибокі душевні страждання та суттєві втрати здоров`я, зокрема, загострився перебіг хронічної хвороби, якою він хворіє тривалий час, у зв`язку з чим він перебував на стаціонарному та амбулаторному лікуванні в медичних закладах Новояворівська та Львова в результаті чого йому встановлено інвалідність. Зазначає, що підставою для неправомірного застосування до нього дисциплінарних стягнень стало те, що ним не було проведено щорічний звіт, який запроваджено наказом МОН від 28.01.2005 року № 55, який не зареєстрований в Міністерстві юстиції, а тому не може встановлювати правових норм. Вважає, що відповідач допустила грубе перекручування норм законодавства, з мотивів особистої неприязні, порушила норми депутатської етики, а саме, у публічному зверненні виклала недостовірні неперевірені відомості стосовно нього, як керівника освітньої установи, звинувативши його у невиконанні неіснуючих нормативно-правових актів, що він розцінює, як наклеп і поширення про нього недостовірної інформації, що спричинила важкі наслідки у вигляді душевних страждань та моральних переживань, втрати соціальної рівноваги та невідворотної втрати здоров`я. З наведених підстав просить стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 100000 грн. моральної шкоди та судовий збір в розмірі 2197 грн.

Рішенням Яворівського районного суду Львівської області від 26 січня 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду оскаржив ОСОБА_1 , в апеляційній скарзі покликається на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з невідповідністю висновків суду обставинам справи. Апелянт стверджує, що не погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що публічне звернення ОСОБА_2 здійснене від імені Новояворівської міської ради, а не від власного імені, оскільки тільки міський голова наділений правом представляти територіальну громаду, раду та їх виконавчий комітет у відносинах з державними органами, органами місцевого самоврядування, об`єднаннями громадян, підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, громадянами, а секретар міської ради не наділений повноваженнями представляти територіальну громаду у відносинах, в даному випадку, з іншими органами місцевого самоврядування. Зазначає, що зміст звернення та його погодження не виносилося на порядок денний засідань Новояворівської міської ради, рішення про його скерування до Яворівської районної ради не приймалося, тому дане звернення є приватною думкою відповідача та групи депутатів. Вказує, що наявність у такому зверненні завідомо неправдивих відомостей, а також у разі встановлення, що для звернення особи до вказаних органів не було жодних підстав і воно викликане не наміром виконати свій громадянський обов`язок або захистити свої права, тягне за собою відповідальність, передбачену законодавством. Вважає, що якщо посадова чи службова особа виступає не від імені юридичної особи і не при виконанні службових обов`язків, то належним відповідачем є саме ця особа. Моральна шкода не є кваліметричною категорією, а є чуттєвим чинником особистісного характеру, який не потребує доведення в силу того, що таких методик доведення не існує апріорі, а сам факт поширення недостовірної інформації про особу спричиняє для неї глибокі психоемоційні, фізичні і душевні страждання, глибину яких розрахувати чи виміряти неможливо, а при визначенні розміру моральної шкоди повинні враховуватися вимоги розумності та раціональності. З наведених підстав просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги повністю.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_1 на підтримання доводів апеляційної скарги, заперечення представника ОСОБА_2 ОСОБА_3 щодо задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на таке.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. (ч.1 ст. 13 ЦПК України).

Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з положеннями ч. ч. 1- 4 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.( ч. 1 ст. 89 ЦПК України).

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що інформація, яку позивач вважає негативною та недостовірною і яка, на думку позивача, була поширена відповідачем, поширена секретарем Новояворівської міської ради Яворівського району Львівської області Попик І.Р., як посадовою особою, а відтак належним відповідачем у справі має бути Новояворівська міська рада Яворівського району Львівської області.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду з огляду на таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

Згідно з ч. 4 ст. 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та право вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.

Статтею 201 Цивільного кодексу України передбачено, що честь, гідність і ділова репутація є особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством.

Згідно із нормами ст. ст. 297, 299 Цивільного кодексу України кожен має право на повагу до його гідності та честі, недоторканність ділової репутації, а також на судовий захист у випадку порушення цих прав.

За змістом ч. 1 ст. 277 Цивільного кодексу фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.

Згідно із ст. 280 Цивільного кодексу України якщо фізичній особі внаслідок порушення її особистого немайнового права завдано майнової та (або) моральної шкоди, ця шкода підлягає відшкодуванню.

Відповідно до ч. ч. 1-4 ст. 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

Частиною 1 ст. 1167 Цивільного кодексу України визначено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім, випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Відповідно до роз`ясень, викладених у постанові Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто, або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.

Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації.

Судом першої інстанції встановлено, що 16 жовтня 2019 року група вчителів Новояворівського навчально-виховного комплексу «Загальноосвітня школа ІІ ступеня ліцей» звернулися до голови Новояворівської міської ради Яворівського району Львівської області з листом, в якому просили звернути увагу на те, що директором Новояворівського навчально-виховного комплексу «Загальноосвітня школа ІІ ступеня ліцей» Бабієм Г.Я. не було проведено щорічний звіт директора, який запроваджений наказом Міністерства освіти і науки України від 28 січня 2005 року № 55. Завданнями такого є звітування за попередній навчальний рік, забезпечення прозорості, відкритості та демократичності управління закладом освіти, з чим у директора є проблеми, тому просять надати належну оцінку діям ОСОБА_1 та посприяти його звільненню із займаної посади.

Відповідно до резолюції міського голови м. Новояворівськ на вказаному зверненні, вказівку щодо розгляду та виконання документа надано секретарю Новояворівської міської ради ОСОБА_2 , відповідачці у справі.

Новояворівська міська рада Яворівського району Львівської області надіслала голові Яворівської районної ради Львівської області ОСОБА_4 лист від 23 жовтня 2019 року № 1891/10, підписаний секретарем міської ради ОСОБА_2 та групою депутатів ради, у якому вказали, зокрема, що протягом двох років до Новояворівської міської ради надходять звернення від вчителів Новояворівського навчально-виховного комплексу «Загальноосвітня школа ІІ ступеня ліцей» та батьків учнів вказаного закладу щодо неефективного управління даним закладом його директором ОСОБА_1 . Зокрема, останнім не належним чином організовано діяльність закладу освіти та допущено порушення вимог законодавства, а саме ним не було проведено щорічний звіт, запроваджений наказом Міністерства освіти і науки України від 28 січня 2005 року № 55. Оскільки Новояворівська міська рада не є засновником Новояворівського навчально-виховного комплексу «Загальноосвітня школа ІІ ступеня ліцей» і не може втручатися у діяльність, просить надати належну оцінку діяльності керівника закладу, врахувати усі звернення та зауваження при розгляді на засіданні сесії Яворівської районної ради Львівської області та підтримати визнання роботи директора ОСОБА_1 незадовільною та вжити заходів щодо звільнення його з даної посади.

Також суд встановив, що наказом керівника відділу освіти Яворівської районної державної адміністрації Львівської області від 14 листопада 2019 року № 03-03/429-К, прийнятим на підставі ст. ст. 147 152 КЗпП України, зважаючи на колективну заяву працівників Новояворівського НВК ЗОШ ІІ ступеня ліцей від 02 жовтня 2019 року, лист відділу освіти Яворівської районної державної адміністрації Львівської області від 03 жовтня 2019 року № 06-02/2019, пояснення директора Новояворівського НВК ЗОШ ІІ ступеня ліцей ОСОБА_1 від 13 листопада 2019 року, за невиконання п. 1 наказу Міністерства освіти і науки України від 28 січня 2005 року № 55 «Про запровадження звітування керівників дошкільних, загальноосвітніх та професійно-технічних навчальних закладів» застосовано до директора Новояворівського навчально-виховного комплексу «Загальноосвітня школа ІІ ступеня ліцей» ОСОБА_1 дисциплінарне стягнення у вигляді догани.

Рішенням Яворівського районного суду Львівської області від 01 вересня 2020 року у справі № 944/5824/19, яке набрало законної сили 02 жовтня 2020 року, задоволено позов ОСОБА_1 : скасовано наказ відділу освіти Яворівської районної державної адміністрації Львівської області від 14 листопада 2019 року № 03-03/429-К «Про застосування дисциплінарного стягнення до ОСОБА_1 ».

Наказом керівника відділу освіти Яворівської районної державної адміністрації Львівської області від 08 жовтня 2020 року № 03-03/427-К «Про скасування наказу № 03-03/429-К від 14 листопада 2019 року», на виконання зазначеного вище рішення суду, наказ від 08 жовтня 2020 року № 03-03/427-К «Про застосування дисциплінарного стягнення до ОСОБА_1 » скасовано.

Крім того, суд встановив, що 13 лютого 2020 року ОСОБА_1 встановлено третю групу інвалідності, що підтверджується довідкою до акта огляду Медико-соціальної експертної комісії серії 12ААБ № 329556.

Звернення до суду з даним позовом ОСОБА_1 обґрунтовує тим, що фактичною підставою для винесення зазначеного наказу керівника відділу освіти Яворівської районної державної адміністрації Львівської області від 14 листопада 2019 року № 03-03/429-К про застосування до нього дисциплінарного стягнення у виді догани, був саме лист від 23 жовтня 2019 року № 1891/10, підписаний секретарем Новояворівської міської ради Яворівського району Львівської області Попик І.Р. та групою депутатів цієї ради, ініціатором написання якого та направлення до Яворівської районної ради Львівської області, на переконання позивача, була саме відповідач у справі ОСОБА_2 через особисту неприязнь до нього та в особистих інтересах (щоб його було звільнено з посади директора навчального закладу і цю посаду була призначена її подруга). Вважає, що відповідачка виклала в листі завідомо недостовірну інформацію про те, що він неналежно та неефективно здійснює управління навчальним закладом, а його робота є незадовільною, і такі неправомірні дії відповідачки та їх наслідки (застосування до нього дисциплінарного стягнення) призвели до приниження його честі, гідності та ділової репутації, а також через душевні переживання спричинили погіршення стану його здоров`я, внаслідок чого йому було встановлено інвалідність.

Аналізуючи зміст позовної заяви, зазначені позивачем позовні вимоги, колегією суддів встановлено, що позивач, вважаючи порушеним його право на повагу до гідності та честі, недоторканність ділової репутації поширенням у листі Новояворівської міської ради Яворівського району Львівської області від 23 жовтня 2019 року № 1891/10, скерованому до Яворівської районної ради Львівської області, ініціатором та автором якого була ОСОБА_2 , недостовірної інформації щодо нього, а саме про те, він неналежно та неефективно здійснює управління навчальним закладом, а його робота є незадовільною, з позовними вимогами про визнання зазначеної в листі інформації недостовірною та її спростування особою, яка її поширила, не звертався, не зазначив спосіб такого спростування.

Аналізуючи копію листа Новояворівської міської ради Яворівського району Львівської області від 23 жовтня 2019 року № 1891/10, суд вірно зазначив, що адресований голові Яворівської районної ради Львівської області лист був виготовлений на бланку Новояворівської міської ради Яворівського району Львівської області, на ньому проставлено відповідний вихідний номер та підписано ОСОБА_2 із зазначенням її посади секретар ради і окремими депутатами ради, такий було підготовлено за резолюцією міського голови про розгляд звернення секретарем ради ОСОБА_2 , як посадовою особою органу місцевого самоврядування, а відтак колегія суддів погоджується з висновками суду про те, що ОСОБА_2 діяла саме як посадова особа Новояворівської міської ради Яворівського району Львівської області секретар ради, в межах своїх посадових обов`язків і повноважень та на виконання розпорядження (резолюції) міського голови, а не як фізична особа.

Частина 4 ст. 277 ЦК України передбачає, що поширювачем інформації , яку подає посадова чи службова особа при виконанні своїх посадових (службових) обов`язків, вважається юридична особа, у якій вона працює.

Якщо недостовірна інформація міститься у документі, який прийняла (видала) юридична особа, цей документ має бути відкликаний. (ч.5 ст. 277 ЦК України).

Відповідно роз`яснень, наданих у п. п. 9, 11 постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27 грудня 2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», відповідачами у справі про захист гідності, честі чи ділової репутації є фізична або юридична особа, яка поширила недостовірну інформацію, а також автор цієї інформації. Відповідачем у випадку поширення інформації, яку подає посадова чи службова особа при виконанні своїх посадових (службових) обов`язків, є юридична особа, в якій вона працює. У разі поширення такої інформації посадовою чи службовою особою для визначення належного відповідача судам необхідно з`ясовувати, від імені кого ця особа виступає. Якщо посадова чи службова особа виступає не від імені юридичної особи і не при виконанні посадових (службових) обов`язків, то належним відповідачем є саме вона.

Якщо неправдива інформація була поширена посадовими або службовими особами при виконанні ними своїх посадових (службових) обов`язків, то обов`язок спростувати поширену інформацію покладається на юридичну особу, в якій вона працює.

У разі поширення інформації посадовою чи службовою особою для визначення належного відповідача судам необхідно з`ясовувати від імені кого ця особа виступає. Якщо посадова чи службова особа виступає не від імені юридичної особи і не при виконанні посадових (службових) обов`язків, то належним відповідачем є саме вона.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що формуючи, підписуючи та надсилаючи лист від 23 жовтня 2019 року № 1891/10, ОСОБА_2 діяла саме як посадова особа Новояворівської міської ради Яворівського району Львівської області (секретар ради) при виконанні своїх посадових (службових) обов`язків, а не від свого імені, як фізична особа.

Суд першої інстанції виконав покладений на нього обов`язок роз`яснити позивачу його право на заміну неналежного відповідача або залучення співвідповідача та з`ясував думку позивача з цього питання, однак ОСОБА_1 зазначив, що немає підстав та необхідності заміни відповідача чи залучення співвідповідача, оскільки, на його думку, саме ОСОБА_2 є належним відповідачем, оскільки вважає, що саме вона поширила недостовірну інформацію, є автором цього листа та зазначеної у ньому неправдивої інформації, тому саме вона є відповідальною за вказані дії та ствердно пояснив суду, що подав позов до ОСОБА_2 саме як до фізичної особи.

Відповідно до положень ЦПК України суд може замінити первісного відповідача належним відповідачем або залучити до участі у справі співвідповідача лише за клопотанням позивача, суд не наділений повноваженнями вчиняти такі процесуальні дії з власної ініціативи та/або без клопотання (згоди) позивача.

Оскільки відповідно до норм пп. пп. «б», «в» п. 1 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про запобігання корупції» особами, уповноваженими на виконання функцій держави або місцевого самоврядування є, зокрема, депутати місцевих рад та посадові особи місцевого самоврядування, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що вимоги позивача є фактично вимогами до ОСОБА_2 , не як до фізичної особи, а як до секретаря та депутата міської ради, тобто, як до посадової особи Новояворівської міської ради Яворівського району Львівської області.

Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача, а встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, і якщо позов пред`явлено до неналежного відповідача, суд відмовляє в позові до такого відповідача.

Аналогічні висновки щодо застосування норм права висловлені у постанові Великої Палати Верховного Суду у постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц.

А відтак, встановивши, що відповідач ОСОБА_2 , будучи секретарем Новояворівської міської ради, скеровуючи лист голові Яворівської районної ради Львівської області виступала від імені Новояворівської міської ради і при виконанні своїх посадових (службових) обов`язків, як секретар міської ради, обґрунтованими та достатньо мотивованими є висновки суду першої інстанції про те, що належним відповідачем у справі є Новояворівська міська рада Яворівського району Львівської області, на залучення якої до участі у справі, як відповідача, позивач не погодився.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Позивач самостійно визначив спосіб захисту його права, як відшкодування моральної шкоди у грошовій формі.

Позовних вимог щодо захисту особистого немайнового права в інший спосіб позивач не заявляв, не заявляв позовних вимог про визнання поширеної у листі від 23.10.2019 року №1891/10 інформації недостовірною, неправдивою, такою, що принижує його честь, гідність та ділову репутацію, з вимогами про спростування цієї інформації, спосіб її спростування, задоволення яких, на думку колегії суддів, має наслідком задоволення позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, завданої порушенням особистого немайнового права, завданої поширенням неправдивої, недостовірної інформації, що принижує честь, гідність та ділову репутацію особи.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновку суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову до ОСОБА_2 .

Європейський суд з прав людини вказує на те, що «пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод зобов`язує суди давати вмотивування своїх рішень, хоч це не може сприйматись, як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо вмотивування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, може бути визначено лише у світлі конкретних обставин справи» (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» («Pronina v. Ukraine») від 18 липня 2006 року, заява № 63566/00, § 23).

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Стаття 375 ЦПК України передбачає, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки оскаржуване рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Яворівського районного суду Львівської області від 26 січня 2021 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 19.08.2021 року.

Головуючий: Шеремета Н. О.

Судді: Ванівський О.М.

Цяцяк Р.П.