Житомирський апеляційний суд
Справа №288/1170/20 Головуючий у 1-й інст. Зайченко Є. О.
Категорія 39 Доповідач Галацевич О. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 лютого 2021 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Галацевич О.М.,

суддів: Григорусь Н.Й., Микитюк О.Ю.,

розглянувши у порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк»,

на рішення Попільнянського районного суду Житомирської області, ухвалене 09 листопада 2020 року суддею Зайченко Є.О. у смт. Попільня,

у справі № 288/1170/20 за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

в с т а н о в и в :

У серпні 2020 року Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - Банк, АТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду із позовом, у якому, посилаючись на невиконання ОСОБА_1 умов кредитного договору №б/н від 02 серпня 2018 року, просило стягнути з останнього заборгованість за кредитним договором станом на 19 травня 2020 року в сумі 11160,29 грн, з яких: 7494,60 грн заборгованість за простроченим тілом кредита, 3166,89 грн заборгованість за простроченими відсотками, 498,80 грн заборгованість за відсотками нарахованими за прострочений кредит згідно ст.625 ЦК України та судові витрати.

Рішенням Попільнянського районного суду Житомирської області від 09 листопада 2020 року позов Банку задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за договором №б/н від 02 серпня 2018 року у сумі 7494,60 грн. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат.

В апеляційній скарзі представник Банку, посилаючись на неповне з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права, просить скасувати вказане судове рішення в частині відмовлених позовних вимог, ухвалити у цій частині нове рішення, яким позовні вимоги Банка задовольнити, в іншій частині рішення залишити без змін, вирішити питання розподілу судових витрат.

На його думку, суд першої інстанції не звернув уваги на те, що відповідачем не спростований факт ознайомлення його з Умовами та правилами надання банківських послуг (в редакції, що діяла на момент підписання анкети-заяви). Крім того, позичальником підписано паспорт споживчого кредиту, в якому його повідомлено про основні умови кредитування з використанням кредитної картки, а саме: тип кредиту; суму ліміту; строк договору та строк кредитування; спосіб та строк надання кредиту; процентна ставка в межах та поза межами пільгового періоду; тип процентної ставки; платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця; орієнтовна загальна вартість кредиту для споживача; реальна річна процентна ставка; порядок повернення кредиту; наслідки прострочення виконання чи невиконання зобов`язань за договором, у тому числі: розмір штрафу за прострочення більш ніж на 30 днів за обов`язковими платежами за карткою; підвищена процентна ставка, яка застосовується при невиконанні зобов`язання щодо повернення кредиту та інше. Отже, ОСОБА_1 був належним чином повідомлений про умови кредитування, у тому числі щодо сплати процентів. У подальшому, відповідач користувався кредитними коштами, що неможливо здійснити без наявної карти, а також частково сплачував заборгованість, що підтверджено матеріалами справи. Посилається на відповідні судові рішення Верховного Суду, висновки яких суд не врахував.

Відзив на апеляційну скаргу не надійшов.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне.

Судом першої інстанції встановлено, що 02 серпня 2018 року ОСОБА_1 підписав анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПАТ КБ «ПриватБанк» (а.с. 10).

У анкеті-заяві зазначено, що підписант згоден з тим, що дана заява разом з Пам`яткою клієнта, Умовами і Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами складають між клієнтом і банком договір про надання банківських послуг.

Відповідно до розрахунку заборгованості, наданого Банком на обґрунтування своїх позовних вимог, розмір заборгованості за договором від 02 серпня 2018 року станом на 19 травня 2020 року складає 11160,29 грн, з яких: 7494,60 грн заборгованість за простроченим тілом кредита, 3166,89 грн заборгованість за простроченими відсотками, 498,80 грн заборгованість за відсотками нарахованими за прострочений кредит згідно ст.625 ЦК України.

Відповідно до довідки про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки, оформленої на відповідача, кредитний ліміт 26 лютого 2019 року збільшено до 7000 грн (а.с. 8). Також позичальнику було видано три кредитні картки, остання зі строком дії до 31 жовтня 2022 року.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову про стягнення заборгованості за простроченими процентами, суд першої інстанції виходив з того, що позичальник не був ознайомлений з умовами кредитування, у тому числі щодо сплати процентів за користування кредитними коштами.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції, враховуючи наступне.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (у цьому випадку АТ КБ «ПриватБанк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

За змістом частини другої статті 1056-1 ЦК України розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

У даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг.

Оцінюючи доводи апеляційної скарги щодо незаконності рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позову про стягнення процентів за користування кредитом, слід зазначити наступне.

У відповідності до ч. 2 ст. 9 Закону України «Про споживче кредитування», до укладення договору про споживчий кредит кредитодавець надає споживачу інформацію, необхідну для порівняння різних пропозицій кредитодавця з метою прийняття ним обґрунтованого рішення про укладення відповідного договору, в тому числі з урахуванням обрання певного типу кредиту.

Зазначена інформація безоплатно надається кредитодавцем споживачу за спеціальною формою (паспорт споживчого кредиту), встановленою у Додатку 1 до цього Закону, у письмовій формі (у паперовому вигляді або у вигляді електронного документа, створеного згідно з вимогами, визначеними Законом України «Про електронні документи та електронний документообіг», а також з урахуванням особливостей, передбачених Законом України «Про електронну комерцію») із зазначенням дати надання такої інформації та терміну її актуальності. У такому разі кредитодавець визнається таким, що виконав вимоги щодо надання споживачу інформації до укладення договору про споживчий кредит згідно з частиною третьою цієї статті.

В справі що розглядається позивачем надано до позовної заяви підписаний 02 серпня 2018 року позичальником ОСОБА_1 паспорт споживчого кредиту, в якому визначено умови кредитування: процентна ставка в межах пільгового періоду в розмірі 0,00001% річних та поза межами пільгового періоду у розмірі 43,2% річних; тип процентної ставки фіксована (може бути змінена за згодою кредитодавця та споживача шляхом укладання додаткової угоди до договору про споживчий кредит); орієнтовна загальна вартість кредиту для споживача за весь строк користування кредитом (у т. ч. тіло кредиту, відсотки, комісії та інші платежі); встановлена реальна річна процентна ставка; порядок повернення кредиту; наслідки прострочення виконання чи невиконання зобов`язання; розмір штрафу за прострочення більш ніж на 30 днів за обов`язковими платежами за карткою 500 грн + 5% від суми заборгованості за кредитним лімітом, з урахуванням нарахованих і прострочених процентів і комісій; встановлена підвищена процентна ставка, яка застосовується при невиконанні зобов`язання щодо повернення кредиту 86,4% (а.с. 11-13).

Наданий позивачем паспорт споживчого кредиту за формою та змістом (чи змістовним наповненням) відповідає вимогам, які до нього ставляться в Законі України «Про споживче кредитування», тобто сторони досягли домовленості щодо всіх істотних умови договору позики (кредиту): погодили строк дії, умови повернення кредиту, процентну ставку, відповідальність за порушення виконання зобов`язань, тощо, на що суд першої інстанції уваги не звернув.

Підписавши анкету-заяву, яка є складовою частиною кредитного договору, та паспорт споживчого кредиту, ОСОБА_1 відповідно до статей 3, 627 ЦК України добровільно погодився на такі умови кредитного договору, взяв на себе відповідні зобов`язання.

Отже, суд першої інстанції не врахував, що сторонами було погоджено процентну ставку, а тому суду слід було визначити й стягнути таку заборгованість відповідно до положень закону та підписаних відповідачем анкети-заяви та паспорту споживчого кредиту.

З виписки руху коштів за рахунком (а.с.70-71) вбачається, що відповідач отримав та використовував кредитні кошти, порушував умови договору, бо не сплачував обов`язкові платежі у встановлені строки. Надані банком докази та розрахунок заборгованості боржником не спростовано, що є його, а не суду, процесуальним обов`язком, при тому, що відповідач до суду не з`явився і свої доводи не зазначив.

Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у пункті 3 частини першої статті 3 ЦК України.

Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України.

Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору.

У частинах першій, третій статті 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Отже, з огляду на те, що суд першої інстанції не з`ясував належним чином обставин справи, які мають значення для правильного вирішення спору, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про скасування рішення суду в частині відмови у задоволенні позову Банка про стягнення заборгованості за простроченими процентами та ухвалення нового судового рішення про стягнення з відповідача цих платежів відповідно до наданого банком розрахунку, який не спростований відповідачем, в сумі 3166,89 грн. Також з відповідача на користь позивача підлягають стягненню понесені останнім судові витрати на сплату судового збору за подання позову до суду та апеляційної скарги в сумі 1491,37 грн пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Водночас, суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позову про стягнення процентів, нарахованих на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України.

Так, відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18) право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитним договором припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронюваних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Таким чином якщо строк кредитування закінчився або кредитор реалізував своє право на дострокове повернення кредиту, то з цього моменту припиняється нарахування процентів за кредитом і позичальник зобов`язаний сплатити неустойку та суми передбачені статтею 625 ЦК України.

Із матеріалів справи вбачається, що кредитна картка, видана на ім`я відповідача неодноразово перевипускалася Банком, строк дії останньої до 31 жовтня 2022 року (а.с. 9). Доказів направлення відповідачеві вимог із встановленим строком виконання зобов`язань матеріали справи не містять.

Банк звернувся до суду з позовом у серпні 2020 року, тобто до спливу строку кредитування. Тому, суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову про стягнення з відповідача заборгованості по процентам, нарахованим на прострочений кредит, правильно виходив з того, що на час звернення з позовом прострочення виконання грошового зобов`язання відсутнє, а тому підстав для застосування положень ст. 625 ЦК України не має.

Доводи апеляційної скарги у цій частині не спростовують вищевказаних висновків суду першої інстанції.

Рішення в частині стягнення тіла кредиту не оскаржувалось та судом апеляційної інстанції не переглядалось.

Дана справа є малозначною, оскільки визначена у ній ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (п.1 ч.6 ст.19 ЦПК України). Тому, відповідно до п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України, судове рішення у цій справі не підлягає касаційному оскарженню.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 368, 374, 376, 381-384, 389 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення Попільнянського районного суду Житомирської області від 09 листопада 2020 року в частині незадоволених позовних вимог про стягнення заборгованості за простроченими процентами скасувати, ухваливши нове судове рішення про часткове задоволення позову.

Стягнути з ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» (місцезнаходження: м. Київ, вул. Грушевського, 1-д, код ЄДРПОУ 14360570) заборгованість за простроченими процентами в сумі 3166,89 грн та 1491,37грн судових витрат.

Рішення в частині відмови у задоволенні позову про стягнення процентів, нарахованих згідно ст. 625 ЦК України, залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню у касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий Судді

Повний текст постанови складений 08 лютого 2021 року.