Справа №489/2402/20
Провадження № 22-ц/812/300/21
Доповідач в апеляційній інстанції Яворська Ж.М.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

02 лютого 2021 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючого - Яворської Ж.М.,

суддів: Базовкіної Т.М., Царюк Л.М.,

при секретарі судового засідання - Андрієнко Л.Д.,

за участі представника відповідача - Тимощук К.Г.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні

апеляційну скаргу

представника відповідача ОСОБА_1

адвоката Тимощук Катерини Григорівни

на рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 04 грудня 2020 року, ухвалене у приміщенні цього ж суду головуючим суддею Губницьким Д.Г., повний текст складено того ж дня, у цивільній справі за позовом приватного акціонерного товариства «ПРОСТО-страхування» (далі- ПрАТ «Просто-Страхування») до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди,-

В С Т А Н О В И В:

У червні 2020 року ПрАТ «Просто-Страхування» звернулося до суду із позовом до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди.

Обґрунтовуючи позовні вимоги вказували, що 01 серпня 2018 року між АТ «Просто-страхування та ОСОБА_2 у зв`язку зі зміною реєстраційного номера застрахованого засобу «Volkswagen Amarok», реєстраційний номер НОМЕР_1 , було укладено додаткову угоду №1 до договору страхування серії РКЗ № 1801186 від 27 липня 2018 року.

06 березня 2019 року в м. Миколаєві на вул. Рюміна відбулась дорожньо-транспортна пригода, учасниками якої є - автомобіль «ГАЗ 24», реєстраційний номер НОМЕР_2 , яким керувала ОСОБА_1 та застрахований автомобіль «Volkswagen Amarok», реєстраційний номер НОМЕР_1 , яким керувала ОСОБА_2 .

Відповідно до Повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду («Євро протокол») від 06 березня 2019 року дорожньо-транспортна пригода сталася в результаті порушення Правил дорожнього руху ОСОБА_1 . У результаті цієї пригоди був пошкоджений автомобіль страхувальника.

Зазначили, що відповідно до рахунку № 26 від 07 березня 2019 року вартість відновлювального ремонту транспортного засобу Volkswagen Amarok», реєстраційний номер НОМЕР_1 , становить 39 380 грн.

Вищевказана дорожньо-транспортна пригода була визнана страховим випадком, про що 18 березня 2019 року було складено страховий акт № 135449, відповідно до якого страхове відшкодування становить 39 380 грн.

Відповідно до платіжного доручення №5123 від 19 березня 2019 року, АТ «Просто-страхування» виплатило частину страхового відшкодування за ремонт транспортного засобу «Volkswagen Amarok» у розмірі 36360 грн., а іншу частину страхового відшкодування в розмірі 3020 грн. зараховано у сплату недоплаченої частини страхової премії шляхом взаємозаліку Миколаївською філією АТ «Просто-страхування, що підтверджується п.2 розділу 1У страхового акту №135448 від 18 березня 2019 року.

Таким чином, фактичні витрати, пов`язані з цим страховим випадком складають 39380 грн.

Цивільно-правова відповідальність власника наземного транспортного ОСОБА_1 на момент дорожньо-транспортної пригоди була застрахована Приватним акціонерним товариством «Страхова компанія «ВУСО» (далі- ПрАТ «СК «ВУСО») відповідно до Полісу № АМ/2697653, за яким передбачено франшизу в розмірі 2 000,00 гривень.

ПрАТ «Просто-страхування» звернулося до ПрАТ «Страхова компанія «ВУСО» із заявою про страхове відшкодування. За результатами розгляду даної заяви ПрАТ «СК «ВУСО» прийняло рішення про виплату страхового відшкодування у розмірі 15 614 грн. 26 коп., які 03 травня 2019 року були виплачені ПрАТ «Проста-страхування».

Однак, вказані грошові кошти є недостатніми для покриття всіх збитків, яких зазнало ПрАТ «Просто-страхування», у зв`язку із зазначеним вище страховим випадком.

Позивач намагався здійснити досудове врегулювання цього спору шляхом направлення 27 травня 2019 року претензії на адресу відповідача. Проте таке залишилося без задоволення.

Зважаючи на вищенаведене та приписи ст.ст.993,1194 ЦК України, ст.27 Закону України «По страхування» з відповідача на користь позивача належить стягнути 23 765 грн.74 коп.

Також зазначили, що ПрАТ «Просто-страхування» понесло додаткові судові витрати в розмірі 5 000 грн., які пов`язані із наданням правничої допомоги.

Враховуючи вищенаведене, позивач просив стягнути з ОСОБА_1 на їх користь 23765 грн.74 коп. затрат по виплаті страхового відшкодування, 5000 грн. судових витрат, пов`язаних із оплатою професійної правової допомоги та 2102 грн. витрат по оплаті судового збору.

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 04 грудня 2020 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПрАТ «Просто-страхування» витрати по сплаті страхового відшкодування у розмірі 23 765 грн.74 коп., судовий збір у розмірі 2 102 грн. та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 1 000 грн., а всього 26 777 грн.74 коп. В частині інших позовних вимог - відмовлено.

Задовольняючи вимоги позивача в частині стягнення витрат по сплаті страхового відшкодування у розмірі 23 765 грн.74 коп., суд першої інстанції дійшов висновку про обґрунтованість цих вимог з врахуванням того, що згідно зі ст.1191 ЦК України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлено законом.

Оскільки ПрАТ «СК «ВУСО» як страховик відповідальності винної у ДТП особи на підставі спеціальної норми ст.29 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" здійснює відшкодування витрат, пов`язаних з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, то різницю між реальними збитками і відновлювальним ремонтом пошкодженого транспортного засобу з урахуванням зносу на підставі ст. 1194 ЦК України відшкодовує особа, яка завдала збитків. Такий висновок відповідає позиції викладеній у постановах Верховного Суду України від 22 березня 2017 року у справах № 910/3650/16 та зі справи № 910/32969/15).

У свою чергу, якщо для відновлення попереднього стану речі, яка мала певну зношеність, зокрема автомобіля, було використано нові вузли, деталі, комплектуючі частини, у тому числі іншої модифікації, що випускаються в обмін знятих із виробництва однорідних виробів, особа, відповідальна за шкоду, не має права вимагати врахування зношеності майна або меншої вартості пошкоджених частин попередньої модифікації. Зношеність пошкодженого майна враховується у випадках стягнення на користь потерпілого вартості такого майна (у разі відшкодування збитків).

Що ж стосується стягнення витрат на правову допомогу, то з врахуванням того, що справа є малозначною із ціною позову 23765 грн.82 коп., вимоги представника позивача про відшкодування витрат на правничу допомогу у розмірі 5000 грн. є неспівмірними зі складністю справи та виконаних адвокатом робіт та дійшов висновку про стягнення з відповідача на користь позивача 1000 грн.

В апеляційній скарзі, представник відповідача ОСОБА_1 адвокат Тимощук К.Г., посилаючись на невірне застосування норм матеріального права та невірної оцінки доказів, просила про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, яким у задоволенні позову слід відмовити.

Зокрема посилалася на те, що судом першої інстанції не прийнято до уваги, приписи абз.2 п.36.4 ст.36 Закону України « Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», відповідно до якого відшкодування витрат на проведення відновлювального ремонту пошкодженого майна з урахуванням зносу здійснюється безпосередньо на рахунок потерпілої особи або погодження з ним особами, які надають послуги з ремонту пошкодження майна.

Зазначена ДТП була визнана страховим випадком та 03 травня 2019 року ПрАТ «СК «ВУСО» було здійснено страхове відшкодування у сумі 15614 грн.26 коп. на підставі ремонтної калькуляції від 17 квітня 2019 року, згідно до якої вартість ремонту складає 31150 грн.31 коп. та ПДВ 6230 грн.06 коп. із врахуванням коефіцієнта зносу 0.58 ( а.с.61-62,63).

На підтвердження суми відновлювального ремонт позивачем надано - страховий акт, рахунок-фактура та платіжне доручення. Однак вказані документи є не беззаперечними доказами розрахунку ремонтних робіт, оскільки в страховому акті немає посилання на суму відновлювального ремонту пошкодженого транспортного засобу; рахунок-фактура має інформаційний характер і не є первинним документом та містить пропозицію направлену покупцеві сплатити встановлену суму грошових коштів; платіжне доручення без акту виконаних робіт та документів, що підтверджують придбання запасних частин для ремонту, не може бути доказом, який підтверджує проведення ремонтних робіт саме на цю суму.

За такого, позивачем не надано жодного належного та допустимого доказу, який би свідчив про вартість проведеного ремонту пошкодженого автомобіля та придбаних запчастин. Також, не наданого жодного документа, який би свідчив про перерахування коштів на рахунок потерпілої особи, відповідно до аб.2 п.36.2 ст. 36 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» та документів про погоджену особу ФОП ОСОБА_3 та здійснення ним ремонту пошкодженого автомобіля.

Більш того, судом першої інстанції було задоволено клопотання відповідача про витребування доказів, проте позивач вимоги цієї ухвали проігнорував, а суд у своєму рішенні вказані факти не встановив.

Зважаючи на таке, позивачем належним чином не доведено правильність розрахунку заявленої ним суми, а суд не взяв вказаний факт до уваги.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача просить відхилити апеляційну скаргу, посилаючись на обґрунтованість рішення суду першої інстанції. Також подав попередній розрахунок судових витрат пов`язаних з розглядом апеляційної скарги., який становить 5000 грн., а остаточний розрахунок буде подано після прийняття рішення по справі.

У суді апеляційної інстанції представник відповідача ОСОБА_1 адвокат Тимощук К.Г. підтримала апеляційну скаргу, просила про її задоволення.

Також вказала, що рішення суду першої інстанції в частині стягнутої суми витрат за надання правничої допомоги вони не оскаржують та погоджуюся з ним.

Представник позивача та відповідач у судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, що в силу ч.2 ст.372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи за їх відсутності.

Заслухавши доповідь судді, пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України).

Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій (ч. 5 ст. 12 ЦПК України).

Відповідно до положень частин 1, 2, 3, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із вимогами ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, що 27 липня 2018 року ПрАТ „Просто-страхування та ОСОБА_2 уклали договір страхування серії РКЗ № 1801186 майнових інтересів власника автомобіля «Volkswagen Amarok», реєстраційний номер НОМЕР_3 (а.с.5,97-111).

01 серпня 2018 року між ПрАТ «Просто-страхування» та ОСОБА_2 у зв`язку зі зміною реєстраційного номера застрахованого транспортного засобу «Volkswagen Amarok», реєстраційний номер НОМЕР_3 , було укладено додаткову угоду № 1, п. 2.1 якої змінено у договорі страхування серії РКЗ № 1801186 «пункт 1.4. «Інформація про транспортний засіб», а саме вказано: реєстраційний номер НОМЕР_1 , дата реєстрації 01 серпня 2018 р.» (а.с.6).

За умовами договору страхування серії РКЗ № 1801186 відбувається відшкодування по ризикам «Пошкодження», «Незаконне заволодіння», «Додаткове обладнання» (ДО).

При пошкоджені застрахованого транспортного засобу страхувальник повинен надати страховику, крім іншого документ або документи що підтверджують розмір збитку рахунки СТО платіжні документи, тощо ( п.2.7.2.5).

Страхувальник протягом строку дії цього договору може скористатися правом не надавати страховику документи визначені у ч.4 п.2.7.2.5. цього договору та не заявляти про подію у відповідні компетентні органи, якщо пошкоджено тільки скло: кузова, фар, ліхтарів та дзеркальних виробів застрахованого ТЗ, крім панорамного даху та або люку( п.2.7.2.6).

Підпункту 2.8.6.3 страхове відшкодування виплачується якщо при укладанні цього договору в п.1.8.1 визначено варіант Б: без вирахування зносу складових деталей і обладнання, що підлягають заміні.

06 березня 2019 року в м. Миколаєві на вул. Рюміна відбулась дорожньо-транспортна пригода, учасниками якої є - автомобіль «ГАЗ 24», реєстраційний номер НОМЕР_2 , яким керувала ОСОБА_1 та застрахований автомобіль «Volkswagen Amarok», реєстраційний номер НОМЕР_1 , яким керувала ОСОБА_2 .

Відповідно до Повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду («Євро протокол») від 06 березня 2019 року дорожньо-транспортна пригода сталася в результаті порушення Правил дорожнього руху ОСОБА_1 (а.с.11).

У результаті цієї пригоди був пошкоджений автомобіль страхувальника. Згідно з рахунком № 26 від 07 березня 2019 року вартість відновлювального ремонту транспортного засобу Volkswagen Amarok», реєстраційний номер НОМЕР_1 , становить 39 380 грн. (а.с.23).

Зазначена вище дорожньо-транспортна пригода була визнана страховим випадком, про що 18 березня 2019 року було складено страховий акт № 135449, відповідно до якого страхове відшкодування становить 39 380,00 грн. (а.с.25).

Таким чином, судом встановлено, що розмір фактичних витрат на ремонт автомобіля марки «Volkswagen Amarok» реєстраційний номер НОМЕР_1 становить розмірі 39380 грн., що підтверджено письмовими доказами, які не спростовані.

Виплата страхового відшкодування в такому розмірі на користь відшкодування збитків, завданих в результаті настання страхового випадку, відповідає умовами договору добровільного страхування наземного транспорту, укладеного з ОСОБА_4 , згідно з пунктом 1.8.1 якого виплата страхового відшкодування здійснюється без врахування зносу, згідно з пунктом 1.8.3 якого розмір франшизи в разі пошкодження транспортного засобу дорівнює нулю.

Відповідно до платіжного доручення №5123 від 19 березня 2019 року, АТ «Просто-страхування» виплатило частину страхового відшкодування за ремонт транспортного засобу «Volkswagen Amarok» у розмірі 36360 грн., які були перераховано на рахунок ФОП ОСОБА_3 ( а.с.26).

Іншу частину страхового відшкодування в розмірі 3020 грн. зараховано у сплату недоплаченої частини страхової премії шляхом взаємозаліку Миколаївською філією АТ «Просто-страхування, що підтверджується п. 2 Розділу IV Страхового акту № 135448 від 18 березня 2019 року.

Цивільно-правова відповідальність власника наземного транспортного ОСОБА_1 на момент дорожньо-транспортної пригоди була застрахована Приватним акціонерним товариством «Страхова компанія «ВУСО» (далі- ПрАТ «СК «ВУСО») відповідно до Полісу № АМ/2697653, за яким передбачено франшизу в розмірі 2 000 грн. (а.с.60).

Відповідно до заяви про страхове відшкодування ПрАТ «ПРОСТО-страхування» звернулося до ПрАТ «Страхова компанія «ВУСО» (а.с.28), за результатами розгляду якої заяви ПрАТ «Страхова компанія «ВУСО» прийняло рішення про виплату страхового відшкодування в розмірі 15 614 грн.26 коп., які 03 травня 2019 року були виплачені АТ «ПРОСТО-страхування».

Розрахунок проведено із врахуванням коефіцієнта фізичного зносу та франшизи(а.с.61-63). Отже, ПрАТ «СК«ВУСО» виконала обов`язок щодо виплати страхового відшкодування ра рахунок позивача.

ПрАТ «Просто - страхування» 27 травня 2019 року звернулося до ОСОБА_1 з претензією про відшкодування різниці між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою, яке здійснило ПрАТ «СК «ВУСО»,у розмірі 23 765 грн.74 коп. Вказана претензія залишена без задоволення.

Оскільки, ПрАТ «СК «ВУСО» відшкодувала позивачу витрати з урахуванням зносу пошкодженого автомобіля «Volkswagen Amarok» в розмірі 15614 грн. 26 коп., як того вимагає Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», а позивач відшкодував своєму страхувальнику дійсну шкоду, завдану пошкодженням автомобіля, визначену у страховому акті - 39380 грн., суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про задоволення позову та стягнення з відповідача на користь позивача 23765 грн.74 коп.( 39380-15614 грн.26 коп.)

Згідно із чч.1,2 ст.1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Відповідно п.1 ч.1 ст. 1188 ЦК України шкода завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою.

Згідно з вимогами ст.1192 ЦК України розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

За правилом п.1 ч.2 ст. 22 ЦК України реальними збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права.

Предметом позову є вимога про відшкодування завданої майнової шкоди у вигляді сплати страхового відшкодування у розмірі 23765 грн.74 коп.

Учасники справи згідно з її матеріалами мають декілька зобов`язань :

договірне зобов`язання між позивачем і потерпілою - за договором добровільного майнового страхування;

деліктне зобов`язання між потерпілою та відповідачем - із завдання шкоди внаслідок ДТП;

договірні зобов`язання між відповідачем і ПрАТ «СК «ВУСО» - за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності.

Судом встановлено, що на виконання договору добровільного майнового страхування позивач сплатив страхове відшкодування у розмірі 39380 грн.

Мотивуючи підстави задоволення позову суд першої інстанції застосовували як ст.1191 ЦК України та ст.38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Відповідно до ч.1 ст. 1191 ЦК України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.

Стаття 38 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачає право страховика подати після виплати страхового відшкодування регресний позов до страхувальника за наявності певних умов.

В той же час, відповідно до ст.993 ЦК України та ст.27 Закону України «Про страхування» до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки.

З огляду на викладене, ст.1191 ЦК України та ст.38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», з одного боку, і ст. 993,1194 ЦК України та ст. 27 Закону України «Про страхування», з іншого боку, регулюють різні за змістом правовідносини( постанова Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі 755/18006/15 (пункти 68-70).

У випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» порядку.

Після такої виплати деліктне зобов`язання припиняється його належним виконанням страховиком завдавача шкоди замість останнього. За умов, передбачених у ст. 38 вказаного Закону, цей страховик набуває право зворотної вимоги (регрес) до завдавача шкоди на суму виплаченого потерпілому страхового відшкодування.

Згідно зі ст.993 ЦК України та 27 Закону України «Про страхування»; до страховика потерпілого переходить право вимоги до завдавача шкоди у деліктному зобов`язанні у межах виплаченого потерпілому страхового відшкодування. Після такої виплати деліктне зобов`язання не припиняється. У ньому відбувається заміна кредитора: до страховика потерпілого переходить право вимоги, що належало цьому потерпілому у деліктному зобов`язанні, у межах виплаченого йому страхового відшкодування. Такий перехід права вимоги є суброгацією.

Таким чином відносини між сторонами у справі регулюються правилами ст.993 ЦК України та 27 Закону України «Про страхування».

Позивач (який є страховиком потерпілої особи) виконав свої зобов`язання за договором добровільного страхування відповідно до умов, визначених у ньому, здійснивши відшкодування завданих збитків у повному обсязі.

У зв`язку з виплатою позивачем страхового відшкодування до цієї особи (як до страховика потерпілої особи) перейшло право вимоги до завдавача шкоди у деліктному зобов`язанні у межах виплаченого потерпілому страхового відшкодування, тобто відбулася заміна кредитора у деліктних відносинах, що виникли у зв`язку із завдання шкоди відповідачем, в порядку суброгації.

Відносини ж між відповідачем та його страховиком, ПрАТ «СК «ВУСО», регулюються умовами, визначеними у договорі обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, та правилами ст.29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Згідно з частиною першою зазначеної статті у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством. Таким чином страховик відповідача виконав свої зобов`язання, відшкодувавши витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом пошкодженого транспортного засобу з урахуванням його зносу.

Згідно зі ст.1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана оплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

У зв`язку із заміною сторони кредитора у деліктному правовідношенні в межах фактичних витрат до позивача перейшло право вимоги у відповідній частині до відповідача, оскільки страхова виплата страховика відповідача є недостатньою для повного відшкодування завданої ним шкоди.

Отже, за змістом ст. 993 ЦК України в системному зв`язку зі ст.990 цього Кодексу та ст.27 Закону України «Про страхування» можна дійти висновку про те, що до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, переходить право вимоги до особи, відповідальної за завдані збитки, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди в межах різниці між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Установивши, що вартість матеріального збитку, завданого ОСОБА_2 пошкодженням автомобіля внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, яка сталась з вини відповідача, перевищує виплачений позивачу розмір страхового відшкодування, суд першої інстанції, з висновком якого погоджується суд апеляційної інстанції, дійшов правильного висновку про те, що з відповідача, як із винної особи, на користь позивача підлягає стягненню різниця між фактичним розміром понесених витрат та отриманим страховим відшкодуванням.

Між тим, обґрунтовуючи підстави задоволення позову, суд першої інстанції посилався на те, що позивач має право зворотної вимоги(регресу) до винної особи (відповідача) у розмірі виплаченого відшкодування згідно зі ст.1191 ЦК України.

Проте, помилкова кваліфікація судом першої інстанції права вимоги позивача як регресу не призвела до неправильного вирішення спору. А відтак, рішення суду першої інстанції є по суті правильним.

Доводи апеляційної скарги про неврахування судом першої інстанції приписів абз.2 п.36.4 ст.36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», відповідно до якого відшкодування витрат на проведення відновлювального ремонту пошкодженого майна з урахуванням зносу здійснюється безпосередньо на рахунок потерпілої особи або погодженняз ним особами, які надають послуги з ремонту пошкодження майна, не заслуговують на увагу, оскільки спростовуються умови договору страхування серії РКЗ № 1801186, зокрема п.2.8.4 відповідно до якого виплата страхового відшкодування здійснюється страхувальнику (вигодонабувачеві) або за його заявою перераховується на СТО, що виконує відновлювальний ремонт застрахованого ТЗ.

Більш того, відповідно до заяви про виплату страхового відшкодування та страхового акту №135449 від 18 березня 2019 року страхувальником зазначено одержувача коштів на відновлення належного їй транспортного засобу ФОП ОСОБА_3 , з чим погодився страховик і перерахував кошти.

Аргументи апеляційної скарги проте, що позивачем не надано жодного належного та допустимого доказу, який би свідчив про вартість проведеного ремонту пошкодженого автомобіля та придбаних запчастин, документів про погодження особи ФОП ОСОБА_3 та здійснення ним ремонту пошкодженого автомобіля колегія суддів відхиляє з огляду на таке.

Відповідно до ч.1,6 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідачем не надав доказів на спростування визначеної вартості відновлювального ремонту автомобіля, зазначеної у рахунку СТО та у страховому акті, на підставі яких страховиком здійснено виплату страхового відшкодування, відповідачем не надано та не наведено об`єктивного обґрунтування, у чому полягає невідповідність наданим позивачем документам обставинам ДТП і пошкодженням, отриманим автомобілем, перерахування коштів на ремонт особі, яка буде його проводити.

Колегією суддів також враховано, що доводи апеляційної скарги про те, що судом стягнуто кошти на підставі неналежних доказів, зводяться до зміни (переоцінки) доказів у справі, а відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.

Посилання в апеляційній скарзі проте, що судом і у рішенні суду не зазначено про невиконання позивачем ухвали суду про витребування доказів на правильність висновків суду про обґрунтованість заявлених вимог не впливають, з огляду на умови договору страхування в частині надання документів на підтвердження розміру заподіяного збитку.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення ухвалене судом на підставі наявних у справі доказів, оцінених судом належним чином кожного окремо на їх достовірність, допустимість та достатність, взаємний зв`язок у сукупності; встановлених судом обставин. Висновки суду ґрунтуються на аналізі зібраних по справі доказів.

Ураховуючи вищевикладене, апеляційна скарга та змістоскаржуваного рішення не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи були допущені порушення норм матеріального чи процесуального права, які відповідно до ст. 376 ЦПК України могли б бути підставами для його скасування, тому апеляційну скаргу у відповідності до ст. 375 ЦПК України необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Оскільки рішення суду першої інстанції залишається без змін, відсутні передбачені законом підстави для розподілу судових витрат.

Керуючись ст. ст. 367,368, 374, 375, 381,382 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Тимощук Катерини Григорівни залишити без задоволення, рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 04 грудня 2020 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених статтею 389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий Ж.М. Яворська

Судді Т.М. Базовкіна

Л.М. Царюк

Повний текст постанови складено 04 лютого 2021 року.