Провадження № 2-о/643/647/21
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28.08.2021 м. Харків

Суддя Московського районного суду м. Харкова Крівцов Д.А., розглянувши матеріали заяви ОСОБА_1 , заінтересована особа: Московський районний відділ Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області, про встановлення факту, що має юридичне значення, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі заявниця) звернулась до суду з заявою, в якій просить встановити факт, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка народилась у місті Москва УРСР, має німецьке походження та за національністю є німкеня.

В обґрунтування заяви зазначено, що заявник народилась ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Москва, що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 від 10.02.1989, виданим Черемушинським відділом РАГС м. Москви. 06.08.2010 року заявник зареєструвала шлюб та змінила прізвище з ОСОБА_3 на ОСОБА_4 . Батьками заявниці є мати ОСОБА_5 , яка є за національністю німкенею, батьком є ОСОБА_6 , який за національністю значиться руським.

Суд, дослідивши вимоги та доводи заяви, приходить до висновку щодо відсутності підстав для відкриття провадження у справі з огляду на наступне.

Відповідно до ч. ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК) кожна особа має право у порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Положеннями ч. 1 ст. 293 ЦПК визначено, що окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Перелік фактів, що мають юридичне значення та щодо яких ЦПК України прямо передбачено можливість їх встановлення в судовому порядку, визначений ч. 1 ст. 315 ЦПК України.

Згідно ч. 2 ст. 315 ЦПК України, у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

В постанові Великої Палати Верховного суду від 29.05.2019 по справі № 398/4017/18 висловлено наступні висновки щодо застосування норм права.

У частині першій статті 315 ЦПК України наведено перелік фактів, справи про встановлення яких розглядаються судом. Хоча за змістом частини другої цієї статті зазначений перелік не є вичерпним, проте у судовому порядку можуть бути встановлені тільки ті факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб (якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення).

Питання зміни національності громадянами України регулювалося Указом Президента України 31 грудня 1991 року № 24 «Про порядок зміни громадянами України національності» від, відповідно до якого національність могла бути змінена особами, які при досягненні 16-річного віку та одержанні паспорта прийняли національність одного з батьків та бажали змінити її відповідно до національності другого з батьків. Зміна національності провадилася відділом внутрішніх справ виконавчого комітету районної, міської, районної у місті ради народних депутатів за місцем проживання заявника. Зміна національності допускалася також і щодо осіб, які обрали національність до прийняття цього Указу. Вказаний Указ втратив чинність на підставі Указу Президента України від 27 січня 1999 року № 70/99.

Чинним законодавством України не передбачено зазначення в актових записах цивільного стану та свідоцтвах про ДРАЦС національності батьків дитини чи осіб, які вступають у шлюб. Тим самим забезпечується рівність усіх незалежно від національності чи етнічного походження, а також право особи вільно обирати та відновлювати національність, як це передбачено статтею 11 Закону України «Про національні меншини в Україні». Примушення громадян у будь-якій формі до відмови від своєї національності не допускається.

Згідно зі статтею 300 ЦК України особа має право на індивідуальність, на збереження своєї національної, культурної, релігійної, мовної самобутності, а також право на вільний вибір форм та способів прояву своєї індивідуальності, якщо вони не заборонені законом та не суперечать моральним засадам суспільства. Таке право підпадає під захист статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка передбачає, що кожна людина має право на повагу до її особистого і сімейного життя. Держава не може втручатися у здійснення цього права інакше ніж згідно із законом та у випадках, необхідних у демократичному суспільстві в інтересах національної і громадської безпеки.

Стаття 11 Конституції України передбачає, що держава сприяє як консолідації та розвиткові української нації, її історичної свідомості, традицій і культури, так і розвиткові етнічної, культурної, мовної та релігійної самобутності національних меншин в Україні.

Згідно зі статтею 3 Рамкової конвенції про захист національних меншин (ратифікована Законом України від 9 грудня 1997 року № 703/97-ВР) кожна особа, яка належить до національної меншини, має право вільно вирішувати, вважатися їй чи не вважатися такою, і таке рішення або здійснення прав у зв`язку з ним не повинно зашкоджувати такій особі.

Відмова від фіксації національності в офіційних документах, що посвідчують особу, та актових записах цивільного стану і відповідних свідоцтвах про ДРАЦС повністю відповідає статті 24 Конституції України, яка гарантує рівність громадян, зокрема, незалежно від етнічного походження, а також статті 11 Закону «Про національні меншини в Україні». Національна належність особи, таким чином, є актом її особистого самовизначення і жодним чином не впливає на публічно-правові відносини такої особи з державою. Фіксація факту національності особи в документі, що її посвідчує, чи в актових записах громадянського стану створила б перешкоду вільному обранню чи відновленню національності, оскільки поставила б таке обрання чи відновлення у залежність від рішення державного органу.

За таких обставин суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про те, що справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства у зв`язку з неможливістю встановлення в судовому порядку фактів щодо належності осіб до певної національності.

Суд не вбачає підстав відступати від вказаних вище висновків щодо застосування норм права, викладених в постанові Великої Палати Верховного Суду.

Таким чином, згідно чинного законодавства України та висновків щодо застосування норм права Великої Палати Верховного Суду, заява ОСОБА_1 не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства у зв`язку з неможливістю встановлення в судовому порядку фактів щодо належності осіб до певної національності.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 186 ЦПК України, суд відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Враховуючи наведене, суд відмовляє у відкритті провадження у справі, оскільки заява ОСОБА_1 не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Керуючись ст. 4, 186, 315, 258-261, 353-354 ЦПК України, -

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті провадження в цивільній справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа: Московський районний відділ Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області, про встановлення факту, що має юридичне значення.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку до Харківського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги через Московський районний суд м. Харкова протягом п`ятнадцяти днів з дня складення ухвали. Учасник справи, якому ухвалу суду не було вручено у день її складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому ухвали. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 Цивільного процесуального кодексу України.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею.

Cуддя Д.А. Крівцов