Єдиний унікальний номер судової справи 487/4405/20
Номер провадження 22-ц/812/1496/20
Доповідач апеляційного суду Серебрякова Т.В.
Постанова

Іменем України

16 серпня 2021 року місто Миколаїв

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі:

головуючого Серебрякової Т.В.,

суддів: Лисенка П.П., Самчишиної Н.В.,

з секретарем судового засідання Богуславською О.М.,

за участі відповідача ОСОБА_1 та її представника - ОСОБА_2 ,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою ОСОБА_1 ухвалу, яка постановлена Заводським районним судом міста Миколаєва 30 червня 2021 року, під головуванням судді Афоніної С.М., в приміщені цього ж суду, за заявою ОСОБА_3 про вжиття заходів забезпечення позову у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання договору удаваним та застосування наслідків недійсності правочину,

УСТАНОВИЛА:

У серпні 2020 року ОСОБА_3 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_1 про визнання договору удаваним та застосування наслідків недійсності правочину.

В обґрунтування позову зазначено, що відповідно до договору позики від 16 січня 2012 року, укладеного у простій письмовій формі, ОСОБА_3 надав ОСОБА_1 в борг кошти в розмірі 100 000 грн., які остання зобов`язалась повернути в строк до 16 січня 2013 року.

Відповідач свої зобов`язання у встановлений строк не виконала, кошти позичальнику не повернула, у зв`язку з чим ОСОБА_3 був вимушений звернутися до суду з позовом про стягнення боргу за договором позики.

Ухвалою Заводського районного суду міста Миколаєва від 26 червня 2013 року було визнано мирову угоду сторін, згідно якої в рахунок погашення заборгованості перед ОСОБА_3 у розмірі 100 000 грн., за позивачем було визнано право власності на належну ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_1 , провадження у справі закрито, що, на думку позивача, свідчить про те, що сторони фактично домовились про купівлю-продажу вказаної квартири.

Ухвалою Заводського районного суду міста Миколаєва від 30 серпня 2013 року визначено спосіб виконання ухвали районного суду від 26 червня 2013 року, шляхом зобов`язання Реєстраційної служби Миколаївського міського управління юстиції зареєструвати у Державному реєстрі речових прав право власності на спірну квартиру за ОСОБА_3 , та 11 жовтня 2013 року внесені відомості до Державного реєстру про власника квартири.

В подальшому, постановою Миколаївського апеляційного суду від 04 квітня 2019 року ухвали Заводського районного суду міста Миколаєва від 26 червня 2013 року та від 30 серпня 2013 року скасовані та справу направлено на новий розгляд до Центрального районного суду міста Миколаєва.

Позивач вважає, що договір позики був укладений сторонами з метою приховати інший правочин, яким є договір купівлі-продажу обумовленої квартири, а тому договір позики вважається удаваним.

З 2013 року ОСОБА_3 володіє та користується спірною квартирою на власний розсуд, сплачує комунальні послуги, а також здійснив значні поліпшення квартири.

В свою чергу ОСОБА_1 ніколи не заявляла претензій з приводу неналежності права власності позивачу, навпаки після затвердження мирової угоди та закриття провадження у справі передала ОСОБА_3 ключі від квартири та усі супутні документи, які пов`язані із користуванням та володінням майном.

Натепер у спірній квартирі проживають та зареєстровані рідна сестра позивача та її син.

Посилаючись на викладені обставини, позивач просив визнати договір позики від 16 січня 2012 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , удаваним та застосувати наслідки недійсності правочину у вигляді застосування прав та обов`язків сторін за договором купівлі-продажу квартиру АДРЕСА_1 .

Ухвалою Заводського районного суду міста Миколаєва від 13 жовтня 2020 року відкрито провадження у справі.

25 червня 2021 року ОСОБА_3 подав до суду заяву про забезпечення позову, в якій просив вжити заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на квартиру АДРЕСА_1 , заборони державним реєстраторам та будь-яким особам вчиняти будь-які дії щодо зняття з реєстрації та/або реєстрації місця проживання осіб за вказаною адресою, та заборони державним реєстраторам та будь-яким особам вчиняти будь-які дії щодо реєстрації, перереєстрації права власності на спірну квартиру.

Обґрунтовуючи необхідність вжиття заходів забезпечення позову позивач посилався на те, що ОСОБА_1 звернулась до Департаменту з надання адміністративних послуг Миколаївської міської ради із заявами про зняття з реєстрації місця проживання осіб, які зареєстровані у квартирі АДРЕСА_1 .

Представник позивача ОСОБА_3 - адвокат Кучерява Т.Ю. 30 червня 2021 надала до суду клопотання про приєднання до заяви про вжиття заходів забезпечення позову Інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 29 червня 2021 року, згідно якої ОСОБА_1 подала заяву до державного реєстратора про скасування права власності ОСОБА_4 на спірну квартиру, на підставі ухвали Миколаївського апеляційного суду від 04 квітня 2019 року.

Ухвалою Заводського районного суду міста Миколаєва від 30 червня 2021 року заяву ОСОБА_3 задоволено частково.

Накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1 .

Ухвала суду мотивована тим, що існує реальна загроза, що невжиття заходів забезпечення позову, шляхом накладення арешту на спірну квартиру, може ускладнити чи унеможливити ефективний захист або поновлення порушених прав позивача, за захистом яких він звернувся до суду. Оскільки у разі, якщо до закінчення розгляду даної справи спірна квартира буде відчужена власником, то позивач не зможе захистити або поновити свої права в межах одного цього судового провадження за його позовом без нових звернень до суду, що істотно ускладнить поновлення його порушених чи оспорюваних прав або інтересів, якщо у ході розгляду справи по суті буде встановлено таке порушення.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення районним судом норм процесуального права, просила ухвалу районного суду скасувати, та відмовити у задоволені заяви ОСОБА_3 про забезпечення позову.

В письмових поясненнях представник відповідача ОСОБА_2 також просила про скасування оскаржуваної ухвали, з посиланням на відсутність правових підстав для застосування заходів забезпечення позову у даній справі (том 2 а.с.16-19, 87).

Колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до положень частин 1,2,3,5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із вимогами ч.1 ст.264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Вказаним положенням процесуального закону ухвала суду першої інстанції в цілому відповідає.

Так, забезпечення кожному права на справедливий суд та реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також практики Європейського суду з прав людини, які відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року за №3477-IV застосовуються судами при розгляді справ як джерело права.

За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Суд зобов`язаний поважати честь і гідність усіх учасників цивільного процесу і здійснювати правосуддя на засадах їх рівності перед законом і судом.

Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.2,4-5,12-13,19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Кожна особа, а у випадках, встановлених законом, органи та особи, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Частина 1 ст.15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ч.2 ст.15 ЦК України).

Статтею 124 Конституції України визначений принцип обов`язковості судових рішень, який із огляду на положення ст.ст.18,153 ЦПК України поширюється також на ухвалу суду про забезпечення позову.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Отже, інститут забезпечення позову передбачає можливість захисту особою порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Разом з тим у цивільному процесуальному кодексі встановлено систему захисту прав особою, щодо якої застосовано заходи забезпечення позову. Складовими такої системи є: співмірність видів забезпечення позову із заявленими позивачем вимогами; можливість суду вимагати від заявника пропозиції щодо зустрічного забезпечення; відшкодування особі збитків, завданих забезпеченням позову; право на апеляційне оскарження ухвали суду щодо забезпечення позову.

За змістом ст.ст.149-153 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених ст.150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Позов забезпечується, зокрема, шляхом накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб (п.1 ч.1 ст.150 ЦПК України).

Про забезпечення позову суд постановляє ухвалу, яку може бути оскаржено в установленому порядку.

Процесуальним законом визначено обов`язок заявника вказати предмет позову та обґрунтувати необхідність забезпечення позову, захід забезпечення позову, який належить застосувати, з обґрунтуванням його необхідності, пропозиції заявника щодо зустрічного забезпечення.

У вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів інших осіб, які можуть отримати статус учасника справи; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, яку заявник має намір пред`явити, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів заявника в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Адекватність заходу до забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається.

Також, відповідно до роз`яснень, викладених у п.4 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Із матеріалів даної справи убачається, що позивачем було подано до суду позов про визнання договору удаваним та застосування наслідків недійсності правочину.

13 жовтня 2020 року було відкрито провадження у справі за позовною заявою.

Зі змісту позовної заяви убачається, що матеріально-правова вимога позивача до відповідача, щодо якої він просить ухвалити судове рішення, зводиться до визнання договору позики від 16 січня 2012 року, укладеного між сторонами удаваним та застосування наслідків недійсності правочину у вигляді застосування прав та обов`язків сторін за договором купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 .

В своїй заяві про забезпечення позову ОСОБА_3 посилається на те, що існує висока ймовірність що відповідач може на власний розсуд розпорядитись спірною квартирою, про що свідчить її звернення до державного реєстратора з приводу зняття з реєстрації осіб, які в цій квартирі проживають, що в подальшому значно ускладнить виконання рішення суду в разі задоволення позову.

Накладаючи арешт на квартиру, суд першої інстанції, виходив із того, що між сторонами виник спір та невжиття вказаних заходів забезпечення позову, в разі його задоволення, може істотно ускладнити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

При цьому, в таких спорах має досліджуватися, чи не призведе невжиття заявленого заходу забезпечення позову до порушення вимоги щодо справедливого та ефективного захисту порушених прав, оскільки позивач не зможе їх захистити в межах одного цього судового провадження за його позовом без нових звернень до суду.

З огляду на відповідні законодавчі приписи та з урахуванням встановлених обставин справи, існує реальна загроза, що невжиття заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на спірну квартиру може істотно ускладнити чи унеможливити ефективний захист або поновлення порушених прав позивача (у разі задоволення позову), за захистом якого він звернувся до суду. Адже у разі, якщо до закінчення розгляду даної справи буде реалізовано спірну квартиру, то позивач не зможе захистити або поновити свої права в межах одного цього судового провадження за його позовом без нових звернень до суду, що істотно ускладнить чи взагалі унеможливить поновлення його порушених чи оспорюваних прав або інтересів, про що вірно констатував і суд першої інстанції.

Такий спосіб забезпечення як арешт з урахуванням конкретних обставин по справі може застосовуватися для забезпечення позовів як майнового, так і немайнового характеру у випадках, якщо потрібно обмежити право особи вчиняти певні фактичні чи юридичні дії, що стосуються нерухомого майна, з приводу якого заявлено позов.

Тому колегія суддів погоджується з висновком суду про те, що застосування заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на квартиру, щодо якої виник спір, є адекватним та ефективним способом забезпечення позову.

Також, колегія зауважує, що питання про обґрунтованість чи необґрунтованість заявлених позовних вимог не вирішується судом на даній стадії. Надані учасниками справи докази, а також заперечення відповідача, як проти задоволення позову, так і проти забезпечення позову, свідчать про наявність між сторонами реального спору щодо зазначеного в ухвалі суду про забезпечення позову нерухомого майна.

За такого, аргументи апеляційної скарги про відсутність підстав для задоволення заяви про забезпечення позову ґрунтується на помилковому тлумаченні норм процесуального права та невірній оцінці обставин справи.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року).

Судове рішення суду першої інстанцій в оскаржуваній частині є достатньо мотивованими та такими, що відповідає нормам закону.

Враховуючи викладені обставини, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції при розгляді заяви про забезпечення позову дійшов правильного висновку про її часткове задоволення, а тому в силу положень ст.375 ЦПК України відсутні підстави для скасування оскаржуваного судового рішення.

Керуючись ст.ст.367,374,375,381,382 ЦПК України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Ухвалу Заводського районного суду міста Миколаєва від30 червня 2021 року в оскаржуваній частині - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення у випадках та з підстав, передбачених ст.389 ЦПК України.

Головуючий Т.В. Серебрякова

Судді: П.П. Лисенко

Н.В. Самчишина

Повний текст судового рішення

складено 18 серпня 2021 року