Справа № 132/354/20
Провадження № 22-ц/801/2250/2021
Головуючий у суді 1-ї інстанції Сєлін Є. В.
Доповідач:Сало Т. Б.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 листопада 2021 рокуСправа № 132/354/20м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі: головуючого судді Сала Т.Б., суддів Ковальчука О.В., Панасюка О.С., секретар Ліннік Я.С., розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення Калинівського районного суду Вінницької області від 16 серпня 2021 року, ухвалене суддею Сєліним Є.В., дата складення повного тексту рішення невідома, в цивільній справі за первісним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , Калинівської міської ради Вінницької області про усунення перешкод в користуванні майном шляхом вселення та зобов`язання вчинити дії, про визнання наймачем жилого приміщення та зобов`язання відновити скасовану реєстрацію місця проживання, та за зустрічним позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа, яка не заявляє самостійний вимог щодо предмету спору Комунальне підприємство «Житловик» про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням,

встановив:

У січні 2020 року ОСОБА_3 звернувся до суду із позовом та згідно збільшених позовних вимог просив:

- зобов`язати відповідачів ОСОБА_4 , ОСОБА_2 та ОСОБА_1 усунути перешкоди в користуванні ним квартирою АДРЕСА_1 шляхом вселення до квартири та передачі ключів від неї;

- визнати його наймачем даної квартири, зобов`язавши Калинівську міську раду Вінницької області відновити скасовану реєстрацію місця проживання у цій квартирі.

В обґрунтування позову зазначив, що в 1988 році йому на склад сім`ї із трьох осіб, яка складалася на той час з нього, його покійної дружини ОСОБА_5 та його сина ОСОБА_6 територіальним квартирно-експлуатаційним відділом міста Вінниці Міністерства оборони України була розподілена та надана двокімнатна квартира АДРЕСА_2 , житловою площею 29,39 кв.м. На підставі вказаного рішення та рішення виконавчого комітету Калинівської міської ради народних депутатів № 140 від 15.03.1988 був виданий ордер №1040 на зайняття вищевказаного житлового приміщення та з того часу в квартирі стали проживати він зі своєю дружиною ОСОБА_5 , син ОСОБА_4 зі своєю дружиною.

У зв`язку із сімейними обставинами він з дружиною ОСОБА_5 вирішив тимчасово переїхати проживати в село Сальник Калинівського району Вінницької області, при цьому не знімаючись з реєстраційного обліку в спірній квартирі, в якій залишився проживати син ОСОБА_4 із своєю дружиною ОСОБА_2 та сином ОСОБА_1 .

У 2014 році він випадково дізнався від сина про те, що у 1996 році він без його згоди здійснив приватизацію спірної квартири, у зв`язку із чим власниками останньої стали ОСОБА_4 , ОСОБА_2 та ОСОБА_1 . Оскільки він та його дружина ОСОБА_5 своїх часток у приватизованій квартирі не отримали, це змусило його звернутися до суду із позовом про скасування свідоцтва про право власності на житло, який рішенням Калинівського районного суду Вінницької області від 27.09.2019 був задоволений.

Після набрання законної сили даним судовим рішенням позивач 21.11.2019 звернувся до Центру надання адміністративних послуг виконавчого комітету Калинівської міської ради Вінницької області для підтвердження реєстрації його в спірній квартирі, на що йому надано довідку про реєстрацію місця проживання № 2006 від 21.11.2019.

На сьогоднішній день він не має у власності ніякого іншого житла та постійного місця проживання. Оскільки його в судовому порядку не визнано таким, що втратив право користування спірним житловим приміщенням, то він, маючи намір поновити своє порушене майнове право та вселитись у свою квартиру, через відсутність у нього доступу до квартири, звернувся до бувшої невістки ОСОБА_2 із листом про усунення перешкод у користуванні житлом та до 10.01.2020 звільнити одну із кімнат квартири, допустивши його для проживання у ній. Відповіді він так і не отримав, через що вимушений звернутися до суду із даним позовом.

Також, в травні 2020 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 звернулися до суду із зустрічним позовом, в якому просили:

- визнати ОСОБА_3 таким, що втратив право користування жилим приміщенням, а саме квартирою АДРЕСА_1 , з 11.11.2002 відповідно до вимог ст. 107 ЖК УРСР;

- визнати ОСОБА_4 таким, що втратив право користування вказаною вище квартирою відповідно до вимог ст. 71 ЖК УРСР.

В обґрунтування позовних вимог зазначили, що відповідно до ордеру №1040, виданого на підставі рішення виконавчого комітету Калинівської міської ради Вінницької області № 140 від 15.03.1988, сім`я у складі ОСОБА_3 , його дружини ОСОБА_5 та їх сина ОСОБА_4 заселились в спірну квартиру та зареєструвалися в ній 24.04.1988. У 1988 році ОСОБА_4 уклав шлюб з ОСОБА_2 , в період якого у них ІНФОРМАЦІЯ_1 народився син ОСОБА_1 . У зв`язку із цим ОСОБА_2 вселилася в спірну квартиру, зареєструвавшись там з 13.06.1989, а ОСОБА_1 з 31.05.2005. В 1992 році ОСОБА_3 та ОСОБА_5 переїхали проживати на постійне місце проживання в АДРЕСА_3 та присадибна земельна ділянка. ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_5 померла.

У 1996 році сім`я із трьох осіб: ОСОБА_4 , ОСОБА_2 та ОСОБА_1 приватизували спірну квартиру. Рішенням Калинівського районного суду Вінницької області від 27.09.2019 у цивільній справі №132/2908/14-ц задоволено позов ОСОБА_3 про скасування рішення щодо приватизації квартири, скасовано свідоцтво про право власності на житло від 01.02.1996. Таким чином, відновлено статус квартири, як державного житлового фонду.

У 2006 році подружні відносини ОСОБА_4 та ОСОБА_2 припинені, а шлюб розірвано за рішенням суду від 26.12.2006.

У 2007 році ОСОБА_4 разом із своїми батьками, коли ОСОБА_2 знаходилась на роботі, вивезли з квартири меблі, побутову техніку та посуд до села Сальник Калинівського району Вінницької області. Проте, ОСОБА_4 ще час від часу з`являвся в квартирі, а з 2013 року остаточно перестав там бути, однак, залишається зареєстрованим у спірному житловому приміщенні.

21.11.2019 в квартирі зареєструвався ОСОБА_3 , проте дана реєстрація була скасована. Таким чином, оскільки ОСОБА_3 з 11.11.1992 вибув із спірної квартири на інше постійне місце проживання ( АДРЕСА_3 ), то він відповідно до вимог ст. 107 ЖК УРСР повинен бути визнаний таким, що втратив право користування квартирою. Крім цього, оскільки і ОСОБА_4 з 2013 року понад шість місяців без поважних причин не проживає в спірній квартирі, то він згідно вимог ст. 71 ЖК України втратив право користування нею.

Рішенням Калинівського районного суду Вінницької області від 16 серпня 2021 року первісний та зустрічний позови залишено без задоволення.

Не погодившись із вказаним рішенням, ОСОБА_2 та ОСОБА_1 подали апеляційну скаргу, в якій просять скасувати рішення суду першої інстанції в частині залишення без задоволення позову ОСОБА_2 та ОСОБА_1 про визнання осіб такими, що втратили право на житло та ухвалити в цій частині нове рішення, яким позов задовольнити.

Скарга мотивована тим, що суд неправильно застосував ст. 107 ЖК України та відмовив у задоволенні позовної вимоги про визнання ОСОБА_3 таким, що втратив право користування квартирою; судом безпідставно не застосовано роз`яснення постанови Пленуму ВСУ «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» №2 від 12.04.85, яке міститься в п. 11. Також суд не взяв до уваги докази щодо не проживання відповідача ОСОБА_3 у спірній квартирі без поважних причин; суд не звернув увагу на рішення Калинівського районного суду Вінницької області від 24.06.2014, яке спростовує доводи щодо створення перешкод позивачами у користуванні квартирою відповідачем ОСОБА_4 ; судом не зазначено показання ОСОБА_4 та ОСОБА_2 та взагалі не згадується рішення Калинівського районного суду Вінницької області від 24.06.2014, яке досліджувалося судом першої інстанції; судом не взято до уваги докази на підтвердження не проживання ОСОБА_4 в спірній квартирі з 2013 року; доказів на підтвердження того, що ОСОБА_4 з поважних причин був відсутнім в квартирі, останнім надано не було.

Відзив на апеляційну скаргу не надійшов.

Апеляційний суд, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги дійшов до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

За результатами розгляду первісного позову ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні майном шляхом вселення та зобов`язання вчинити дії, про визнання наймачем жилого приміщення та зобов`язання відновити скасовану реєстрацію місця проживання суд першої інстанції відмовив у задоволенні позову. Рішення суду першої інстанції в цій частині сторонами не оскаржувалося, а відтак в силу положень ч. 1 ст. 367 ЦПК України апеляційним судом в цій частині не переглядається.

Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 та ОСОБА_1 в частині визнання ОСОБА_3 таким, що втратив право користування житловим приміщенням відповідно до вимог ст. 107 ЖК УРСР суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_3 добровільно знявся з реєстрації спірної квартири та фактично її не займає, а відтак визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням не може призвести до жодних правових наслідків, оскільки в силу закону він є таким, що втратив право користування цим житлом. Також, відмовляючи у задоволенні позову про визнання ОСОБА_4 таким, що втратив право на користування житловим приміщенням відповідно до ст. 71 ЖК УРСР суд першої інстанції виходив з того, що матеріали справи не містять належних та допустимих доказів на підтвердження факту не проживання відповідача у спірній квартирі без поважних причин і таких обставин під час розгляду справи позивачі не довели, як і обставин, що ОСОБА_4 втратив інтерес до спірного житла.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції.

Встановлено, що 15.03.1988 ОСОБА_3 на підставі рішення виконавчого комітету Калинівської міської рали народних депутатів №140 видано ордер на житлове приміщення №1040 на право заняття житлового приміщення двокімнатної квартири АДРЕСА_1 , житловою площею 29,39 кв.м. (а.с.10 т.1).

Дане жиле приміщення надано сім`ї у складі трьох осіб: ОСОБА_3 (наймач), ОСОБА_5 (дружина наймача), ОСОБА_4 (син наймача), які були зареєстровані за вказаною адресою 24.04.1988, що вбачається з особового рахунку № НОМЕР_1 за формою ЖХ-8, та поквартирної картки за формою Б (а.с.11, 87 т.1).

20.08.1988 ОСОБА_4 зареєстрував шлюб з ОСОБА_2 , від якого у них ІНФОРМАЦІЯ_1 народився син ОСОБА_1 (а.с.91,92 т.1).

ОСОБА_2 та ОСОБА_1 були зареєстровані за цією ж адресою у якості членів сім`ї наймача 13.06.1989 та 31.05.2005 відповідно, що також підтверджується копіями особового рахунку № НОМЕР_1 за формою ЖХ-8 та поквартирної картки за формою Б (а.с.11,87 т.1).

11.11.1992 ОСОБА_3 та ОСОБА_5 були зняті з реєстраційного обліку за адресою: АДРЕСА_4 , та добровільно переїхали проживати за іншою адресою: АДРЕСА_3 (а.с.87).

Вінницькою квартирно-експлуатаційною частиною району на підставі розпорядження №23 від 01.02.1996, відповідно до вимог Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», було видано Свідоцтво про право власності ОСОБА_4 та членів його сім`ї ОСОБА_2 , ОСОБА_1 на квартиру АДРЕСА_1 .

Рішенням Калинівського районного суду Вінницької області від 27.09.2019, яке набрало законної сили 08.11.2019, в цивільній справі №132/2908/14-ц за позовом ОСОБА_3 до КЕВ м. Вінниці, ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про скасування рішення щодо приватизації квартири скасовано свідоцтво про право власності на житло від 01.02.1996, саме квартиру АДРЕСА_1 , виданого керівником Вінницької Квартирно-експлуатаційної частини району, згідно розпорядження №23 від 01.02.1996 (а.с.12-17 т.1).

21.11.2019 Центром надання адміністративних послуг виконавчого комітету Калинівської міської ради Вінницької області була здійснена реєстрація місця проживання ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_4 , що підтверджується довідкою №2006 від 22.11.2019.

Висновком комісії Центру надання адміністративних послуг виконавчого комітету Калинівської міської ради Вінницької області від 21.11.2019 № 1: скасовано реєстрацію місця проживання ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_4 ; скасовано зняття з реєстрації місця проживання ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_3 ; визначено внести зміни до паспорта громадянина України ОСОБА_3 , та до заяви про реєстрацію місця проживання; вилучити довідку № 2006 про реєстрацію місця проживання, видану 21.11.2019 відділом «Центр надання адміністративних послуг», повернути довідку №1772 про реєстрацію місця проживання, видану 18.11.2019 Сальницькою сільською радою Калинівського району Вінницької області; надіслати на ім`я ОСОБА_3 повідомлення встановленої форми (а.с.138 т.1).

Головним спеціалістом Центру надання адміністративних послуг виконавчого комітету Калинівської міської ради Вінницької області Харчук Л.М. винесено повідомлення про скасування реєстрації/зняття з реєстрації місця проживання/перебування особи від 21.11.2019 № 01-26-727 (а.с.90 т.1).

Відповідно до довідки про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб КП «Житловик Калинівської міської ради №398 від 14.05.2020, до складу сім`ї/зареєстрованих по АДРЕСА_4 входять: ОСОБА_4 , ОСОБА_2 та ОСОБА_1 (а.с.56 т.1.)

Зі змісту зустрічної позовної заяви ОСОБА_2 та ОСОБА_1 вбачається, що як на підставу для задоволення своїх позовних вимог відносно ОСОБА_3 позивачі посилаються на положення статті 107 ЖК Української РСР.

Відповідно до статті 107 ЖК Української РСР, наймач жилого приміщення вправі за згодою членів сім`ї в будь-який час розірвати договір найму. У разі вибуття наймача та членів його сім`ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо з жилого приміщення вибуває не вся сім`я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім`ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п. 11 постанови «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» № 2 від 12 квітня 1985 року, відповідно до ст. 107 ЖК Української РСР наймач або член його сім`ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття, незалежно від пред`явлення позову про це.

На підтвердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресування кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо).

Частиною першою статті 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням вищезазначених норм, правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів.

Суд повинен установити чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб і, залежно від установленого, вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Враховуючи те, що ОСОБА_3 добровільно знявся з реєстрації місця проживання у спірній квартирі з 11.11.1992 і в ній не проживає, реєстрація скасована, позовні вимоги про визнання ОСОБА_3 таким, що втратив право користування житловим приміщенням квартирою АДРЕСА_1 задоволенню не підлягають, адже на час розгляду справи судом права позивачів за зустрічним позовом ОСОБА_3 не порушуються.

Необхідності визнання ОСОБА_3 в судовому порядку таким, що втратив право користування житловим приміщенням (про що зазначають апелянти) немає, оскільки вибуття особи на постійне проживання в інше приміщення свідчить про автоматичну втрату права користування приміщенням з наступного дня після такого вибуття, оскільки передбачається, що особа набула право користування іншим житлом. А отже, дослідження наступних обставин після вибуття особи за іншим місцем проживання не впливає на оцінку втрати особою права користування спірним житлом (постанова Верховного Суду від 26.05.2021 у справі №761/44727/16-ц).

Апелянти в скарзі не обґрунтували неправильність застосування ст. 107 ЖК Української РСР.

Навпаки, суд встановив, що ОСОБА_3 , не будучи зареєстрованим в спірній квартирі та не проживаючи в ній, не порушує права позивачів, які просять визнати ОСОБА_3 таким, що втратив право користування житловим приміщенням.

Тобто, не можна вимагати того, чого фактично не існує.

Голослівними є мотиви апеляційної скарги з приводу того, що суд не застосував роз`яснення постанови Пленуму ВСУ «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» №2 від 12.04.1985 (пункт 11) про те, що суд може визнати особу такою, що втратила право користування жилим приміщенням лише з однієї вказаної позивачем підстави, передбаченої ст. 71 або ст. 107 ЖК (а змінити підставу позову суд вправі тільки за згодою позивача), адже розглядаючи вимогу позову про визнання ОСОБА_3 таким, що втратив право користування жилим приміщенням суд керувався нормами лише ст. 107 ЖК.

Також ОСОБА_2 та ОСОБА_1 в апеляційній скарзі наголошують на тому, що судом не було взято до уваги докази на підтвердження факту не проживання відповідача ОСОБА_4 в спірній квартирі без поважних причин, а саме акту обстеження житлових умов ОСОБА_2 , а також повідомлень суду та інших документів.

Так, Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до статті 379 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них.

Відповідно до частини першої статті 71 ЖК Української РСР при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.

У частині третій статті 71 ЖК Української РСР наведено випадки, у яких жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців.

У постанові Верховного Суду від 24 жовтня 2018 року у справі №490/12384/16-ц зроблено висновок щодо застосування статей 71, 72 ЖК Української РСР, який полягає в тому, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщенням за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин. Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК Української РСР строки у жилому приміщенні без поважних причин. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення.

У справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (стаття 71 ЖК Української РСР), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк.

Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, в зв`язку з чим вказане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням конкретних обставин справи.

Колегія суддів звертає увагу на те, що при тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатися намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності, а також ставлення відповідача до спірного житла.

Згідно з статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України.

Отже, сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення по справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

У матеріалах справи відсутні докази, які встановлюють на основі достовірних даних строк відсутності відповідача ОСОБА_4 у спірній квартирі та інформацію щодо причин його не проживання у спірному приміщенні.

Колегія суддів критично оцінює наданий позивачами за зустрічним позовом акт обстеження житлових умов ОСОБА_2 , в якому зазначено, що ОСОБА_4 за спірною адресою не проживає з березня 2013 року, оскільки в ньому не зазначені причини відсутності відповідача, а свідки, вказані в цьому акті, в судовому засіданні не допитувались.

Сам факт не проживання ОСОБА_4 у вказаній квартирі (а проживання за іншою адресою, на що наголошують апелянти) має вимушений характер та не є підставою для визнання його таким, що втратив право користування жилим приміщенням, оскільки відповідно до статті 71 ЖК Української РСР підставою для визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, є не проживання понад шість місяців в житловому приміщенні без поважних причин.

Як слідує з висновку начальника Калинівського РВ УМВС України у Вінницькій області про результати розгляду повідомлення ОСОБА_4 від 04.09.2013, ще в 2013 році між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 склалася конфліктна ситуація з приводу проживання останнього в квартирі.

Звернення ОСОБА_4 в березні 2014 року до суду з позовом про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням також свідчить про наявність непорозумінь між сторонами в користуванні майном.

Саме заперечення ОСОБА_4 щодо задоволення позову свідчить про те, що він не втратив інтересу до спірної квартири та має намір та бажання в ній проживати.

Наявності у власності ОСОБА_4 іншого житла судами не встановлено.

Голослівними є доводи апелянта з приводу того, що ОСОБА_4 протягом 7 років не проявляв жодного інтересу до квартири, зокрема, не сплачував комунальні та інші платежі утримання квартири, не здійснював ремонт, оскільки вони не підтверджені доказами.

Крім того, зазначаючи про те, що судом першої інстанції безпідставно не було взято до уваги обставини, встановлені рішенням Калинівського районного суду Вінницької області від 24.06.2014 в цивільній справі №132/676/14-ц, апелянти не вказали, які саме обставини не були взяті до уваги, а лише навели в скарзі фрагмент з тексту судового рішення.

Враховуючи обставини у справі (з часу видачі ордеру на спірну квартиру до скасування правовстановлюючих документів, в тому числі реєстрація осіб та скасування такої), в яких відображена поведінка осіб, які користувались спірною кваритою, беручи до уваги, що дана квартира на час вирішення спору не приватизована, колегія суддів вважає, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 звернулися із зустрічним позовом до ОСОБА_4 щоб позбавити останнього права користування спірною квартирою, що в майбутньому може призвести до приватизації цієї квартири лише на двох осіб ( ОСОБА_2 та ОСОБА_1 ), і такими діями будуть порушені принципи справедливості та добросовісності, як основних засад цивільного судочинства, адже не можна позбавити людину конституційного права на єдине для неї житло.

Надані ОСОБА_4 до апеляційного суду докази не беруться апеляційним судом до уваги, оскільки вони не були предметом дослідження суду першої інстанції.

Підсумовуючи, колегія суддів прийшла до висновку, що доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції та не є підставою для його скасування.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та не дають підстав для висновку про незаконність чи необґрунтованість оскаржуваного рішення, тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Калинівського районного суду Вінницької області від 16 серпня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 02 грудня 2021 року.

Головуючий Т.Б. Сало

Судді О.В. Ковальчук

О.С. Панасюк