Справа № 460/5121/18 Головуючий у 1 інстанції: Карпин І.М.
Провадження № 22-ц/811/1722/21 Доповідач в 2-й інстанції: Крайник Н. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 листопада 2021 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ в складі:

головуючої: Н. П. Крайник

суддів: О.М. Ванівського, О.Я. Мельничук

при секретарі: К.О. Ждан

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Яворівського районного суду Львівської області від 09 лютого 2021 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу, -

в с т а н о в и в:

01.11.2018 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення з відповідача боргу в розмірі 319113,70 грн., з яких 300000 грн. сума основного боргу, 12600 грн. сума процентів за користування кредитом, 5700 грн. інфляційні втрати, 813,70 грн сума трьох процентів річних. Також просив суд стягнути з відповідача на його користь судові витрати в сумі 3585,45 грн., з яких 3191,14 грн. судовий збір за подання позову, 352,40 судовий збір за подачу заяви про забезпечення позову, 41,91 грн. банківська комісія, а також 35000 грн. витрат на професійну правничу допомогу.

Позовні вимоги обгрунтовував тим, що 07.08.2018 року між ним та ОСОБА_1 було укладено договір позики, шляхом складення відповідачем боргової розписки від 07.08.2018 року, на виконання якої він передав ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 300 000 грн. Відповідно до даної розписки відповідач зобов`язувався повернути кошти до 22.09.2018 року, однак свої зобов`язання не виконав. Він ( ОСОБА_2 ) неодноразово звертався до ОСОБА_1 щодо повернення коштів, однак той вимоги ігнорував та повідомив, що не має змоги повернути кошти, у зв`язку з важким матеріальним становищем, на телефонні дзвінки не відповідає, зустрічей уникає. З огляду на те, що розпискою не визначений розмір процентів за позикою, такий розмір визначається на рівні облікової ставки Національного Банку України. Період нарахування процентів становить з 08.08.2018 року по 01.11.2018 року. Крім того, з відповідача підлягають до стягнення за вказаний період інфляційні втрати та три проценти річних від прострочення суми за увесь строк такого прострочення згідно ст.625 ЦК України. Просив стягнути витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 35000 грн.

Оскаржуваним рішенням позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 300000 (триста тисяч) грн. боргу, 6682 (шість тисяч шістсот вісімдесят дві) грн. 18 коп процентів за користування коштами, 5100 (п`ять тисяч сто) грн інфляційних втрат, 813 (вісімсот тринадцять) грн 70 коп. три проценти річних, а всього 312595 (триста дванадцять тисяч п`ятсот дев`яносто п`ять) грн. 88 коп.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати, пов`язані із сплатою судового збору в розмірі 3470 (три тисячі чотириста сімдесят) грн. 89 коп та витрати, пов`язні з правничою допомогою адвоката в розмірі 34282 ( тридцять чотири тисячі двісті вісімдесят дві) грн. 50 коп.

Рішення суду оскаржив ОСОБА_1 .

Вважає його незаконним, необґрунтованим, таким, що ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права, з неповним з`ясуванням усіх обставин справи та невідповідністю висновків суду обставинам справи.

Зазначає, що судом першої інстанції не враховано посилання на висновки Верховного Суду, висловлені у справі №551/408/16-ц у постанові від 03.07.2019 року щодо повернення коштів, отриманих за розпискою. Зазначене рішення обґрунтоване тим, що ні позивач, ні його представник не пояснили суду обставин, за яких відповідач отримав від позивача гроші та чи наявні підстави для безпідставного збагачення внаслідок безпідставного придбання майна чи його безпідставного збереження. Отже, досліджуючи надану розписку, слід виявляти її справжню правову природу. Вважає, що стороною позивача така правова природа наданої суду розписки, якою обґрунтовуються підстави стягнення коштів, належним чином не розкрита, внаслідок чого суд дійшов необґрунтованого висновку про обгрунтованість позовних вимог. Також зазначає, що без уваги суду першої інстанції залишилися пояснення свідків та відповідача, зокрема допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 ,які у своїх поясненнях повідомили, що в їхній присутності була написана лише розписка від 07 серпня 2018 року, проте жодної передачі коштів не відбувалося. Без уваги суду залишилася і та обставина, що він ( ОСОБА_1 ) та позивач ОСОБА_2 до написання розписки бачилися лише один раз, не є родичами чи знайомими, а відтак підстав для надання йому позики в сумі 300 000 грн. зі сторони позивача не було.

Просить рішення суду скасувати та постановити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

У засіданні колегії суддів представник Капій Я.З - Гедз О.Т. проти скарги заперечила, просила скаргу залишити без задоволення, рішення суду залишити без змін.

Представник ОСОБА_1 - ОСОБА_7 скаргу підтримав з підстав, наведених у ній, просив скаргу задоволити.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши матеріали справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних мотивів.

Згідно положень ст.ст.12, 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.1, ч.6 ст. 81 ЦПК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно ч.2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, необхідно виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Постановою Верховного суду України у справі № 6-1967цс15 від 11 листопада 2015 року визначено, що підтвердженням договору позики може бути не будь-яка розписка, а лише та, яка засвідчує факт отримання грошових коштів у борг та містить умови їх повернення.

Таким чином, боргова розписка повинна містити відповідний зміст і форму написання, у такій має бути зазначено суму позики, валюту зобов`язання, час її написання та строк виконання зобов`язання.

Відповідно до ст.1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини.

Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Згідно ч.1 ст.1049 ЦК України за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Як вбачається зі змісту розписки, оригінал якої долучено позивачем до матеріалів справи, 07 серпня 2018 року о 23:00 год. ОСОБА_1 отримав у ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 300000 грн., які зобов`язувався повернути до 22 вересня 2018 року. Також у розписці ОСОБА_1 зазначив, що така написана ним особисто при повній свідомості, без жодного насильницького тиску в присутності понятих: ОСОБА_6 , ОСОБА_5 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , з розпискою повністю погоджується, вдруге засвідчив факт позичання грошової суми 300000 грн. в ОСОБА_2 та зобов`язався повернути кошти до 22.09.2018 року.

Судом на підставі пояснень свідків ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 встановлено, що ОСОБА_1 особисто писав розписку, без будь-якого тиску на нього, кошти в їх присутності позичальнику не передавали.

Таким чином, матеріалами справи встановлено, що 07.08.2018 року між відповідачем ОСОБА_1 та позивачем ОСОБА_2 було укладено договір позики, за умовами якого ОСОБА_1 отримав у ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 300 000 грн., які зобов`язувався повернути до 22.09.2018 року.

Встановлено, що відповідачем не оспорювалися умови зазначеного договору позики.

Відповідач не виконав свого зобов`язання за договором позики, своєчасно не повернув суми позики, що підтверджується матеріалами справи та поясненнями сторін.

За умовами договору сторони погодили строк повернення позики до 22.09.2018 року.

Відтак, у межах строку кредитування до 22 вересня 2018 року відповідач мав, зокрема, повернути позивачеві суму позики та сплатити проценти.

Договором не встановлений розмір процентів, тому їх розмір позивач правомірно визначив на рівні облікової ставки Національного банку України.

З наведених мотивів, ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції обгрунтовано виходив з того, що між сторонами укладено договір позики, зобов`язання за яким у встановлений строк не виконані, у зв`язку з чим з відповідача ОСОБА_1 на користь позивача ОСОБА_2 підлягає стягненню сума боргу в розмірі 300000 грн, проценти за користування позикою в розмірі 6682,18 грн, сума інфляційних втрат в розмірі 5100 грн та 3% річних в розмірі 813,70 грн. за порушення строків виконання грошового зобов`язання.

Відповідно до ч.2 ст.133, ч.1 ст.137 ЦПК України, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Згідно ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Відповідно до ч.4 ст.137 ЦПК України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Задовольняючи заяву позивача про стягнення з відповідача 34 282 грн 50 коп. витрат на правову допомогу, районний суд виходив з того, що 01.10.2018 року між адвокатом Гедз О.Б. та Капій Я.З. було укладено договір про надання правничої допомоги №01-10/18-Ц.

На підтвердження понесення витрат на правничу допомогу представником позивача надано детальний розрахунок обсягу наданої правничої допомоги від 09.02.2021, копію прибуткового касового ордеру №21102 та квитанцію до прибуткового касового ордеру №21102 від 21.02.2020 про сплату 35000 грн., що відповідає складності справи та обсягу наданої адвокатом допомоги.

Доводи апеляційної скарги правильних висновків суду не спростовують, підстав для задоволення скарги та скасування рішення суду колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст. 367, ст. 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст. 381, ст. 382, ст. 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Яворівського районного суду Львівської області від 09 лютого 2021 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 25 листопада 2021 року.

Головуючий: Н. П. Крайник

Судді: О. М. Ванівський

О. Я. Мельничук