ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 лютого 2021 року

м. Черкаси

справа № 712/6913/15-ц провадження № 22-ц/821/39/21 категорія 308010000

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого: Бородійчука В.Г.,

суддів: Єльцова В.О., Карпенко О.В.

секретар Анкудінов О.І.

учасники справи:

позивач: Квартирно-експлуатаційний відділ м. Біла Церква;

представник позивача: Свириденко Віталій Миколайович;

відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2

представник відповідача ОСОБА_2 - адвокат Сергієнко Олена Петрівна

розглянув в судовому засіданні апеляційну скаргу квартирно-експлуатаційного відділу м. Біла Церква на рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 25 вересня 2020 року (ухвалене в приміщенні Соснівського районного суду м. Черкаси під головуванням судді Токової С.Є.) у справі за позовом квартирно-експлуатаційного відділу м. Біла Церква до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про виселення з житлового приміщення.

в с т а н о в и в :

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

18 червня 2015 року квартирно-експлуатаційний відділ м. Біла Церква звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про виселення з житлового приміщення.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що будучи зареєстрованим під час проходження служби з 21 січня 2004 року за адресою: АДРЕСА_1 та в подальшому, після звільнення з лав Збройних Сил України, відповідач ОСОБА_1 в кімнаті не проживає тривалий час, безпідставно утримує житлову площу, а тому підлягає виселенню з займаного приміщення разом із членами сім`ї.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 25 вересня 2020 року в задоволенні позовних вимог квартирно-експлуатаційного відділу м. Біла Церква відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що під час розгляду справи було встановлено та доведено факт проживання відповідача ОСОБА_2 у спірному житлі та збереження нею права на проживання ОСОБА_1 , здійснення своєчасної оплати за користування житловим приміщенням, підтримання його в належному стані, відсутність іншого житла, перебування ОСОБА_1 тривалий час на військовій службі та забезпечення його спірним житлом саме у зв`язку з проходженням такої служби, відсутність доказів втрати ОСОБА_1 із житлом.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі квартирно-експлуатаційний відділ м. Біла Церква просить скасувати рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 25 вересня 2020 року як незаконне та ухвалити нове рішення, яким вимоги позовної заяви задовольнити повністю.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апеляційна скарга мотивована тим, що під час розгляду справи судом не було враховано, що житлове приміщення за адресою АДРЕСА_1 знаходиться на балансі квартирно-експлуатаційного відділу м. Біла Церква. Житлове приміщення надавалось ОСОБА_1 в складі сім`ї у зв`язку з проходженням військової служби в Черкаському гарнізоні. 14 січня 2010 року ОСОБА_1 був звільнений з лав збройних Сил України. Шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 розірвано. ОСОБА_1 в житловому приміщенні не проживає, а відтак житло відповідачами утримується незаконно, що є підставою для скасування судового рішення та ухвалення нового про задоволення позову.

Відзив на апеляційну скаргу

У відзиві на апеляційну скаргу, що надійшов від ОСОБА_2 , остання зазначила, що доводи апеляційної скарги квартирно-експлуатаційного відділу м. Біла Церква є безпідставними та не спростовують висновків рішення суду першої інстанції.

ОСОБА_2 вказала, що постійно проживає у спірному приміщенні, дбає про його стан та своєчасно сплачує за комунальні послуги.

Крім того іншого житла вона не має, тому в разі її виселення вона фактично залишиться без житла.

Зазначила, що вирішуючи спори вказаної категорії, суди повинні враховувати інтереси сторін, а також враховувати, що внаслідок виселення відповідачів без надання іншого жилого приміщення у зв`язку з переміщенням по службі одного із подружжя, пов`язаним з переїздом в іншу місцевість, без забезпечення житлом порушується право цих осіб і членів їхніх сімей на житло.

Тому, з урахуванням вищевикладеного просила залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.

Фактичні обставини справи, встановлені судом першої інстанції

Судом першої інстанції встановлено, що на балансі квартирно-експлуатаційного відділу м. Біла Церква перебувають будівлі по військовому містечку № 1 АДРЕСА_1, АДРЕСА_2 в тому числі і гуртожиток сімейних офіцерів № 1/1.

Будинок АДРЕСА_1 має статус гуртожитку.

Згідно з витягом із наказу командувача повітряних сил Збройних сил України ОСОБА_1 звільнений з військової служби в запас за станом здоров`я.

Правовою підставою для звернення до суду з позовом позивач вказує на ту обставину, що відповідачі витратили статус осіб, що мають право проживати у виділеній на час проходження служби ОСОБА_3 кімнаті гуртожитку.

Мотивувальна частина

Позиція Апеляційного суду

Згідно зі статтею 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного оскарження рішення суду, а відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Відповідно до частини першої статті 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Перевіривши доводи апеляційної скарги, Черкаській апеляційний дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Мотиви, з яких виходить Апеляційний суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом першої інстанції було встановлено, що заселення відповідача ОСОБА_1 у кімнату АДРЕСА_1 відбулося на підставі спеціального ордеру, копія якого не збереглася у позивача, проте вказаний факт сторонами під час розгляду справи не оспорювався.

Згідно витягу з наказу командувача повітряних сил Збройних сил України від 14 січня 2010 року (а.с. 10) ОСОБА_1 звільнений у запас за станом здоров`я. Стаж служби на момент звільнення склав 22 роки та 5 місяців.

Виходячи із вищезазначених обставин є доведеним той факт, що заселення відповідача зі своєю сім`єю у спірне житло було обумовлено проходженням військової служби на офіційних підставах, здійснювалось уповноваженою на це особою згідно з відповідним рішенням військового начальника.

Після звільнення за станом здоров`я зі служби, ОСОБА_1 та його дружина ОСОБА_2 продовжували проживати у спірній квартирі своєчасно вносячи оплату за житло.

Сторони не оспорюють факту відсутності іншого житла у відповідачів.

Крім того, факт проживання відповідачів у спірній кімнаті гуртожитку підтверджується також показами свідків, що були допитані в суді першої інстанції. Покази свідків в сукупності з іншими обставинами були враховані районним судом під час ухвалення рішення.

Обумовлюючи вимоги про виселення відповідачів з гуртожитку, позивач посилався на зміст ст. 132 ЖК Української РСР, якою врегульовано питання виселення з гуртожитків.

Проте відповідно до положень частини другої вказаної статті працівники підприємств, які поселилися в гуртожиток в зв`язку з роботою, можуть бути виселені без надання іншого житлового приміщення в разі звільнення за власним бажанням без поважних причин, за порушення трудової дисципліни або вчинення злочину. Особи, які припинили роботу з інших підстав, можуть бути виселені лише з наданням їм іншого житлового приміщення.

Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

У пункті 27 рішення ЄСПЛ у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування (див., серед інших джерел, згадане рішення у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України», пункти 42, 43 рішення). Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування (див., серед інших джерел, згадане рішення у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України», пункт 44, та рішення від 17 жовтня 2013 року у справі «Вінтерстайн та інші проти Франції», заява № 27013/07, підпункт «2» пункту 148 та пункт 155).

У справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» ЄСПЛ визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві».

Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співмірним із переслідуваною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві.

Крім того, відповідно до ст.ст. 1,19 ЗУ «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» мешканці гуртожитків не можуть бути виселені, переселені та відселені без попереднього надання їм (їх сім`ям) іншого житла, придатного для постійного проживання людей за сукупністю таких умов: - період часу, протягом якого мешканці офіційно зареєстровані і фактично проживають у гуртожитку, складає не менше п`яти років; мешканці не мають іншого власного житла; гуртожитки призначені для проживання одиноких громадян або для іншого власного житла; гуртожитки призначені для проживання одиноких громадян або для проживання сімей; гуртожитки перебувають в державній, комунальній власності або в повному господарському віданні чи в оперативному управлінні підприємств, установ, організацій з управління житловим фондом (перебувають на балансі таких підприємств); гуртожиток не визнаний аварійним чи непридатним для проживання.

Під час розгляду справи встановлено, що з моменту вселення відповідачів до спірного житлового приміщення на час пред`явлення позову пройшло пройшов дуже значний проміжок часу, відповідачі виконали все, що від них вимагалось для належної реєстрації компетентними органами влади для визнання їх наймачами, протягом усього відповідного періоду вони добросовісно сплачували всі платежі, пов`язані з житлом. Крім того, обставина, по якій припинилися трудові відносини ОСОБА_1 не підпадає під обов`язок виселення без надання іншого житлового приміщення ні по ст. 132 ЖК Української РСР ні у відповідності до ЗУ «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків».

Аналогічного висновку у своєму рішенні від 30 червня 2020 року дійшов і Верховний Суд під час розгляду цивільної справи № 1326/1314/12 між сторонами з аналогічним предметом позову та правовідносинами, що скалилися між сторонами, зазначивши, що відмова у позові є обгрунтованою ще й з точки зору пропорційності вимог про виселення заявників (див., наприклад, рішення від 24 квітня 2012 року у справі «Йорданова та інші проти Болгарії», заява № 25446/06, пункт 123, та рішення від 17 жовтня 2013 року у справі «Вінтерстайн та інші проти Франції», заява № 27013/07, пункт 156).

Відповідно до частини третьої статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 76 доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно зі ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Частиною першою статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції правильно врахував всі обставини справи надав їм відповідну оцінку та дійшов до правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Суд здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 ЗУ «Про судоустрій і статус суддів»).

Європейський суд з прав людини наголошує на тому, що право на доступ до суду має бути ефективним. Реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції, кожна держава-учасниця Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух. Разом із тим не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним (§ 59 рішення ЄСПЛ у справі «De Geouffre de la Pradelle v. France» від 16 грудня 1992 року, заява № 12964/87).

Розглядаючи справу вказаної категорії суд першої інстанції врахував інтереси сторін і вирішив спір залежно від установлених обставин того, що виселення відповідачів з житлового приміщення в даному випадку порушить їх право на житло.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що рішення районного суду ухвалене з дотримання норм матеріального та процесуального права, а тому відсутні правові підстави для задоволення апеляційної скарги позивача.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу квартирно-експлуатаційного відділу м. Біла Церква залишити без задоволення.

Рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 25 вересня 2020 року у справі за позовом квартирно-експлуатаційного відділу м. Біла Церква до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про виселення з житлового приміщення залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення, в порядку та за умов визначених ЦПК України.

Повний текст постанови складено 03 лютого 2021 року.

Головуючий В.Г. Бородійчук

Судді В.О. Єльцов

О.В. Карпенко