Справа № 522/439/20
Провадження № 2/522/2974/21
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
17 листопада 2021 року м. Одеса
Приморський районний суд м. Одеси

у складі: головуючого судді - Домусчі Л.В.,

за участі секретаря судового засідання Лисенко А.О.,

розглянувши у судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю,

ВСТАНОВИВ:
До Приморського районного суду м. Одеси 10.01.2020 року надійшов позов ОСОБА_1 , пред`явлений до ОСОБА_2 , за яким просив визнати факт того, що 13 лютого 1990 року по 28 лютого 2003 року він разом із відповідачем були однією сім`єю, проживали разом та вели спільне господарство, виконували обов`язки батьків по вихованню своїх дітей.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 29 липня 1982 року в Одеському палаці одруження був зареєстрований шлюб між ним, ОСОБА_1 , та ОСОБА_3 , про що в книзі реєстрації актів про укладення шлюбу зроблено запис за номером 1398 та видано свідоцтво серії НОМЕР_1 . Після одруження ОСОБА_3 змінила прізвище на ОСОБА_4 .

Вказував, що його дружина проживала разом із матір`ю ОСОБА_5 за адресою АДРЕСА_1 . Після завершення військової служби в Афганістані (вересень 1982 року-листопад 1984 року) позивача направили до м. Миколаєва, Миколаївської області, у військову учбову частині та в 1985 році його дружина, виписавшись із квартири у м. Одесі, переїхала до нього м. Миколаєва. Власного житла вони не мали, а тому мали постійно його орендувати та змінювали декілька квартир на рік. ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народився син ОСОБА_6 та в 1987 році дружина вирішила прописати сина у квартирі до своєї мами, оскільки власного житла не мали. У 1989 році позивачу виділили службове житло за адресою АДРЕСА_2 . Після декретної відпустки за доглядом дитини відповідачка влаштувалась працювати музичним працівником до відомчого гарнізонного дитячого садку №141, куди був влаштований і син сторін.

Вказував, що у 1990 році 13 лютого вони розірвали шлюб та відповідачка зареєструвала своє проживання у квартирі матері. Проте, вони продовжували проживати разом однією сім`єю у м. Миколаєві в квартирі позивача, разом працювати, вести сімейні справи та виховувати сина.

Вказував, що у квітні 1990 року його терміново відправили у службі до Німеччини та відповідачка, як дружина офіцера, отримала закордонний паспорт та переїхала разом із позивачем та сином до Німеччини. ІНФОРМАЦІЯ_2 у м. Потсдамі у них народилась донька ОСОБА_7 . За проханням дружини позивач влаштував її працювати до гарнізонної середньої школи №9 вчителем музики. У червні 1992 року військову частину позивача вивели із Німеччини до СНД, та з Німеччини всі родина позивача прибула до м. Чайковський. У серпні 1992 року позивача відкомандирували для подальшого проходження військової служби в Україну та вони повернулись до м. Миколаєва, де позивач мав квартиру. Зазначив, що з серпня 1993 року травень 1999 року їх син навчався у гімназії АДРЕСА_3 , донька була влаштована до відомчого гарнізонного дитячого садочку №141. У 1998 році донька пішла у перший клас гімназії №2 у м. Миколаєві, жили разом як чоловік і дружина.

Зазначив, що у 1996 році він почав займатись підприємницькою діяльністю, щоб забезпечити сім`ю . У 1997 році він придбав частину квартири в комунальній квартирі за адресою АДРЕСА_4 , куди в 1999 році перевіз всю сім`ю. Діти були влаштовані до навчальних закладів у м. Одесі, а він із дружиною ( ОСОБА_3 ) стали працювати на промтоварному ринку «7 км», де сумісно заробляли кошти на утримання сім`ї, на відпочинок та подорожі, на придбання предметів побутового вжитку, покупку нерухомості, земельних ділянок та на ремонт у квартирах.

Зазначив, що до 2001 році проживали всі разом однією сімє`ю в квартирі за адресою АДРЕСА_1 , яка в 1998 році була приватизована і належала у рівних частках ОСОБА_8 та сину ОСОБА_9 .. У 2000 році всі разом зустрічали Новий рік у ОСОБА_10 . У 2001 році позивач придбав другу частину квартири за адресою АДРЕСА_4 , наступного року (2002 року) зробили там ремонт та всією родиною переїхали в дану квартиру. У цьому ж році вони придбали ще одну квартиру АДРЕСА_5 в даному будинку.

У подальшому, 28.02.2003 році, вони (позивач та ОСОБА_3 ) знову зареєстрували шлюб та відповідачка знову взяла прізвище ОСОБА_4 . Між тим, посилався на те, що не зважаючи на те, що з 13.02.1990 року до 28.02.2003 року офіційно шлюб між ними не був зареєстрований, вони проживали разом однією сім`єю, мали спільний побут та вели спільне господарство, виховували разом спільних дітей.

Ухвалою суду від 11.01.2020 року провадження у справі було відкрито в порядку загального позовного провадження.

До 17.02.2020 року надійшов відзив на позов представника відповідача (а.с.60-67), згідно якого заперечували проти позову та просили відмовити. Посилились на те, що позивачем обрано неналежний спосіб захисту прав. Окрім того, дане питання є предметом розгляду у цивільних справах №509/3455/19 та №509/5099/19 у рамках спорів щодо поділу майна подружжя. Додатково посилались на недоведеність та невідповідність обставин, на які позивач посилається у позові. Посилались на те, що за період із 1992 року по 28.02.2003 року сторони не жили та не працювали разом, ним не було придбано спільного майна та не велись спільне господарство. Посилались на те, що позивач зловживав алкогольними напоями, вчиняв домашнє насилля та зради, тому шлюб між ними було розірвано в 1990 році. Проте, у зв`язку з тим, що відповідачка незаплановано завагітніла та 07.06.1991 року народила доньку, то до 1992 року сумісне проживання сторін вимушено продовжувалось. Посилались на те, що після повернення з Німеччини сторони перестали проживати разом через несумісність характерів та способів життя, через неприязні стосунки. Відповідачка разом із дітьми мешкала в квартирі матері у м. Одесі та за рахунок власних коштів (в`язала речі та продавала їх) утримала себе та дітей; у 1998 році зареєструвалась приватним підприємцем. Вказувала, що позивач ні їй, ні дітям не допомагав. Після повторної реєстрації шлюбу позивач продав свою квартиру у м. Миколаєві та переїхав до м. Одеси. Із 1992 року по 2011 року відповідачка не мала спільної реєстрації місця проживання з позивачем, а син ОСОБА_6 був зареєстрований у квартирі позивача лише в 2007 році. Позивач почав свою підприємницьку діяльність лише в 2004 році. Вказували, що після повторної реєстрації шлюбу їх відносини припинились вже у 2004 році, коли позивач почав проживати разом із іншою жінкою, яка народила йому дитину. За викладеного, посилались на недоведеність позовних вимог та просили відмовити. Також заявили про строки давності.

Розгляд справи 17.02.2020 року був відкладений на 30.03.2020 року за клопотання позивача з наданням часу на ознайомлення з відзивом та підготовку відповіді на нього.

Відповідь на відзив була подана позивачем 05.03.2020 року (а.с.74-79), згідно якої позовні вимоги підтримав та просив задовольнити. Також на думку позивача, строки позовної давності на дані правовідносини не поширюються.

У підготовчому засіданні 30.03.2020 року суд протокольно розглянув клопотання позивача та вирішив викликати як свідків : ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_9 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 .. Розгляд справи було відкладено на 25.05.2020 року.

Ухвалою суду від 21.04.2020 року було розглянуто та задоволено клопотання позивача про витребування доказів із Центру надання адміністративних послуг Миколаївської міської ради (54001, м. Миколаїв, вул. Адміральська, 20) відомості щодо проживання (карточки прописки) ОСОБА_2 , ОСОБА_1 та їх дітей: ІНФОРМАЦІЯ_3 і Іллірії 1991 року народження за адресою: АДРЕСА_2 за період з 02.06.1989 року по 17.12.1998 року.

Вимоги ухвали суду від 21.04.2020 року були виконанні 18.05.2020 року та 30.06.2020 року, надано до суду копії відповідних документів (а.с.110-113, а.с.124-126).

Представником відповідача 22.05.2020 року подано до суду заперечення на відповідь на відзив (а.с.114-117), згідно яких наполягав на тому, що сторони не проживали разом та не перебували у відносинах у період з 1990 року по 2003 рік. Заперечував щодо порушення прав позивача на сім`ю в зазначений період часу, а тому вважає недоцільним посилання позивача на порушення його особистого немайнового права як повага до його честі та гідності. Вважає, що єдиною метою звернення до суду з даним позовом є намір позивача використати встановлені факти з метою поділу майна, набутого відповідачем у період між першим та другим шлюбом. Вважає, що надані позивачем докази також не підтверджують факт спільного проживання сторін однією сім`єю.

У підготовчому засіданні 25.05.2020 року був присутній позивач, який підтримав позовні вимоги та просив підтримати, та представник відповідачки, який позовні вимоги не визнав та просив відмовити.

Ухвалою суду від 25.05.2020 року підготовче провадження у справі було закрито та призначено до розгляду по суті на 22.07.2020 року.

Розгляд справи 22.07.2020 року був відкладений на 17.11.2020 року для виклику свідків.

Позивач позовні вимоги підтримав та просив задовольнити, посилався на те, що не зважаючи на розлучення в 1990 році вони залишились проживати разом в м. Миколаєві, де позивачу надано було службове житло. Пізніше, вони разом переїхали до Німеччини, де дружина народила другу дитину доньку ОСОБА_7 , та прожили там два роки. Після закінчення служби у Німеччині, вони повернулись до м. Миколаєва, де прожили разом до 1999 року. Дійсно квартира у м. Миколаєві була приватизована лише на нього, оскільки дружина з дітьми були прописані в м. Одесі, про те, це не свідчить, що вони жили окремо. У 1999 році вони всі разом переїхали жити до м. Одеси, де з відповідачкою вели спільний бізнес (продавали тканини на ринку «7 км»), та 2003 року вони знову одружились. Проте в 2008 році відповідачка поїхала до доньки в США та заявила, що має намір одружитись із іноземцем, після чого майже не приїжджала до них.

Представник відповідача у судовому засіданні позовні вимоги не визнав та просив відмовити, посилався на те, що позивачем обрано неналежним чином спосіб захисту цивільних прав (та встановлення такого факту за діючим на той час законодавством не було передбачено). Також посилався на те, що позивачем не надано належних та допустимих доказів, які б підтвердили факт їх проживання з 1990 року по 2003 рік.

У судовому засіданні 17.11.2020 року надали свої пояснення як свідки: ОСОБА_13 , ОСОБА_12 , ОСОБА_11 , ОСОБА_9 , ОСОБА_15 , ОСОБА_14 . Після чого по справі було оголошено перерву до 24.11.2020 року.

Розгляд справи 24.11.2020 року був відкладений на 11.03.2021 року у зв`язку з перебування судді на лікарняному. Розгляд справи 11.03.2021 року, 15.04.2021 року відкладався у зв`язку з неявкою сторін. 26.05.2021 року, 02.07.2021 року розгляд справи відкладався у зв`язку з неявкою свідків ОСОБА_18 та ОСОБА_17 ..

У судовому засіданні 10.09.2021 року позивачем було знято питання щодо допиту свідків ОСОБА_18 та ОСОБА_17 ; за клопотанням позивача поновлено строки та долучено до матеріалів справи флеш-накопитель з відеозаписами; надано для огляду оригінали фотокарток. Сторонами підтримано їх позиції по суті справі.

По справі було оголошено перерву до 17.11.2021 року.

У судовому засіданні 17.11.2021 року були присутні: позивач, який позовні вимоги підтримав та просив задовольнити, наполягаючи на тому, що проживав разом із відповідачкою та дітьми як єдина сім`я у період з 13 лютого 1990 року по 28 лютого 2003 року. Та вважає за необхідне захистити своє добре ім`я та те, щоб це також довести і дітям, які все знають. При цьому також зазначив, що їх син все фактично підтвердив, що вони жили однією сім`єю, заробляли, вели господарську діяльність, про що також свідчать знайдені ним фотографії та відеозаписі їх сімейного життя, відпочинку, святкування багатьох Нових років ті інше. Також не спростовував наявністю спорі про майно, проте з не погоджується з підставами вимог.

Також був присутній представник відповідачки ОСОБА_19 , який заперечував проти вимог та просив відмовити, додатково заяви про те, що ними будуть подані докази щодо судових витрат протягом 5 днів.

Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази, з`ясувавши фактичні обставини, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, прийшов до наступних висновків.
Згідно з ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до вимог ст.5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до вимог ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Судом встановлено, що 29 липня 1982 року в Одеському палаці одруження був зареєстрований шлюб між позивачем, ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , про що в книзі реєстрації актів про укладення шлюбу зроблено запис за номером 1398 та видано свідоцтво серії НОМЕР_1 (а.с.6).

Після одруження відповідачка ОСОБА_3 змінила прізвище на ОСОБА_4 .

У подальшому, шлюб між сторонами було розірвано 13 лютого 1990 року, про що зроблено актовий запис за №191 та відділом реєстрації актів громадянського стану Київського районного управління юстиції м. Одеси свідоцтво про розірвання шлюбу серії НОМЕР_2 від 20.11.2020 року (а.с.7).

У сторін є спільні діти ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (місце народження місто Миколаїв), та ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_5 (місце народження місто Потсдам, Німеччина).

Повторно шлюб між сторонами було зареєстровано 28 лютого 2003 року в Відділі реєстрації актів цивільного стану Київського районного управління юстиції в м. Одесі, видано свідоцтво про шлюб серія НОМЕР_3 та зроблено актовий запис №138 (а.с.8).

Суд вбачає, що позивач просить встановити факт спільного проживання з відповідачем однією сім`єю у період із 13 лютого 1990 року по 28 лютого 2003 року.

За розглядом справи суд вбачає, що сторонами визнається факт їх спільного проживання після розірвання шлюбу 13.02.1990 року до 1992 року до повернення ОСОБА_1 із військової служби із Німеччини. Згідно відзиву відповідача, «сумісне проживання сторін продовжувалось до 1992 року до повернення ОСОБА_1 із військової служби із Німеччини.

Отже дані обставини (факт спільного проживання з 13.02.1990 року по 1992 рік) суд вважає встановленими.

При цьому, суд вбачає, що дійсно відповідачка була зареєстрована за адресою АДРЕСА_1 (дата реєстрації 18.07.1990 року), проте згідно довідок, підписаних командирам військових частин від 16.10.1991 року, 08.02.1992 року, 18.05.1992 року, 30.08.1992 року, 26.05.1992 року (а.с.25-27), відповідачка працювала в школі військової частини та весь цей час проживала разом із ОСОБА_9 , який проходив військову службу.

Щодо періоду з 1992 року по 28.02.2003 року, то суд враховує наступне.
Згідно поквартирної довідки, копія якої надана Департаментом з надання адміністративних послуг Миколаївської міської ради від 30.04.2020 року (а.с.112 на звороті), ОСОБА_1 був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , із 02.06.1989 року по 17.12.1998 року; ОСОБА_2 з 02.06.1989 року по 04.08.1992 року; син сторін ОСОБА_9 з 12.01.1993 року по 16.04.1993 року, донька сторін ОСОБА_9 до 16.04.1993 року.

Суд встановлено, що з серпня 1993 року по травень 1999 року син сторін ОСОБА_9 навчався в школі №59 та в гімназії №2 у м. Миколаєві, донька сторін була влаштована до гарнізонного дитсадку №141 у м. Миколаєві та в 1998 році пішла у перший клас у гімназію №2 у м. Миколаєві, що підтверджується наявними у матеріалах справах грамотами та табелями успішності, виданими навчальними закладами.

У подальшому, в 1999 році діти сторін почали навчатись в начальних закладах м. Одеси.

20 вересня 1993 року позивач приватизував квартиру АДРЕСА_6 , яка за договором від 14.06.2003 року була продана на користь ОСОБА_20 та ОСОБА_21 (а.с.64).

24 червня 1994 року позивач отримав державний акт на право приватної власності щодо земельної ділянки за адресою АДРЕСА_7 , для будівництва житлового будинку. Того ж дня, 24.06.1994 року, позивачем було підписано договір на будівництво жилого будинку на правах приватної власності по АДРЕСА_7 (а.с.116-117).

При цьому, суд не приймає до уваги посилання представника відповідача, із приводу того, що позивач придбав дану земельну ділянку та здійснював там будівництво лише для себе, «сім`ю свою позивач до м. Очакова не перевіз і житла у своєму будинку не надав» (а.с.115 на звороті), оскільки зазначене спростовується відмітками щодо місця реєстрації відповідачки, наявними в її паспорті серії НОМЕР_4 від 23.11.1995 року (а.с.131-132). Відповідачка з 10.06.1993 року була зареєстрована за адресою АДРЕСА_8 , а 15.07.2007 року - за адресою: АДРЕСА_7 (тобто саме за адресою будинку, придбаного ще в 1994 році позивачем).

20 березня 1997 року позивач за договором купівлі-продажу, укладеного з ОСОБА_22 , придбав 516/1000 частин 3-х кімнатної квартири за адресою АДРЕСА_4 . Право власності за позивачем було зареєстровано в КП «ОМБТІ та РОН» 24.03.1997 року (книга 225пр-стр.2- р.№450).

04 серпня 1997 року позивач зареєстрував своє місце проживання в даній квартирі.

27 березня 2001 року за договором купівлі-продажу, укладеного з ОСОБА_23 , ОСОБА_24 , позивач придбав 484/1000 вказаної квартири за адресою АДРЕСА_4 . Право власності за позивачем було зареєстровано в КП «ОМБТІ та РОН» 09.04.2001 року (книга 450 стр.183кн.332пр).

Із 2001 року (16 травня 2001 року) у даній квартирі також була прописана донька сторін; з 2007 року (16 листопада) син сторін, а з 02.09.2011 року у даній квартирі була прописана і відповідачка.

З 10.02.2004 року позивач зареєстрований як фізична особа-підприємець (свідоцтво про державну реєстрацію ФОП серії В01 №343419 від 10.02.2004 року), проте згідно довідки ТОВ «Промтоварний ринок» від 25.02.2020 року (а.с.92), ОСОБА_1 із 21.12.2000 року перебуває у договірних правовідносинах із ТОВ «Промринок» з приводу надання йому в користування збірно-розбірного павільйону на торговельному місці №1125 ТК №4. У зв`язку з чим після реконструкції площадки ТК №4, 30.09.2004 року із позивачем було укладено договір про надання послуг по здійсненню торгівельної діяльності збірно-розбірного павільйону №1619.

Свідок ОСОБА_25 у судовому засіданні 17.11.2020 року пояснила, що знайома з позивачем та відповідачкою, оскільки працювала у них неофіційно з 1999 року до початку 2000 року на ринку 7 км, вона займались продажом тканини від їх імені . Посилалась на те, що після 2000 року продовжувала спілкуватись зі сторонами, брала у них тканину на реалізацію, та відносини сторін характеризує як родині, як чоловіка та дружина, які бізнес вони вели спільно. Зі слів свідка, відповідачка завжди у спілкуванні говорила, що порадиться із чоловіком ОСОБА_26 . Зі слів свідка, це була ідеальна родина.

Свідок ОСОБА_27 пояснила, що знайома з позивачем з 1998 року, працювала на ринку «7 км», там познайомилась із ОСОБА_28 . Знала їх як родину, була у них гостях (приблизно 15 років тому на квартиру на 5 ст. Фонтану. А також на ОСОБА_29 , де сторони мали причал, приблизно в 2000 році), а коли дізналась про те, що вони розірвали шлюб, то була здивована. Свідок зазначила, що за час їх спілкування, ОСОБА_28 завжди називала ОСОБА_26 своїм чоловіком та у них все завжди було разом. Пізніше свідку стало відомо, що ОСОБА_28 переїхала разом із донькою до США. З 2008 року ОСОБА_28 ще декілька разів приїжджала до України (раз на рік), а потім від позивача дізналась, що відповідача захотіла розірвати шлюб.

Свідок ОСОБА_11 пояснила, що знайома з ОСОБА_26 та ОСОБА_28 з 1999 року, коли свідок із донькою почали бізнес на ринку «7 км», вони займались шиттям, а у ОСОБА_26 з ОСОБА_28 закупали тканину. Ірину свідок не бачила з 2008 року, а до цього часу вони завжди були разом, завозили свідку на дом тканину, та за весь час їх спільного спілкування у сторін були добрі подружні стосунки.

Свідок ОСОБА_9 пояснив, що він є сином сторін, та свідчив про те, що з 1993 року по 2003 рік у них була повноцінна родина: і мати, і батько, і сестра. Вони були однією сім`єю. Посилався на те, що зі сторони матері (відповідачки по справі) повідомлено багато неправди, він все добре пам`ятає, йому було 10 років та вони разом мешкали у м. Миколаєві, а в 1999 році вони разом переїхали до м. Одеси. Він часто мешкав у бабусі по провулку Полуничному, а через кілька років вони всі разом заселились після ремонту до квартири за адресою АДРЕСА_4 . Зазначив, що батьки разом вели спільний бізнес, їздили до Туреччини за товаром, займались тканями. Також вони усією родиною разом подорожували (останнього разом в 2002 році зустрічали Новий рік у Єгипті), після того їздили на базу відпочинку у м. Очаків. Зазначив, що мати із ними не живе з 2008 року, бо поїхала до США. Стверджував, що у них виникли проблеми з 2008 по 2010 роки та з того часу батьки разом не живуть. Зазначив, що батько не пиячив, дуже терплячий та завжди витримував агресію з боку матері. Свідку не було відомо обставин того, що його батьки були раніше розлучені, оскільки вони завжди жили разом як одна родина.

Свідок ОСОБА_14 пояснила, що знає ОСОБА_26 з 2001 року, він разом із ОСОБА_28 та дітьми поселились в будинку АДРЕСА_9 , де мешкала свідок, спочатку робили ремонт у квартирі, а в 2003 році переїхали жити. На теперішній час там проживає лише ОСОБА_30 із сином. Знала їх добру родину, ніколи не чула про їх скандали. Відзивалась про ОСОБА_26 як порядку людину, а ОСОБА_28 завжди бачила гарною та ніколи «побитою». Зі слів ОСОБА_26 свідку відомо, що ОСОБА_28 уїхала.

Свідок ОСОБА_15 пояснив, що знайоми із родиною ОСОБА_4 у 2001 році, вони переїхали в будинок, де проживає свідок. Переїхав туди позивач зі своєю родиною дружиною ОСОБА_28 та дітьми ОСОБА_31 та ОСОБА_7 . Зазначив, що вони жили як нормальна родина, жодних скандалів та сварок не чув. Від ОСОБА_26 свідок дізнався, що ОСОБА_28 переїхала до США .Свідку відомо, що позивач та відповідач разом займались бізнесом продажом тканини на ринку «7 км».

Вирішуючи спір суд виходить із наступного.
Згідно з частиною третьою статті 3 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до пункту 1 розділу VII «Прикінцеві Положення» СК України, цей Кодекс набув чинності одночасно з набуттям чинності ЦК України, тобто з 01 січня 2004 року.

За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (частина перша статті 58 Конституції України) норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набуття ним чинності, тобто не раніше 01 січня 2004 року.

До сімейних відносин, які існували до 01 січня 2004 року, норми СК України застосовуються в частині лише тих прав і обов`язків, що виникли після набуття ним чинності.

Положення Кодексу законів про шлюб та сім`ю України (надалі - КпШС України) не містили норми про спільне проживання жінки та чоловіка однією сім`єю, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі. Зазначене положення передбачене статтею 74 СК України, який набрав чинності з 01 січня 2004 року.

Отже, факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу може бути встановлено судом лише з 01 січня 2004 року (після набрання чинності СК України), оскільки КпШС України не передбачав юридичних наслідків для чоловіка та жінки, які проживали разом без реєстрації шлюбу. Спори про поділ майна осіб, які живуть однією сім`єю, але не перебувають у зареєстрованому шлюбі, вирішувалися згідно з частиною першою статті 17 Закону України «Про власність».

Аналогічна позиція викладена у постановах Верховного Суду: від 06 квітня 2020 року в справі № 641/7033/18 (провадження № 61-16628св19), від 24 січня 2020 року в справі № 546/912/16-ц (провадження № 61-36178св18), від 19 березня 2020 року в справі № 303/2865/17 (провадження № 61-43499св18).

За викладеного, суд погоджується з представником відповідача, з приводу того, що позивачем обрано неналежний спосіб захисту прав та встановлення відповідного факту у заявлений ОСОБА_1 період із 13.02.1990 року по 28.02.2003 року, не було передбачено діючим на той час законодавством.

Статтею 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Названими нормами матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним.

Отже, суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, ніж тим, що встановлений договором або законом.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Як правило, суб`єкт порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права (пункт 5.6 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.08.2018 у справі № 925/1265/16).

Таким чином, вимога про встановлення факту проживання однією сім`єю ОСОБА_1 та ОСОБА_32 у період з 13.02.1990 року по 28.02.2003 рік не може бути задоволена з огляду на те, що у вказаний період держава відповідно до вимог чинного на той час Кодексу про шлюб та сім`ю України визнавала лише шлюб зареєстрований у встановленому законом порядку, в органах реєстрації цивільного стану.

Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Частиною першою статті 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно з частиною другою статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України).

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Між тим, за викладених та встановлених обставин, суд вбачає, що стороною відповідача не спростовано посилання позивача із приводу того, що дійсно сторони ОСОБА_30 та ОСОБА_28 , не зважаючи на те, що шлюб між ними було розірвано 13.02.1990 року, продовжували разом жити, виховували спільних дітей, займались спільним бізнесом та вели спільне господарство. Зазначене підтверджено наявними у матеріалах справи фотокартками, довідками, показаннями свідків та відеоматеріалом, оглянутому в судовому засіданні, дійсність якого не спростовано відповідачем.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

При цьому суд не приймає до уваги заявлені представником відповідача строки позовної давності, оскільки позовні вимоги ОСОБА_1 не підлягають задоволенню у зв`язку з обранням неналежного способу захисту.

На підставі викладеного, керуючись Кодексом про шлюб та сім`ю Української РСР, який діяв до 1 січня 2004 року, Сімейним кодексом України від 01.01.2004 року, ст.ст.1, 3, 15-16 ЦК України, ст.ст.2, 4, 12, 13, 27, 43, 64, 76, 81, 89, 95, 133, 141, 223, 247, 258-259, 263-265, 268, 319, 353-354 ЦПК України; суд,

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги до Одеського апеляційного суду через Приморський районний суд м. Одеси, а в разі, якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний тест рішення виготовлено 29.11.2021 року.

Суддя: Домусчі Л.В.