ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.08.2021 року м. Одеса

Єдиний унікальний номер справи № 522/20588/19

Апеляційне провадження № 22-ц/813/8146/21

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого- Колеснікова Г.Я.(суддя-доповідач),

суддів Вадовської Л.М., Сєвєрової Є.С.,

за участю секретаря - Кузьмук А.В.,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду м.Одеси від 06 квітня 2021 року, постановленого у складі судді Свяченої Ю.Б.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог та відзиву на позов

03 грудня 2019 року ОСОБА_1 звернувся з уточненим в подальшому позовом до Одеського Національного університету імені І.І. Мечникова (далі ОНУ ім. І.І. Мечникова, університет), третя особа: ректор університету Коваль І.М., про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Позовні вимоги мотивовані тим, що він з 04 травня 2011 року до кінця грудня 2016 року працював у ОНУ ім.І.І. Мечникова на посаді сторожа та був звільнений за скороченням штатів.

Посилаючись на те, що дотепер наказ про звільнення йому не видали, трудову книжку не повернули, ОСОБА_1 просив:

-поновити йому строк на звернення до суду;

-визнати його звільнення незаконним та поновити на роботі на посаду сторожа;

-зобов`язати відповідача виплатити компенсацію за вимушений прогул з кінця грудня 2016 року (т.1 а.с.1,8-9,74-75,85-86).

У відзиві представник відповідача просила відмовити в задоволенні позову за безпідставністю позовних вимог та пропуском строку звернення до суду (т.1а.с.21-22,142-145).

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 06 квітня 2021 року, з урахуванням ухвали того ж суду 15 квітня 2021 року про виправлення описки, в задоволенні позову відмовлено (т.2 а.с.54-62,65-66).

Короткий зміст апеляційної скарги та відзиву на скаргу

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати та направити справу на новий розгляд до іншого суду першої інстанції за встановленою підсудністю. В частині висновку суду щодо несвоєчасної видачі йому трудової книжки просив залишити рішення суду без змін (т.2 а.с.72-75).

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відсутність поважних причин пропуску строку звернення з позовом до суду, оскільки ним, до звернення до суду, не були отримані наказ про звільнення та трудова книжка; що судом не враховано, що такою причиною була потреба у лікуванні його родичів.

Відзив представника ОНУ ім. І.І. Мечникова на апеляційну скаргу мотивований тим, що позивач пропустив встановлений законом строк для звернення до суду без поважних причин, що він своєчасно був проінформований про своє звільнення 31 грудня 2016 року (т.2а.с.87-91).

Позиція апеляційного суду

Заслухавши суддю-доповідача, представників сторін, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції, зокрема, виходив з того, що звільнення ОСОБА_1 з 31 грудня 2016 року у зв`язку з закінченням строку трудового договору відбулось з недотриманням відповідачем вимог трудового законодавства. Поряд з цим, суд дійшов висновку про те, що про своє звільнення позивач дізнався у грудні 2016 року, проте звернувся до суду у грудні 2019 року; що наведені ОСОБА_1 причини пропуску строку для звернення до суду не можна визнати поважними, тому порушені трудові права позивача судовому захисту не підлягають.

Апеляційний суд погоджується з такими висновками суду першої інстанції, оскільки вони відповідають нормам матеріального та процесуального права.

1.Так, встановлено, що на підставі особистої заяви ОСОБА_1 від 12 травня 2011 року наказом ректора ОНУ ім.І.І.Мечникова за №1499-18 від 03 червня 2011 року його зараховано на посаду сторожа відділу охорони (головний корпус) з місячним випробувальним терміном на умовах строкового трудового договору на період з 13 травня 2011 року по 31 грудня 2011 року з окладом 960 грн. на місяць за рахунок коштів спеціального фонду бюджету (т.1 а.с.31-32).

В подальшому на підставі особистих заяв ОСОБА_1 від 30 листопада 2011 року, 26 листопада 2012 року, 04 грудня 2013 року, 24 листопада 2014 року, 01 грудня 2015 року про переукладення строкового трудового договору на посаді сторожа відділу охорони об`єктів ОНУ ім.І.І. Мечникова на наступний календарний рік наказами №35091-18 від 07 грудня 2011 року, №3929-18 від13 грудня 2012 року, №4038-18 від19 грудня 2013 року, №3551/18 від 16 грудня 2014 року, №3437/18 від 16 грудня 2015 року з ОСОБА_1 було переукладено строкові трудові договори на період наступного календарного року (т.1 а.с.33-37). Останнім наказом №3437/18 від 16 грудня 2015 року з ОСОБА_1 переукладено строковий трудовий договір на період з 01 січня 2016 року по 31 грудня 2016 року з окладом 1378 грн. на місяць зі збереженням доплати за роботу у нічний час та святкові дні.

Наказом ректора ОНУ ім. І.І.Мечникова №3219/18 від 14 грудня 2016 року ОСОБА_1 звільнено з роботи з 31 грудня 2016 року у зв`язку з закінченням строку трудового договору на підставі п.2 ст.36 КЗпП України з компенсацією за невикористану відпустку (т.1 а.с.23-26).

Відповідно до ст. 39-1 КЗпП України, якщо після закінчення строку трудового договору (ч.ч..2,3 ст.23 КЗпП України) трудові відносини фактично тривають і жодна із сторін не вимагає їх припинення, дія цього договору вважається продовженою на невизначений строк. Трудові договори, що були переукладені один чи декілька разів, за винятком випадків, передбачених ч.2ст.23 КЗпП України, вважаються такими, що укладені на невизначений строк.

Згідно ст.23 КЗпП України трудовий договір може бути: 1) безстроковим, що укладається на невизначений строк; 2) на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; 3) таким, що укладається на час виконання певної роботи. Строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами.

Як вбачається із згаданої вище норми закону трудові договори, що були переукладені один чи декілька разів, за винятком випадків, передбачених ч.2 ст. 23 КЗпП України, вважаються такими, що укладені на невизначений строк.

Апеляційний суд вважає, що згідно наявних матеріалів справи, позивач фактично працював у відповідача сторожем за безстроковим трудовим договором, який був укладеним на невизначений строк.

Про це свідчить те, що накази відповідача, які стосуються роботи позивача, відповідачем видавались неодноразово.

Беручи до уваги такі накази, які переукладались п`ять разів (ч.2 ст. 39-1 КЗпП України), слід вважати, що строковий договір позивача переріс у безстроковий (ч1 ст.39-1 КЗпП України).

Те, що заяви про переукладення договорів подавались ОСОБА_1 щорічно, не вказує про якісь певні його мотиви (необхідність) на укладення конкретних трудових договорів на певний строк, а про формальне переукладення строкових договорів, що свідчить про безстроковий характер трудового договору позивача з відповідачем.

Зважаючи на те, що позивач працював у відповідача за безстроковим трудовим договором, укладеним на невизначений строк, звільнення його з роботи з підстав закінчення дії строкового трудового договору, а саме - п.2 ст. 36 КЗпП України, слід вважати безпідставним та таким, що суперечить вимогам закону.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про недотриманням відповідачем вимог трудового законодавства при звільненні позивача.

2. Частиною 1 ст.233 КЗпП України встановлено, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

При вирішенні питання про поновлення строку суд дає оцінку обставинам, які слугували перешкодою для своєчасного звернення до суду, у взаємозв`язку інтервалів часу: з моменту закінчення встановленого спеціальним законом строку звернення до суду із позовом до дати подання такого позову.

Підстави пропуску строку можуть бути визнані поважними у разі, якщо вони пов`язані з непереборними та об`єктивними перешкодами, труднощами, які не залежать від волі особи та унеможливили своєчасне, тобто у встановлений законом строк, подання позову. Тільки наявність об`єктивних перешкод для своєчасної реалізації прав щодо оскарження рішення роботодавця щодо звільнення у строк, встановлений процесуальним законом, може бути підставою для висновку про пропуск строку на звернення до суду з позовом про поновлення на роботі з поважних причин.

Із особової картки працівника видно, що ОСОБА_1 ознайомлений із наказом про своє звільнення з 31 грудня 2016 року, про що свідчить його підпис (т.1а.с.27-28).

Помилкове посилання суду першої інстанції про те, що доказів отримання позивачем наказу про звільнення відповідачем не надано, не може бути підставою для скасування правильного по суті, справедливого і законного судового рішення з одних лише формальних міркувань

Крім того, судом першої інстанції правильно встановлено, що начальником служби охорони ОНУ ім.І.І.Мечникова Савченко В.І. було проінформовано ОСОБА_1 про те, що строковий договір, який закінчується 31 грудня 2016 року, з ним продовжено не буде.

Цей факт підтверджується письмовими поясненнями вказаного начальника охорони, адресованими суду (т.2а.с.3).

Із письмових пояснень юрисконсульта університету ОСОБА_2 , адресованих суду, вбачається, що у грудні 2016 року ОСОБА_1 з`ясовував у неї, чи буде він вважатися співробітником учбового закладу, якщо після звільнення не забере трудову книжку. Позивач отримав від неї роз`яснення, що після звільнення він зобов`язаний забрати трудову книжку, оскільки наказ про його звільнення припиняє трудові відносини з університетом (т.2 а.с.4).

ОСОБА_1 своєчасно отримав розрахунок за відпрацьований час і компенсацію за невикористану відпустку і з 31 грудня 2016 року на роботу не виходив, що не заперечується позивачем, який такі вимоги до відповідача не заявляв (т.1а.с.29-30).

Обізнаність про своє звільнення з 31 грудня 2016 року підтверджено й зверненням ОСОБА_1 та інших працівників університету про захист їх трудових прав до голови СДПУ Капліна С.М. (т.1а.с.88).

Вказаними доказами спростовуються доводи позивача про те, що він з наказом про звільнення не був ознайомлений та його не отримував.

За обставинами справи позивача звільнено з 31 грудня 2016 року.

Остаточний розрахунок проведено з ним у той же день.

Отже, перебіг строку звернення до суду почався 1 січня 2017 року.

Згідно із поштовим штампом на конверті, позивач звернувся з позовною заявою про поновлення на роботі та відшкодування за вимушений прогул до відділення поштового зв`язку 03 грудня 2019 року, тобто майже через три роки після ознайомлення з наказом про звільнення та остаточного розрахунку.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для відмови у позові у зв`язку з пропущенням позивачем строку звернення до суду без поважних причин.

Доводи апеляційної скарги про те, що трудова книжка отримана позивачем після його звернення до суду першої інстанції, вказаний висновок суду не спростовують, оскільки у справах про звільнення місячний строк для звернення до суду починається не лише з дня видачі трудової книжки, а й після вручення копії наказу про звільнення.

Посилання апелянта на те, що поважною причиною несвоєчасного звернення до суду стала хвороба його родичів до уваги не приймається, оскільки зазначена причина у даній справі не може бути визнана непереборною та об`єктивною перешкодою, яка не залежала від волі позивача та унеможливила своєчасне, тобто у встановлений законом строк, подання позову.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у своїй практиці неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, не є абсолютним: воно може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть зашкоджувати самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (див. mutatis mutandis, пункт 33 рішення ЄСПЛ від 21 грудня 2010 року в справі «Перетяка та Шереметьєв проти України», заява №45783/05, пункт 53 рішення ЄСПЛ від 08 квітня 2010 року у справі «Меньшакова проти України», заява №377/02).

Процесуальні строки (строки позовної давності) є обов`язковими для дотримання; правила регулювання строків для подання скарги, безумовно, мають на меті забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності; зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці правила будуть застосовані (пункт 45 рішення ЄСПЛ від 28 жовтня 1998 року в справі «Перез де Рада Каванілес проти Іспанії», («Perez de Rada Cavanilles v. Spain»), заява №28090/95).

Реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух (пункт 44 рішення ЄСПЛ від 28 жовтня 1998 року «Осман проти Сполученого Королівства», («Osman v. the United Kingdom»), заява №23452/94 та пункт 54 рішення від 19 червня 2001 року «Круз проти Польщі», («Kreuz v. Poland»), заява №28249/95).

У рішенні ЄСПЛ у справі «Пономарьов проти України» від 03 квітня 2008 року (пункт 47, заява №3236/03) суд постановив, що якщо звичайний строк оскарження поновлюється зі спливом значного періоду часу, таке рішення може порушити принцип правової визначеності. Хоча саме національним судам, перш за все, належить виносити рішення про поновлення строку оскарження, їхня свобода розсуду не є необмеженою. Суди повинні обґрунтовувати відповідне рішення. У кожному випадку національні суди повинні встановити, чи виправдовують причини поновлення строку оскарження втручання у принцип res judicata, особливо коли національне законодавство не обмежує дискреційні повноваження судів стосовно часу або підстав для поновлення строків.

Отже, відповідно до практики ЄСПЛ застосування судами наслідків пропущення строків звернення до суду не є порушенням права на доступ до суду.

Надуманими є доводи апеляційної скарги про порушення судом першої інстанції правил підсудності.

Місцем знаходження відповідача - ОНУ ім. І.І. Мечникова, згідно з Єдиним державним реєстром юридичних осіб, є вул.Дворянська,2, розташована в Приморському районі м.Одеси.

ОСОБА_1 , скориставшись своїм правом, встановленим ст.28 ЦПК України (Підсудність справ за вибором позивача), сам звернувся до Приморського районного суду м.Одеси із позовом про поновлення на роботі. За таких обставин оскаржуване рішення прийнято судом першої інстанції без порушення правил територіальної юрисдикції (підсудності).

Керуючись ст.ст.368,374, 375 ,381-384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду м.Одеси від 06 квітня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанова може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 25 серпня 2021 року.

Головуючий

Судді: