Справа № 206/2041/21
Провадження № 2/206/847/21
16.08.2021 Самарський районний суд м. Дніпропетровська
головуючий суддя Маштак К.С.
секретаря судового засідання Різниченко Я.М.
позивача ОСОБА_1
представника позивача ОСОБА_2
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Дніпро цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Територіальної громади Самарського району м. Дніпро в особі Самарської районної у місті Дніпрі ради про визнання права власності за набувальною давністю, -
І. Стислий виклад позиції позивача, її представника.
Позивач звернулась до суду з позовною заявою, в якій з урахуванням уточненої позовної заяви зазначила, що в 1998 році вона шукала собі місце проживання та побачила оголошення про продаж будинку за адресою: АДРЕСА_1 . При телефонній розмові, позивач дізналась, що будинок належав ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , документальних підтверджень права власності ОСОБА_1 надано не було, її запевнили, що відповідно до заповіту, копію якого їй надали, ОСОБА_4 займалась оформленням права власності, після оформлення якого, можливим буде оформити договір купівлі-продажу. У зв`язку зі складними сімейними обставинами, позивачу ніде було проживати, а вартість вказаного будинку, яку особи, які представились як представники власника, була невелика, тому позивач передала 300 грн. представнику власника, після чого їй передали ключі від будинку за вищевказаною адресою, домову книгу, заповіт та свідоцтво про смерть ОСОБА_3 . Жодних інших документів за якими позивач могла ідентифікувати власника в неї не має. Протягом 1998 та 1999 років ОСОБА_1 телефонувала декілька разів представникам власника будинку та вони запевнили її, що триває процес оформлення права власності. Наприкінці 1999 року позивач втратила номер телефону за яким дзвонила та фактично втратила будь-які контакти за якими зв`язувалась з представниками власника. З того часу та по теперішній день, позивачу невідомо кому належить будинок за адресою: АДРЕСА_1 . На момент вселення до будинку він складався із двох кімнат та маленької кухні, загальний розмір 5х8 м, стан був ледве придатний для проживання, вікна частково вибиті, двері зламані, підлога в одній із кімнат згнила. Не маючи іншого житла, позивач була змушена мешкати разом із донькою ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в цьому будинку поступово проводячи його до стану придатного для проживання. У позивача є чоловік ОСОБА_6 та троє дітей. Таким чином позивач 22 роки відкрито та безперервно користується будинком, тому вважає, що набула право на це майно, а тому просила суд визнати за нею право власності на будинок за адресою: АДРЕСА_1 за набувальною давністю.
У судовому засіданні позивач та представник позивача підтримали позовну заяву та просили задовольнити.
ІІ. Заяви, клопотання. Інші процесуальні дії у справі.
17.05.2021 позивачем до канцелярії суду подано дану позовну заяву з додатками (а.с. 1-50).
20.05.2021 позовну заяву було залишено без руху, як таку що не відповідала вимогам передбаченим ст. 175 ЦПК України (а.с. 52-53).
16.06.2021 позивачем до канцелярії суду подано клопотання про долучення позовної заяви після усунення недоліків (а.с. 55-59).
23.06.2021 відкрито провадження у справі, призначено підготовче судове засідання на 04.08.2021 (а.с. 60-61).
04.08.2021 підготовче судове засідання відкладено на 16.08.2021 у зв`язку з неявкою представника відповідача (а.с. 64).
11.08.2021 від представника відповідача до канцелярії суду надійшов лист в якому зазначено, що Територіальна громада Самарського району м. Дніпро в особі Самарської районної у місті Дніпро ради є неналежним відповідачем по даній справі (а.с. 67).
04.08.2021 та 16.08.2021 відповідач, повідомлений про дату та час судового засідання, не з`явився, в зв`язку із чим, за наявності підстав, визначених у ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд постановив ухвалу про заочний розгляд справи.
16.08.2021 закінчено підготовчі дії, закрито підготовче провадження, розпочато розгляд справи по суті, заслухано вступні слова позивача та представника позивача, досліджено письмові докази, що містяться в матеріалах справи (а.с. 68-69).
16.08.2021 проголошено вступну та резолютивну частини заочного рішення суду (а.с. 70).
ІІІ. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин.
ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_3 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть, актовий запис № 1072, зроблений 25.09.1996, відділом реєстрації актів громадянського стану виконкому Самарської районної Ради народних депутатів м. Дніпропетровська, серія НОМЕР_1 (а.с. 10).
01.06.2006 між позивачем та ВАТ «Енергопостачальна компанія «Дніпрообленерго» укладено договір № 5226042 про користування електричною енергією для побутових споживачів Дніпропетровської області, адреса споживача - АДРЕСА_1 (а.с. 47).
В акті обстеження житлово-побутових умов кандидатів в усиновлювачі від 19.03.2009 зазначено, що сім`я, яка складається з ОСОБА_1 , ОСОБА_7 , ОСОБА_10 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 проживають в 3-х кімнатному будинку за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 24).
Відповідно до висновку про доцільність усиновлення № 16/736 зробленого 02.04.2009, ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , громадянином України ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , зазначено, що сім`я з 1998 року постійно мешкає за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 22).
19.12.2019 між позивачем, яка зазначена власником будинку розташованого у АДРЕСА_1 та КП «ЖИЛСЕРВІС-2» ДМР укладено типовий договір про надання послуг з поводження з побутовими відходами (а.с. 49).
Відповідно до акту від 05.05.2021, зробленого інженером з інвентаризації нерухомого майна ОСОБА_8 ТОВ «Департамент землеустрою, містобудування та оцінки майна», за адресою АДРЕСА_1 проведено інвентаризаційні роботи. Під час обстеження встановлено, що житловий будинок літ. А, вбиральня літ. Б, душ літ. В, сарай літ. Г побудовані у 1991 році, що не потребують узаконення згідно постанови Кабінету Міністрів України від 07.06.2017 № 406 «Про затвердження переліку будівельних робіт, які не потребують документів, що дають право їх виконання, та після закінчення яких об`єкт не підлягає прийняттю в експлуатацію».
На теперішній час домоволодіння складається з літ. А - житловий будинок, літ. А - веранда, літ. Б - вбиральня, літ. В - душ, літ. Г - сарай. № 1-2, І - споруди. По житловому будинку літ. А вважати: житлову площу - 36,9 кв.м., загальну площу - 68,6 кв.м. (а.с. 19-21, 44-45).
На замовлення ОСОБА_1 05.05.2021 ПП «Діалог» був зроблений звіт про оцінку майна, а саме: житловий будинок загальною площею 68,6 кв.м. з господарськими будівлями та спорудами, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , відповідно до висновку про вартість об`єкта оцінки, ринкова вартість зазначеного об`єкта складає 420 599 грн. (а.с. 32-38).
ІV. Мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного позивачем та представником позивача, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування.
За нормами ЦК України підставами виникнення (набуття) права власності є різні правопороджуючі юридичні факти, або правовідносини.
Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.
Згідно з положеннями частин першої та четвертої статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.
ОСОБА_1 звернулась з позовною заявою в якій просила визнати за нею право власності на будинок за адресою АДРЕСА_1 на підставі ст. 344 ЦК України.
В обґрунтування позову позивач зазначила, що їй невідомий ані попередній власник будинку, ані теперішній власник. В той же час, ОСОБА_1 користується будинком вже 22 роки, вважає, що добросовісно, безперервно відкрито володіє ним. Позивач проживає в будинку із родиною, проводила ремонтні роботи, святкувала весілля та дні народження, її та дітей відвідували лікарі, вчителі, органи опіки та піклування, що свідчить про те, що вона набула право на це майно.
Дослідивши наявні докази в матеріалах справи, вислухавши пояснення позивача та її представника, суд приходить до наступного.
Давність володіння є добросовісною, якщо особа при заволодінні майном не знала і не повинна була знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.
Так, у пункті 9 постанови пленуму Вищого спеціалізовано суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02.2014 № 5 роз`яснено, що при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності.
Такого ж висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 22.05.2018 у справі № 922/1574/17, де зазначив, що суттєвим для виникнення права власності за набувальною давністю є встановлення моменту виникнення права власності за набувальною власністю та строк володіння; характер володіння (добросовісне, недобросовісне, відкрите, безперервне); обставини, за яких виникло володіння спірним майном та чи відповідає це володіння ознакам безтитульного володіння; юридичний статус спірного майна. При цьому, добросовісність передбачає, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, тобто ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном.
Виходячи із п. 9 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 № 5, «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», відповідно до частини першої статті 344 ЦК особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК.
При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке:
- володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності;
- володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна;
- володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦК). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК).
Набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності.
Добросовісність особи має існувати саме на момент заволодіння нею чужим майном, що є однією з умов набуття права власності на таке майно за набувальною давністю. Після заволодіння чужим майном на певних правових підставах, які в подальшому відпали, подальше володіння особою таким майном має бути безтитульним, тобто таким фактичним володінням, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Адже володіння майном на підставі певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності, оскільки у цьому разі володілець володіє майном не як власник.
Так обставин, які б свідчили про добросовісність володіння позивачем будинку судом встановити не вбачається можливим, оскільки позивач особисто зазначила, що вона спілкувалась з представниками власника будинку, які зазначили про наявність заповіту після смерті ОСОБА_3 , яка з їх слів, була попереднім власником цього нерухомого майна, тобто ОСОБА_1 на момент отримання майна не впевнилась про відсутність інших осіб, які претендують на це майно та не отримала це майно з підстав, достатніх для того, щоб мати право власності на нього.
Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник.
Давнісне володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю. При цьому втрата не зі своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності в разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування (абзац 2 частини третьої статті 344 Цивільного кодексу України); не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є правонаступником іншого володільця, адже в такому випадку ця особа може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 Цивільного кодексу України). Також не перериває набувальної давності здійснення володільцем фактичного розпорядження майном у вигляді передання його в тимчасове користування іншій особі.
Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у Цивільному кодексі України строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк складає десять років.
Позивачем у позовній заяві зазначалось про те, що будинок на момент вселення був ледве придатний для проживання, ОСОБА_9 проводились ремонті роботи, святкувались дні народження та весілля, укладались договори з комунальними службами.
Однак, жодні з долучених до позовної заяви докази не можуть свідчити про безперервність та відкритість володіння будинком, оскільки копії фотографій (не засвідчені належним чином), технічний паспорт, оцінка будинку, договір електропостачання, висновок органу опіки та піклування не доводять, що ОСОБА_1 володіє будинком відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння та що таке володіння безперервне та тривале. Більш того, відсутність добросовісності позивача на момент заволодіння нею чужим майном, що є однією з умов набуття права власності на таке майно за набувальною давністю, свідчить про неможливість визнання безперервності такого володіння.
Крім того, позивачем до суду ненадано жодного доказу на підтвердження передачі ніби-то представнику власника будинку коштів в розмірі 300 грн. за які було придбано будинок АДРЕСА_1 (договір купівлі-продажу, розписка тощо) та що взагалі дана особа була уповноважена власником представляти її/його інтереси (довіреність, договір тощо). Крім іншого, позивачем не надано жодних доказів, що вона за весь цей час хоча б намагалась встановити особу власника будинку та її/його місцезнаходження.
Тому, суд вважає, що позивач не надала належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів на підтвердження наявності правових підстав щодо володіння спірним нерухомим майном.
Крім того, суд звертаю увагу, що за правилами ст.ст. 1216, 1218, 1220, 1223 ЦК України з моменту смерті особи до спадкоємців переходять права та обов`язки спадкодавця, які належали йому на час відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
Відповідно до ст. 1277 ЦК України у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття, орган місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини, а якщо до складу спадщини входить нерухоме майно - за його місцезнаходженням, зобов`язаний подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою.
Згідно п. 13 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02.2014, можливість пред`явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15, 16 ЦК України, а також частини четвертої статті 344 ЦК України, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв`язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності. Відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник. У разі якщо попередній власник нерухомого майна не був і не міг бути відомим давнісному володільцю, то відповідачем є орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади.
Відповідно до ст. 1 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», територіальна громада це жителі, об`єднані постійним проживанням у межах села, селища, міста, що є самостійними адміністративно-територіальними одиницями, або добровільне об`єднання жителів кількох сіл, що мають єдиний адміністративний центр.
Згідно ч. 1 ст. 10 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.
Належних та допустимих доказів щодо наявності або відсутності спадкоємців після смерті ОСОБА_3 суду не надано, відтак суд приходить до висновку, що універсальним правонаступником відумерлого майна, а саме будинку розташованого за адресою: АДРЕСА_1 за наявності відповідних доказів, може бути територіальна громада міста Дніпра в особі Дніпровської міської ради.
Таким чином, суд приходить до висновку, що позивачем визначено відповідачем по справі Територіальну громаду Самарського району в особі Самарської районної у місті Дніпрі ради, вірна назва якої, крім того, Адміністрація Самарського району Дніпровської міської ради, яка не є правонаступником відумерлої спадщини, а відтак позов пред`явлено до неналежного відповідача, що є однією з підстав для відмови в задоволені такого позову.
Такого ж висновку дійшов Верховний Суд у п. 8 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12.06.2009.
Окрім цього, законодавець у ч. 1 ст. 16 ЦК України встановив, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а в ч. 2 цієї статті визначив способи здійснення захисту цивільних справ та інтересів судом.
При цьому, цивільне законодавство не містить визначення поняття способів захисту цивільних прав та інтересів. За їх призначенням вони можуть вважатися визначеним законом механізмом матеріально-правових засобів здійснення охорони цивільних прав та інтересів, що приводиться в дію за рішенням суду у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.
Однак відсутність законодавчо закріпленого визначення поняття "спосіб захисту права та/або інтересу" не виключає виокремлення матеріально-правового та процесуально-правового аспектів захисту цивільного права та інтересу.
Так матеріально-правовий аспект захисту цивільних прав та інтересів насамперед полягає у з`ясуванні, чи має особа таке право або інтерес та чи були вони порушені або було необхідним їх правове визначення.
В свою чергу процесуально-правовий аспект захисту права полягає в тому, що суди розглядають в порядку відповідного виду судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із відповідних відносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства. При цьому вказаний аспект включає в себе не лише правильність обрання передбаченого законом або договором способу захисту, але і необхідність належного правового обґрунтування вимог відповідними нормами права.
Тобто, саме на позивача покладено обов`язок у позовній заяві викласти обставини, якими він обґрунтовує свої вимоги, зазначити докази, що підтверджують вказані обставини, а також вказати правові підстави позову, а суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, при розгляді справи повинен надати правильну правову кваліфікацію відносинам сторін, виходячи з фактів, установлених під час розгляду справи, і не застосовує самостійно для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, якщо позивач не обґрунтовує ними свої вимоги з наданням відповідних доказів, і застосування цих норм призводить до зміни предмета позову або обраного способу захисту прав та інтересів.
Тобто, на думку суду, виходячи з аксіоми цивільного судочинства jura novit curia - «суд знає закон», при розгляді справи суд дійсно повинен надати правильну правову кваліфікацію відносинам сторін, яка проте не може бути застосована судом для вирішення спору по суті за відсутності відповідного клопотання позивача у справі, оскільки інший підхід суду порушив би принцип диспозитивності судового процесу та правомірні очікування як позивача (який звертається саме з певним чином обґрунтованою в правовому аспекті вимогою) так і відповідача (який заперечуючи проти позову наводить доводи саме щодо тих підстав та обґрунтувань, які наводяться позивачем у справі).
Як витікає із змісту статей 4 та 5 ЦПК України цивільний позов - це звернення до суду за захистом порушених прав.
Між тим, як встановлено судом підстави для застосування у спірних правовідносинах ст. 344 ЦК України відсутні, доказів порушення прав позивача під час судового розгляду не виявлено.
Отже, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.
Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
Так, згідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно положень ст. 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законом або договором.
Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
За змістом ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення ЄСПЛ у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року).
Враховуючи вищевикладені норми чинного законодавства, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні в ній докази, вислухавши позивача, представника позивача, суд приходить до обґрунтованого висновку, що позов не підлягає задоволенню.
Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Враховуючи, що в задоволені позову має бути відмовлено, судові витрати покладаються на позивача.
На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 1, 10 Закону України «Про місцеве самоврядування», ст. ст. 15, 16, 328, 344 ЦК України, ст.ст. 1-4, 10, 12, 13, 76-89, 95, 141, 258, 259, 264, 265, 280-283 ЦПК України
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Дніпровського апеляційного суду через суд першої інстанції, що відповідає приписам пункту 15, підпункту 15.5 Розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Повне судове рішення складено 25.08.2021.
Головуючий суддя: К.С. Маштак