Житомирський апеляційний суд
Справа №285/4587/20 Головуючий у 1-й інст. Коцюба О. М.
Категорія 37 Доповідач Павицька Т. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 серпня 2021 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого Павицької Т. М.,

суддів Миніч Т.І., Трояновської Г.С.,

за участю секретаря судового засідання Трикиши Ю.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу №285/4587/20 за позовом приватного акціонерного товариства «Страхова група «ТАС» до ОСОБА_1 про стягнення страхового відшкодування в порядку регресу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 24 травня 2021 року, ухвалене під головуванням судді Коцюби О.М. в м. Новоград-Волинському,

в с т а н о в и в :

У листопаді 2020 року приватне акціонерне товариство "Страхова група "ТАС" (далі ПАТ «СГ «ТАС») звернулося до суду із позовом про стягнення в порядку регресу із ОСОБА_1 , виплачене страхове відшкодування у розмірі 463147,55 грн та судові витрати. Позовні вимоги мотивувало тим, що 12.11.2017 ОСОБА_1 , керуючи ТЗ "Chery Amulet, здійснив зіткнення із ТЗ "Mersedes-Benz", GLS 400 4 MATIC, д.н.з. НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_2 , що належить ТОВ "Айс Тім". Постановою Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 06.02.2018 по справі № 285/4173/17 ОСОБА_1 було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП. Зазначало, що 25 вересня 2017 року між ПАТ "СГ "ТАС" та ТОВ "Айс Тім" було укладено договір добровільного страхування наземного транспорту, зокрема і транспортного засобу "Mersedes-Benz", GLS 400 4 MATIC, д.н.з. НОМЕР_1 . 23 листопада 2017 року власник пошкодженого внаслідок ДТП автомобіля "Mersedes-Benz" - ТОВ "Айс Тім", звернулося до ПАТ "СГ "ТАС" із заявою про страхове відшкодування внаслідок настання ДТП. Вартість відновлювального ремонту згідно рахунку № 21173556 від 24.11.2017 ТОВ "Автомобільний Дім Україна-Мерседес Бенц" становить 562647,55 грн. 01 грудня 2017 року ПАТ "СГ "ТАС" виплатило страхове відшкодування в розмірі 562647,55 грн на рахунок Автомобільного Дому України М-Б. ПАТ "СК "Провідна" 27.03.2018 виплатило на користь ПАТ "СГ "ТАС" страхове відшкодування в розмірі 99500,00 грн відповідно до Полісу № АМ/0076307, виданого ОСОБА_1 . Однак, страхове відшкодування в розмірі 463147,55 грн ОСОБА_1 в добровільному порядку позивачу не відшкодовує.

Рішенням Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 24 травня 2021 року позовні вимоги ПАТ «Страхова група «ТАС» задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Страхова група «ТАС» в порядку суброгації виплачене страхове відшкодування у розмірі 463147 грн 55 коп. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Страхова група «ТАС» судовий збір у розмірі 6947 грн 23 коп. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову у повному обсязі. Зокрема вказує, що суд першої інстанції задовольнив позовні вимоги частково саме в порядку суброгації, а не регресу та не врахував, що при суброгації строки позовної давності обчислюються не з моменту проведення виплати страхового відшкодування, а з моменту настання дорожньо-транспортної пригоди, внаслідок якої була завдана матеріальна шкода потерпілому, заміна якого у зобов`язанні і є суброгацією. При цьому зазначає, що він був позбавлений можливості до ухвалення оскаржуваного судового рішення подати заяву про застосування наслідків пропуску строку позовної давності, оскільки вимоги були пред`явленні щодо стягнення страхового відшкодування саме в порядку регресу.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 12.11.2017 о 22 год. 00 хв. ОСОБА_1 , керуючи автомобілем Chery Amulet, днз НОМЕР_2 , на 203 км+350 м автодороги Київ-Чоп, виїжджаючи із другорядної дороги, із села Кам`яний Майдан, не переконався, що це буде безпечним і не створить перешкоду іншим учасникам руху, не надав перевагу у русі автомобілю Mercedes Benz днз НОМЕР_1 , який рухався головною дорогою, в наслідок чого сталося зіткнення, що призвело до пошкодження обох транспортних засобів.

Постановою Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області № 285/4173/17 від 06.02.2018 ОСОБА_1 було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП.

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Вбачається, що 25 вересня 2017 року між ПрАТ "СГ "ТАС" та ТОВ "Айс Тім" було укладено договір добровільного страхування наземного транспортного засобу ПК/21, FO 21159, відповідно до якого, застраховано транспортний засіб "Mersedes-Benz", GLS 400 4 MATIC, д.н.з. НОМЕР_1 , розмір страхової суми становить 2750000,00 грн.

Цивільно-правова відповідальність ОСОБА_1 була застрахована на момент скоєння ДТП у ПАТ "СК "Провідна", що підтверджується полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів АМ/0076307 .

23 листопада 2017 року власник пошкодженого транспортного засобу Mersedes-Benz", GLS 400 4 MATIC, д.н.з. НОМЕР_1 , звернувся із заявою про виплату страхового відшкодування на станцію технічного обслуговування ТОВ "Автомобільний Дім Україна -Мерседес Бенц".

Згідно протоколу проведеного огляду вищевказаного транспортного засобу та ремонтної калькуляції, вартість відновлюваного ремонту автомобіля Mercedes Benz, днз НОМЕР_1 , становить 562647,55 грн.

Відповідно до розрахунку суми страхового відшкодування від 30.11.2017 сума страхового відшкодування становить 562647,55 грн.

Вказану суму позивач перерахував Автомобільному Дому України М-Б, згідно платіжного доручення № 48250 від 01.12.2017 року.

27 березня 2018 року ПАТ "СК "Провідна" в якому була застрахована цивільно-правова відповідальність ОСОБА_1 , перерахувало ПрАТ "СГ "ТАС" страхове відшкодування у розмірі 99500,00 грн.

Задовольняючи частково позов про стягнення матеріальної шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди в порядку суброгації, суд першої інстанції виходив з того, що внаслідок сплати ПрАТ «Страхова компанія «ТАС» страхового відшкодування потерпілому, право вимоги до особи, відповідальної за завдані збитки, у сумі 463 147,55 грн (562 647,55 грн - 99 500, 00 грн = 463 147,55 грн) перейшло до ОСОБА_1 .

Згідно зі статтями 512, 514 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою у випадках, встановлених законом.

Таким законом, зокрема, є норми статті 993 ЦК України та статті 27 Закону України «Про страхування», відповідно до яких до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки.

Такий перехід права вимоги від страхувальника (вигодонабувача) до страховика називається суброгацією.

Під час суброгації нового зобов`язання із відшкодування збитків не виникає, відбувається заміна кредитора: потерпілий, яким є страхувальник або вигодонабувач, передає страховику своє право вимоги до особи, відповідальної за спричинення шкоди.

Натомість регрес - це право особи, яка здійснила відшкодування шкоди, заподіяної не її діями, звернутися з вимогою про повернення виплаченого до боржника, з вини якого заподіяно шкоду. Регрес характеризується тим, що правовідношення, за яким особа здійснила відшкодування, припинилося, у зв`язку з чим виникло нове правовідношення, пов`язане саме з регресною вимогою.

Суброгація допускається у договорах майнового страхування, правовою підставою її застосування є стаття 993 ЦК України та стаття 27 Закону України «Про страхування». Право регресу регулюється частиною першою статті 1191 ЦК України.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц (провадження № 14-176цс18) у пунктах 68-70 зроблено такий висновок, що стаття 1191 ЦК України та стаття 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», з одного боку, і стаття 993 ЦК України та стаття 27 Закону України «Про страхування», з іншого боку, регулюють різні за змістом правовідносини. У випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» порядку. Після такої виплати деліктне зобов`язання припиняється його належним виконанням страховиком завдавача шкоди замість останнього. За умов, передбачених у статті 38 зазначеного Закону, цей страховик набуває право зворотної вимоги (регрес) до завдавача шкоди на суму виплаченого потерпілому страхового відшкодування. Згідно зі статтею 993 ЦК України та статтею 27 Закону України «Про страхування» до страховика потерпілого переходить право вимоги до завдавача шкоди у деліктному зобов`язанні у межах виплаченого потерпілому страхового відшкодування. Після такої виплати деліктне зобов`язання не припиняється. У ньому відбувається заміна кредитора: до страховика потерпілого переходить право вимоги, що належало цьому потерпілому у деліктному зобов`язанні, у межах виплаченого йому страхового відшкодування. Такий перехід права вимоги є суброгацією.

Отже, відносини між ПрАТ «СГ`ТАС» та ОСОБА_1 у цій справі регулюються правилами ст. 993 ЦК України та ст. 27 Закону України «Про страхування».

Тому враховуючи викладене, суд першої інстанції правильно вважав, що правовідносини, які виникли між сторонами є суброгацією.

Згідно із частиною першою, пунктом 1 частини другої статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

За змістом частин першої та другої статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Тобто, відсутність вини у завданні шкоди повинен доводити сам завдавач шкоди, а позивач доводить інші обов`язкові складові цивільно-правової відповідальності, а саме: а) наявність шкоди; б) протиправність поведінки; в) причинний зв`язок між протиправною поведінкою та завданою шкодою.

Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку (частина друга статті 1187 ЦК України).

Згідно з частиною п`ятою статті 1187 ЦК України особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

За вимогами частини першої статті 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою; за наявності вини лише особи, якій завдано шкоди, вона їй не відшкодовується; за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення.

Розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 1166, 1187 ЦК України шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини.

Потерпілий подає докази, що підтверджують факт завдання шкоди за участю відповідача, розмір завданої шкоди, а також докази того, що відповідач є завдавачем шкоди або особою, яка відповідно до закону зобов`язана відшкодувати шкоду.

Отже, закон містить вказівку на перерозподіл обов`язку доказування та зобов`язує саме відповідача довести, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, була спричинена внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Разом з тим шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, завжди є неправомірною та передбачає безвинну відповідальність власника такого джерела.

Встановлено, що постановою Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 06.02.2018 ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП.

Отже, вказаною постановою суду встановлено вину ОСОБА_1 у вчиненні правопорушення за частиною четвертою статті 124 КУпАП, як порушення учасником дорожнього руху Правил дорожнього руху, що спричинило ДТП.

Відшкодування збитків є однією із форм або заходів цивільно-правової відповідальності, яка вважається загальною або універсальною саме в силу правил статті 22 ЦК України, оскільки частиною першою визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Тобто порушення цивільного права, яке потягнуло за собою завдання особі майнових збитків, саме по собі є основною підставою для їх відшкодування.

Відповідно до 29 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України. Якщо транспортний засіб необхідно, з поважних причин, помістити на стоянку, до розміру шкоди додаються також витрати на евакуацію транспортного засобу до стоянки та плата за послуги стоянки.

Тобто, за загальним правилом, з урахуванням статті 1192 ЦК України, розмір шкоди встановлюється на підставі проведених досліджень, що дозволяють визначити розмір реальних збитків. Такі дослідження надають фактичний або прогнозований висновок (залежить, зокрема, від часу та місця виконання робіт, вартості деталей).

Матеріалами справи підтверджено, що позовні вимоги заявлено, виходячи з фактичних витрат, що були здійснені для відновлення транспортного засобу.

Враховуючи зазначені норми матеріального права та правові висновки, висловлені у постанові Великої Палати Верховного Суду, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог та стягнення з ОСОБА_1 на користь ПрАТ «СК «ТАС» 463 147,55 грн на відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок дорожно-транспортної пригоди в порядку суброгації.

Безпідставними є доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції при вирішенні спору вийшов за межі заявлених позовних вимог, чим порушив як принцип диспозитивності цивільного судочинства, за яким суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених ЦПК України випадках ( ч.1 ст.13 ЦПК України), так і принцип змагальності сторін, за яким учасниками справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом ( ч.2 ст.13 ЦПК України). Вийшовши за межі позовних вимог суд першої інстанції позбавив його можливості подати заяву про застосування наслідків пропуску позивачем строку позовної давності, оскільки до його були пред`явлені позовні вимоги в порядку регресу, по яких позивачем строк позовної давності пропущений не був, і він діяв під час розгляду справи саме у відповідності до цього.

У статті 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» закріплено завдання суду при здійсненні правосуддя та вказано, що суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

У статті 263 ЦПК України передбачено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

При ухваленні рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову (частина перша статті 264 ЦПК України ).

У цивільному процесуальному законодавстві діє принцип «jura novit curia» («суд знає закони»), який полягає в тому, що: 1) суд знає право; 2) суд самостійно здійснює пошук правових норм щодо спору безвідносно до посилання сторін; 3) суд самостійно застосовує право до фактичних обставин спору (da mihi factum, dabo tibi jus ). Активна роль суду в цивільному процесі проявляється, зокрема, у самостійній кваліфікації судом правової природи відносин між позивачем та відповідачем, виборі і застосуванні до спірних правовідносин відповідних норм права, повного і всебічного з`ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

При вирішенні цивільного спору суд у межах своїх процесуальних повноважень та в межах позовних вимог, встановлює зміст (правову природу, права та обов`язки) правовідносин сторін, які випливають з встановлених обставин та визначає правову норму, яка підлягає застосуванню до цих правовідносин. Законодавець вказує саме на «норму права», що є значно конкретизованим, а ніж закон. Більш того, виходячи з положень ЦПК України така функціональність суду носить імперативний характер. Підсумок такої процесуальної діяльності суду знаходить своє відображення в судовому рішенні, зокрема в його мотивувальній і резолютивній частинах.

Тому, обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору, покладено саме на суд, що є складовою класичного принципу jura novit curia.

При цьому незгода суду з наведеним у позовній заяві правовим обґрунтуванням щодо спірних правовідносин не є підставою для відмови в позові, оскільки згідно з принципом jura novit curia неправильна юридична кваліфікація позивачем і відповідачами спірних правовідносин не звільняє суд від обов`язку застосувати для вирішення спору належні приписи юридичних норм.

Тобто суд, з`ясувавши під час розгляду справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну їх правову кваліфікацію та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини.

У постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17 (провадження № 12-161гс19) та від 25 червня 2019 року у справі № 924/1473/15 (провадження № 12-15гс19) зроблено правовий висновок про те, що посилання суду в рішенні на інші норми права, ніж зазначені в позовній заяві, не може розумітися як вихід суду за межі позовних вимог. У зв`язку із цим суд, з`ясувавши при розгляді справи, що позивач послався не на ті норми, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує в рішенні саме такі норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини.

Підставою позову є фактичні обставини, що наведені в заяві, тому зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватися при вирішенні спору.

Таким чином, визначення предмета та підстав спору є правом позивача, у той час як встановлення обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи. У такий спосіб здійснюється «право на суд», яке відповідно до практики ЄСПЛ включає не тільки право ініціювати провадження, але й право отримати «вирішення» спору судом (рішення у справі «Кутіч проти Хорватії, заява № 48778/99).

Обґрунтовуючи позовні вимоги, ПрАТ «СК`ТАС» у позовній заяві посилалося як на норми ст.1191 ЦК України, та і на норми ст.993 ЦК України та ст. 27 Закону України «Про страхування».

Відповідач брав участь у розгляді справи в суді першої інстанції, подав відзив на позовну заяву, що дає підстави вважати, що відповідач був ознайомлений із позовною заявою та не був позбавлений можливості заявляти перед судом клопотання про застосування позовної давності.

Відтак, надаючи правову оцінку правовідносинам, що виникли між сторонами, суд першої інстанції правильно виходив із приписів статті 993 ЦК України та статті 27 Закону України «Про страхування», відповідно до яких до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки.

Суд першої інстанції забезпечив повний та всебічний розгляд справи на основі наданих сторонами доказів, рішення суду відповідає нормам матеріального та процесуального права. Наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду першої інстанції по суті вирішення спору та не дають підстав вважати, що судом порушено норми матеріального чи процесуального права, що може бути підставою для скасування судового рішення.

Колегія суддів відхиляє заяву ОСОБА_1 про застосування позовної давності, яка ним подана під час розгляду справи в апеляційній інстанції з наступних підстав.

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення (частина третя статті 267 ЦК України).

Тому, за змістом загальних норм права, заява про застосування позовної давності може бути розглянута, якщо вона подана під час розгляду справи в суді першої інстанції.

Верховний Суд в постанові від 24.10.2018 вказав, що той факт, що відповідач, який не був належно повідомлений судом першої інстанції про час і місце розгляду справи, не брав участі у такому розгляді, є підставою для вирішення апеляційним судом заяви цього відповідача про застосування позовної давності, навіть якщо така заява не подавалася ним у суді першої інстанції (справа № 317/3698/15-ц).

Матеріалами справи підтверджено, що відповідач ОСОБА_1 до винесення рішення у справі судом першої інстанції заяву до суду про застосування позовної давності не подавав.

При цьому, ОСОБА_1 був повідомлений про час та місце розгляду справи, брав участь в судових засіданнях в суді першої інстанції, подавав відзив та клопотання, а тому нарівні з позивачем міг довести у суді першої інстанції ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх заперечень.

Оскільки, відповідач ОСОБА_1 , до винесення рішення у справі судом першої інстанції, заяви до суду про застосування позовної давності не подавав, а тому подана ним така заява в апеляційній інстанції не підлягає задоволенню.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищевикладене, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суде першої інстанції - без змін.

Керуючись статтями 259, 268, 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 24 травня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Дата складення повного судового рішення 26 серпня 2021 року.

Головуючий

Судді