Ухвала

Іменем України

17 серпня 2021 року

м. Київ

справа № 333/5469/20

провадження № 61-13271ск21

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Ступак О. В. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Яремка В. В.,

вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 09 лютого 2021 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 07 липня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Комунального некомерційного підприємства «Запорізька обласна клінічна лікарня» Запорізької обласної ради про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до Комунального некомерційного підприємства «Запорізька обласна клінічна лікарня» Запорізької обласної ради (далі - КНП «Запорізька обласна клінічна лікарня» Запорізької обласної ради) про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди.

Свої вимоги позивач обґрунтовувала тим, що 31 серпня 2020 року її ознайомлено із наказом від 31 серпня 2020 року № 162-О про звільнення з посади медичної сестри з масажу реабілітаційного відділення, у зв`язку із скороченням штату згідно з пунктом 1 частини першої статті 40 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України). Позивач зазначала, що зазначений наказ протиправним, незаконним та таким, що підлягає скасуванню.

КНП «Запорізька обласна клінічна лікарня» Запорізької обласної ради порушено порядок попередження працівника про наступне вивільнення, не запропоновано їй іншої роботи на тому ж підприємстві, не прийнято до уваги її переважне право на залишення на роботі, не погоджено її звільнення із виборним органом первинної профспілкової організації, в наслідок незаконного звільнення їй завдано моральної шкоди.

Позивач просила суд визнати незаконним та скасувати наказ КНП «Запорізька обласна клінічна лікарня» Запорізької обласної ради від 31 серпня 2020 року № 162-О у частині її звільнення з посади сестри медичної з масажу реабілітаційного відділення; зобов`язати КНП «Запорізька обласна клінічна лікарня» Запорізької обласної ради поновити її на посаді медичної сестри з масажу реабілітаційного відділення; стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу по день ухвалення судового рішення; стягнути з відповідача на її користь 50 000,00 грн на відшкодування моральної шкоди та понесені судові витрати; допустити негайне виконання рішення в частині поновлення її на роботі та стягнення середнього заробітку в межах одного місяця.

Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 09 лютого 2021 року, залишеним без змін постановою Запорізького апеляційного суду від 07 липня 2021 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

09 серпня 2021 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 звернулася до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 09 лютого 2021 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 07 липня 2021 року, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Перевіривши доводи касаційної скарги, оскаржувані судові рішення, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для відкриття касаційного провадження у цій справі.

У касаційній скарзі заявниця посилається на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України (суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку) як на підставу оскарження судових рішень. Зокрема, заявниця у касаційній скарзі зазначає, що суди в оскаржуваних судових рішеннях не врахували висновки щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладені у постанові Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 161/7196/19.

Відповідно до пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).

Із матеріалів касаційної скарги, змісту оскаржуваних судових рішень вбачається, що касаційна скарга є необґрунтованою, а наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності оскаржуваних судових рішень чи їх невідповідності висновкам, викладених у постановах Верховного Суду, щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі.

Такого висновку Верховний Суд дійшов з огляду на таке.

Судами встановлено, що ОСОБА_1 із 1976 року працювала на посаді медичної сестри з масажу КНП «Запорізька обласна клінічна лікарня» Запорізької обласної ради.

04 червня 2020 року КНП «Запорізька обласна клінічна лікарня» Запорізької обласної ради повідомлено голові Первинної профспілкової організації працівників КНП «Запорізька обласна клінічна лікарня» Запорізької обласної радишляхом вручення повідомлення від 02 червня 2020 року № 3357 про зміну організаційної структури закладу, що призведе до немасового скорочення штату працівників.

Згідно наказом директора КНП «Запорізька обласна клінічна лікарня» Запорізької обласної ради від 26 червня 2020 року № 305 «Про скорочення чисельності або штату працівників», погодженого головою профкому профспілки ОСОБА_3 , адміністрацією КНП «Запорізька обласна клінічна лікарня» Запорізької обласної радиприйнято рішення про скорочення чисельності та штату працівників 08 вересня 2020 року та, зокрема, дві штатні одиниці за посадою сестра медична з масажу реабілітаційного відділення.

30 червня 2020 року ОСОБА_1 ознайомлено із повідомленням «Про скорочення штату працівників» шляхом зачитування вголос у присутності свідків, що засвідчили таке повідомлення власними підписами.

07 серпня 2020 року КНП «Запорізька обласна клінічна лікарня» Запорізької обласної ради внесено подання голові профкому профспілки від 07 серпня 2020 року № 4654 «Про розірвання трудового договору з сестрою медичною з масажу реабілітаційного відділення ОСОБА_1 ».

Профспілковим комітетом КНП «Запорізька обласна клінічна лікарня» Запорізької обласної ради досліджено інтенсивність навантаження та фактичне виконання ОСОБА_1 своїх функціональних обов`язків, надано згоду адміністрації КНП «Запорізька обласна клінічна лікарня» Запорізької обласної ради на розірвання трудового договору із сестрою медичною з масажу ОСОБА_1 у зв`язку із скороченням чисельності та штату працівників, що підтверджується протоколом засідання профспілкового комітету від 20 серпня 2020 року № 14.

Наказом директора КНП «Запорізька обласна клінічна лікарня» Запорізької обласної ради від 31 серпня 2020 року № 162-О звільнено 07 вересня 2020 року сестру медичну з масажу реабілітаційного відділення ОСОБА_1 , у зв`язку із скороченням чисельності та штату працівників.

Цього ж дня ОСОБА_1 ознайомлено із наказом про звільнення від 31 серпня 2020 року № 162-О шляхом зачитування вголос та надано витяг із зазначеного наказу, про що складено відповідний акт, який підписаний свідками.

ОСОБА_1 є особою з інвалідністю 1 групи, непрацездатна, потребує стороннього догляду, 05 березня 1998 року внесено запис «може працювати масажисткою», що підтверджується довідкою Медико-соціальної експертної комісії (далі - МСЕК) від 25 травня 1966 року серії АОО № 086213. Позивач повідомила суду, що отримує пенсію за інвалідністю та досягла пенсійного віку.

Судами досліджено наявну у матеріалах справи порівняльну таблицю, відповідно до якої адміністрацією КНП «Запорізька обласна клінічна лікарня» Запорізької обласної ради проведено оцінку наявності переважного права у позивача на залишення на роботі.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Положеннями частини другої статті 40 КЗпП України визначено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України, суди мають з`ясувати питання про те, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за два місяці про наступне вивільнення.

Відповідно до статті 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

При цьому роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював, тобто всі наявні вакансії та роботи, які може виконувати працівник.

Отже, за змістом наведених норми, роботодавець є таким, що належно виконав свій обов`язок по працевлаштуванню працівника, якщо запропонував усі вакантні посади, які є на підприємстві, в тому числі і ті, які не запропоновані іншим працівникам, які за визначення роботодавця мають переваги для залишення на роботі. При відсутності вакантних посад, які можуть бути запропоновані працівнику, чия посада підлягає скороченню, роботодавець зобов`язаний повідомити про наступне вивільнення працівників службу зайнятості населення.

Крім того, відповідно до частини першої статті 42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

Частиною другою статті 42 КЗпП України, зокрема, визначено, що при рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається працівникам з тривалим безперервним стажем роботи на даному підприємстві, в установі, організації.

Перевага в залишенні на роботі може надаватися й іншим категоріям працівників, якщо це передбачено законодавством України.

Отже, при вивільненні працівників, у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці в першу чергу підлягає оцінці кваліфікація та продуктивність праці працівників, що підлягають скороченню. І лише за умови рівноцінності кваліфікації та продуктивності праці перевагу на залишення на роботі мають працівники, перелічені у частині другій статті 42 КЗпП України.

За змістом статті 42 КЗпП України коло працівників, серед яких визначаються особи, які мають переважне право на залишення на роботі, та які не мають такого права, стосується всіх працівників, які займають таку ж посаду.

При визначенні працівників з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці, використовуються ознаки, які в сукупності характеризують виробничу діяльність працівників: наявність певної освіти, стаж і досвід роботи, ставлення до роботи, якість виконуваної роботи тощо.

Згідно з вимогами статті 43 КЗпП розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5, 7 статті 40 пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника) первинної профспілкової організації, членом якої є працівник.

Аналогічний висновок щодо застосування положень пункту 1 частини першої, частини другої статті статі 40, статей 42, 43, 49-2 КЗпП України, що регулюють порядок звільнення працівника у зв`язку із скороченням чисельності або штату працівників, міститься у постановах Верховного Суду від 31 березня 2020 року у справі № 636/4347/18-ц, від 14 квітня 2021 року у справі № 584/184/19, від 16 червня 2021 року у справі № 490/2556/18.

За таких обставин та з підстав, передбачених вказаними вище нормами матеріального права, правильним та обґрунтованим є висновок суду першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, що звільнення позивача відбулося відповідно до вимог трудового законодавства, оскільки у КНП «Запорізька обласна клінічна лікарня» Запорізької обласної ради дійсно мало місце скорочення чисельності штату, що відповідає положенням пункту 1 статті 40 КЗпП України. Під час вивільнення позивача у роботодавця відсутні вакантні посади, які могла обіймати позивач відповідно до висновків МСЕК, оскільки остання не може займати інші посади, крім посади медичної сестри з масажу, що підтверджується довідкою МСЕК від 25 травня 1966 року серії АОО № 086213, тоді як відповідні посади були у реабілітаційному відділені, у якому й відбулося скорочення чисельності та штату.

Вирішуючи питання про те, чи було у позивача переважне право на залишення на роботі, судами попередніх інстанцій встановлено відсутність у ОСОБА_1 більш високої кваліфікації та продуктивності праці порівняно з іншими працівниками на аналогічних посадах, що підтверджується порівняльною таблицею, складеною адміністрацією КНП «Запорізька обласна клінічна лікарня» Запорізької обласної ради за результатами дослідження наявності у позивача переважного права на залишення на роботі, та копією протоколу засідання профспілкового комітету КНП «Запорізька обласна клінічна лікарня» Запорізької обласної радивід 20 серпня 2020 року № 14, відповідно до якого завідувач відділенням реабілітаційного відділення Кулюпіна Т. М. зазначала про нищу продуктивність праці ОСОБА_1 у порівнянні із іншими працівниками.

За таких обставин, суди попередніх інстанцій обґрунтовано відхили доводи позивача про те, що у неї є переважне право на залишення на роботі, оскільки вона має тривалий безперервний стаж роботи на КНП «Запорізька обласна клінічна лікарня» Запорізької обласної ради, а також не має сім`ї з іншими працівниками з самостійним доходом, з огляду на те, що за змістом частини другої статті 42 КЗпП України при вивільненні працівників, у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці в першу чергу підлягає оцінці кваліфікація та продуктивність праці працівників, що підлягають скороченню; і лише за умови рівноцінності кваліфікації та продуктивності праці перевагу на залишення на роботі мають працівники, перелічені у частині другій статті 42 КЗпП України.

Рішення судів першої та апеляційної інстанцій містять вичерпні висновки, що відповідають встановленим на підставі доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи, та обґрунтування щодо кожного доводу сторін по суті позову, що є складовою вимогою частиною першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Посилання заявниці у касаційній скарзі на постанову Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 161/7196/19 не свідчать про те, що суди в оскаржуваних судових рішеннях застосували норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, оскільки обставини справи у вказаній справі та у цій справі не є тотожними.

Так, у справі № 161/7196/19 судами встановлено, що питання щодо переважного права на залишення на роботі роботодавцем взагалі не розглядалося, тоді як у цій справі судами встановлено безпідставність посилання позивача на наявність у неї переважного права на залишення на роботі, оскільки роботодавцем встановлено, що позивач має нищу продуктивність праці, ніж інші працівники, а тому відсутні підстави для врахування переважного права на залишення на роботі.

Верховний Суд зазначає, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів

Доводи, наведені в обґрунтування касаційної скарги, не можуть бути підставами для скасування ухвалених у справі судових рішень, оскільки вони зводяться до переоцінки встановлених судом обставин, що в силу вимог статті 400 ЦПК України не належить до повноважень суду касаційної інстанції. Наведені у касаційній скарзі доводи були предметом дослідження у судах із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд касаційної інстанції.

Оскільки правильне застосування судами норм матеріального та процесуального права є очевидним, Верховний Суд дійшов висновку про те, що касаційна скарга є необґрунтованою, а тому відсутні підстави для відкриття касаційного провадження із підстав, передбачених підставі пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України.

Керуючись частиною четвертою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 09 лютого 2021 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 07 липня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Комунального некомерційного підприємства «Запорізька обласна клінічна лікарня» Запорізької обласної ради про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:О. В. Ступак І. Ю. Гулейков В. В. Яремко