22-ц/804/2159/21
221/594/17

Головуючий у І інстанції Мохов Є.І. Єдиний унікальний номер 221/594/17
Номер провадження 22-ц/804/2159/21
Доповідач Барков В. М.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 листопада 2021 року м. Маріуполь

Донецький апеляційний суд в складі:

головуючого судді Баркова В. М.,

суддів Зайцевої С. А.,

Мальцевої Є. Є.,

секретар Вороніна М. М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Маріуполі апеляційну скаргу ОСОБА_1 та апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Волноваського районного суду Донецької області від 27 травня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_3 та ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Лебединської сільської ради, виконкому Лебединської сільської ради про усунення перешкод у користуванні будинками і земельними ділянками у зв`язку з самочинним будівництвом, визнання будівництва самочинним, визнання недійсним дублікату свідоцтва про право на нерухоме майно та свідоцтва про право на спадщину за законом, про звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки, про визнання недійсним рішення органу місцевого самоврядування, третя особа: Четверта маріупольська державна нотаріальна контора, та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 та ОСОБА_1 про знесення самовільно встановленої дерев`яної огорожі,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2017 року позивачі ОСОБА_3 та ОСОБА_1 звернулися до суду із позовом до ОСОБА_2 , який в подальшому неодноразово уточнювався.

ІНФОРМАЦІЯ_1 позивачка ОСОБА_3 померла, її спадкоємцем є донька ОСОБА_1 , яка 06 жовтня 2020 року уточнила позовні вимоги та просила: визнати недійсним дублікат свідоцтва про право власності від 06 серпня 2010 року на житловий будинок АДРЕСА_1 з усіма надвірними побудовами та спорудами, виданий на ім`я відповідача ОСОБА_4 ; визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом від 13 вересня 2010 року видане Четвертою Маріупольською державною нотаріальною конторою на ім`я відповідача ОСОБА_4 , спадщина якого складається з вказаного житлового будинку з усіма надвірними побудовами та спорудами; визнати самочинним будівництвом прибудову до вказаного житлового будинку (літ. А1-1), вигрібну каналізаційну яму (літ. 6) та тимчасову споруду (сарай для птиці який не зазначено на генплані; зобов`язати відповідача усунути перешкоди в користуванні позивачкою належними їй житловими будинками та земельними ділянками, які перебувають у користуванні позивачки шляхом знесення самочинних споруд; визнати недійсним рішення Лебединської сільської Ради від 19 серпня 2016 року; зобов`язати Лебединську сільську Раду відновити межові знаки суміжних земельних ділянок, які перебувають у користуванні позивачки та відповідача згідно Акту узгоджувальної комісії від 15 березня 2001 року; стягнути з ОСОБА_2 на користь позивачки судові витрати: 300 грн. вартість проведення судової експертизи, судовий збір та 8 000 грн. витрат на правову допомогу.

В обґрунтування позовних вимог посилалася на те, що є власником домоволодінь АДРЕСА_2 , АДРЕСА_2 та землекористувачем земельних ділянок, площею по 0,19 га кожної. Право власності на вказані домоволодіння позивачка набула на підставі свідоцтва про право власності на домоволодіння від 20 жовтня 1989 року, виданого виконкомом Новоазовської районної ради народних депутатів за № 113, 110 та зареєстрованих 20 жовтня 1989 року Маріупольским БТІ, а також свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_3 .

Власником суміжного домоволодіння АДРЕСА_1 та землекористувачем земельної ділянки площею 0,25 га є відповідач ОСОБА_2 , який набув право власності на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 13 вересня 2010 року, виданого Четвертою Маріупольською державною нотаріальною конторою, зареєстрованого в електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно 06 серпня 2010 року за № 29329299. Зазначене домоволодіння до отримання ОСОБА_2 свідоцтва про право на спадщину за законом, належало його батькові ОСОБА_4 , померлому ІНФОРМАЦІЯ_2 на підставі дублікату свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 06 серпня 2010 року виданого виконкомом Лебединської сільської ради на ім`я померлого.

Спадкодавець ОСОБА_4 самовільно, без належного дозволу відповідних органів, з суттєвим порушенням будівельних норм і правил здійснив будівництво прибудови до житлового будинку (літ. А1-1), таким чином, що частина прибудови знаходиться за межею суміжних ділянок на території земельної ділянки позивачки та у безпосередній близькості до її житлового будинку. ОСОБА_4 до своєї смерті не набув статусу власника зазначеної прибудови та реконструйованого житлового будинку, а тому відповідач ОСОБА_2 не міг набути право власності на самочинно збудовану прибудову та реконструйований житловий будинок в порядку спадкування за законом.

Дублікат свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданий не виконкомом Новоазовської районної ради, яким 20 лютого 1990 року було видано оригінал цього свідоцтва, а відповідачем виконком Лебединської сільської ради, який не мав повноважень на видачу дублікату. Текст дублікату свідоцтва не є відтворенням тексту свідоцтва про право власності на домоволодіння та був виданий на ім`я померлого ОСОБА_4 .

Крім того, відповідач ОСОБА_2 облаштував на земельній ділянці, яка перебуває в його користуванні, в безпосередній близькості до житлового будинку позивачки сарай для утримання домашньої птиці та вигрібну каналізаційну яму, яка не є герметичним резервуаром і не закривається каналізаційним люком. З вигрібної ями відбувається виділення газів, небезпечних для життя та здоров`я позивачки та членів її родини. Каналізаційні стоки потрапляють до ґрунту та підземних вод.

Самочинне будівництво прибудови (літ. А1-1), облаштування сараю для утримання домашньої птиці та каналізаційної вигрібної ями порушило права позивачів, як власників суміжних домоволодінь та землекористувачів.

Лебединська сільська рада своїм рішенням від 19 серпня 2016 року за № VI/56-771 всупереч вимогам ст. 19 Конституції України, ст. 5, 143-144, 154-155 ЗК України змінила межу суміжних ділянок позивачки та відповідача на користь останнього, віддавши у користування відповідача її земельну ділянку по одному метру з північної та західної сторони прибудови (літ. А1-1).

Відповідач ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічним позовом в якому просив зобов`язати ОСОБА_1 прибрати самовільно встановлену дерев`яну огорожу на відстань 1 м від стіни прибудови (літ. А1-1), а також інші речі, що розташовані на відстані ближче 1 м від стіни прибудови. Вважає, що саме ОСОБА_1 порушує його права, встановивши приблизно п`ять років тому дерев`яну огорожу на відстані 30-40 см від стіни його будинку чим унеможливили прохід вздовж стіни з метою його технічного обслуговування та виконання землевпорядних робіт по встановленню межових знаків вздовж північно-східного кута прибудови жилого будинку.

Заочним рішенням Волноваського районного суду Донецької області від 25 травня 2018 року позовні вимоги ОСОБА_3 та ОСОБА_1 було задоволено. Визнано недійсними дублікат свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 06 серпня 2010 року та свідоцтво про право на спадщину за законом від 13 вересня 2010 року. Визнано самочинним будівництвом прибудову до жилого будинку (літ. А1-1) розташованого за адресою: АДРЕСА_1 та зобов`язано відповідача ОСОБА_2 усунути перешкоди в користуванні житловими будинками належними позивачам та земельними ділянками, які перебувають у користуванні позивачів шляхом: знесення самочинно збудованої прибудови до жилого будинку (літ. А1-1), ліквідації вигрібної ями (літ. 6) шляхом її перенесення на відстань не менше 15 м від жилого будинку позивачки ОСОБА_1 з облаштуванням її належної герметизації та ліквідації сараю для утримання домашньої птиці, який розташований на земельній ділянці, яка перебуває в користуванні відповідача ОСОБА_2 . Визнано недійсним рішення Лебединської сільської Ради від 19 серпня 2016 року щодо перерозподілу суміжних земельних ділянок, які перебувають у користуванні позивачів та відповідача та зобов`язано Раду відновити межові знаки, межу між суміжними земельними ділянками, які перебувають у користуванні позивачів та відповідача, які існували в натурі станом на 15 березня 2012 року. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь позивачки ОСОБА_3 судовий збір в сумі 640 грн.

В задоволені зустрічного позову ОСОБА_2 відмовлено.

Ухвалою Волноваського районного суду Донецької області від 16 листопада 2018 року заочне рішення за заявою відповідача було скасовано та призначено справу до судового розгляду.

Рішенням Волноваського районного суду Донецької області від 27 травня 2021 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено у зв`язку з пропуском строку позовної давності, а в задоволені зустрічного позову ОСОБА_2 відмовлено в зв`язку з його недоведеністю.

Не погоджуючись з рішенням суду, позивачка ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу в якій посилаючись на порушення судом норм процесуального права і неправильне застосування норм матеріального права, просила рішення суду скасувати в частині застосування позовної давності до спірних правовідносин та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі, а також стягнути з ОСОБА_2 судові витрати, понесені у справі. В обґрунтування апеляційної скарги посилається на те, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку щодо можливості застосування до спірних правовідносин позовної давності, оскільки про наявність у відповідача спірного дублікату про право власності на нерухоме майно їй стало відомо лише під час розгляду справи.

Не погодився з рішенням суду і відповідач ОСОБА_2 , який в своїй апеляційній скарзі просив рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким в позові ОСОБА_1 відмовити за безпідставністю, а його зустрічні позовні вимоги задовольнити. В обґрунтування апеляційної скарги посилається на те, що на час винесення рішення про видачу дубліката діяли положення п. 6.4 Тимчасового положення про порядок державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, затверджені наказом Міністерства юстиції України від 07 лютого 2002 року №7/5, у відповідності до яких і був виданий дублікат, а тому висновок суду про те, що виконкомом Лебединської сільської ради не дотримано порядок видачі дублікату свідоцтва про право власності на житловий будинок не ґрунтуються на вимогах закону. Поза увагою суду залишилася та обставина, що станом на 20 лютого 1990 року, тобто на день видачі свідоцтва ОСОБА_4 про право власності на домоволодіння, самочинних будівель або таких, що побудовані з порушенням будівельних норм зафіксовано не було та сусіди погодились з наявністю побудов на його земельній ділянці. Як на доказ, що підтверджує наявність самочинного будівництва, проведеного з порушенням будівельних норм, суд послався на висновок судової будівельно-технічної експертизи від 19 березня 2018 року, проте апелянт вважає, що таких висновків експертиза не містить. Суд не звернув уваги на те, що житловий будинок АДРЕСА_1 з прибудовою були зведені до того, як позивачка ОСОБА_1 побудувала свій будинок, тому саме вона повинна була дотримуватись норм будівництва при розташуванні та зведенні свого будинку. Вказує, що суд дійшов помилкового висновку про те, що межі між спірними ділянками були встановлені. Фактично межі ніколи не встановлювались, земельним ділянкам не присвоєно кадастрового номеру, щодо них не внесені відомості до Державного земельного кадастру, а тому в розумінні ст. 791 ЗК України вони на даний час не сформовані. Крім того, позивачкою не заперечувалось самовільне встановлення огорожі, тому він не мав надавати докази в обґрунтування своїх зустрічних позовних вимог відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України.

Відзивів на апеляційні скарги не надано. Відповідно до ч. 3 ст. 360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Представники Лебединської сільської ради, виконкому Лебединської сільської ради та Четвертої маріупольської державної нотаріальної контори в судове засідання апеляційного суду не з`явилися, про час і місце розгляду справи були повідомлені судовими повістками та просили розглянути скарги за їх відсутності, тому суд відповідно до положень ст. 372 ЦПК України розглянув справу без їх участі.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивачки ОСОБА_1 та її представника адвоката Гуртового М. Б., які просили свою скаргу задовольнити, пояснення представника відповідача адвоката Харитонову Г. Л., яка просила задовольнити скаргу ОСОБА_2 , перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги необхідно скасувати, а рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні позову за безпідставністю з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені у постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини справи, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, які правовідносини випливають із встановлених обставин, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин та інші.

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права (ст. 376 ЦПК України).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з обґрунтованості позовних вимог, але дійшов висновку, що позивачкою був пропущений строк позовної давності для звернення до суду.

Відмовляючи ОСОБА_2 у задоволенні його зустрічних позовних вимог, суд виходив з того, що відповідачем не надані належні та допустимі докази того, що самовільно встановлена позивачкою дерев`яна огорожа існує, що вона встановлена самовільно, і що її встановлення порушує будівельні норми та правила.

Проте повністю з такими висновками суду погодитися не можна.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до свідоцтва про право власності на домоволодіння від 20 жовтня 1989 року № 110, виданим виконкомом Новоазовської районної ради народних депутатів, та свідоцтва про право на спадщину за законом виданим Волноваською державною нотаріальною конторою від 23 січня 2019 року, позивачка ОСОБА_1 є власником домоволодінь АДРЕСА_3 на земельній ділянці площею 0,19 га (а.с. 16, 29).

Відповідач ОСОБА_2 є власником сусіднього домоволодіння АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 13 вересня 2010 року Четвертою маріупольською державною нотаріальною конторою. Спадкове майно належало його батьку ОСОБА_4 , померлому ІНФОРМАЦІЯ_2 , на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 20 лютого 1990 року за № 132 та висновку БТІ Новоазовського району Донецької області виконкомом Новоазовської районної ради народних депутатів про реєстрацію домоволодіння від 20 лютого 1990 року.

Статтею 152 ЗК України визначено, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів.

Верховний Суд України у постанові від 03 вересня 2014 року у справі № 6-84цс14 виклав правову позицію, що правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

З матеріалів справи та пояснень позивачки і її представника в судовому засіданні апеляційного суду вбачається, що вона до уповноважених органів з метою оформлення свого права користування земельною ділянкою не зверталась, їй не було відмовлено у наданні дозволу на розробку відповідного проекту землеустрою чи про передачу указаної ділянки у користування або власність. Відтак не можна погодитися з висновком суду першої інстанції про те, що відповідач порушує, не визнає чи оспорює права позивачки на користування земельною ділянкою під її домоволодінням, які підлягають захисту в судовому порядку.

Повноваження органів державної влади щодо надання земельної ділянки державної чи комунальної власності у користування є дискреційними, а тому суд не може втручатися до таких повноважень і не може підміняти відповідний орган, уповноважений на виконання вказаних функцій.

Крім того, за частиною дев`ятою, десятою статті 79-1 ЗК України земельна ділянка може бути об`єктом цивільних прав виключно з моменту її формування та державної реєстрації права власності на неї. Державна реєстрація речових прав на земельні ділянки здійснюється після державної реєстрації земельних ділянок у Державному земельному кадастрі.

Відповідно до частини першої статті 26 Закону України від 22 травня 2003 року № 858-IV «Про землеустрій» розробниками документації із землеустрою є, зокрема, юридичні особи, що володіють необхідним технічним і технологічним забезпеченням та у складі яких працює за основним місцем роботи не менше двох сертифікованих інженерів-землевпорядників, які є відповідальними за якість робіт із землеустрою.

Встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється на основі технічної документації із землеустрою, якою визначається місцеположення поворотних точок меж земельної ділянки в натурі (на місцевості).

Документація із землеустрою щодо встановлення меж житлової та громадської забудови розробляється у складі генерального плану населеного пункту, проектів розподілу територій і є основою для встановлення меж земельних ділянок в натурі (на місцевості).

Механізм встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками визначено Інструкцією про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками, затвердженої наказом Державного комітету України із земельних ресурсів від 18 травня 2010 року № 376, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 16 червня 2010 року за № 391/17686.

Відповідно до норм ЗК України, ЦК України, Закону України «Про Державний земельний кадастр» та Закону України «Про землеустрій» встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється на основі технічної документації із землеустрою, якою визначається місцеположення поворотних точок меж земельної ділянки, а також земельна ділянка може бути об`єктом цивільних прав виключно з моменту її формування (крім випадків суборенди, сервітуту щодо частин земельних ділянок) та державної реєстрації права власності на неї.

Державна реєстрація речових прав на земельні ділянки здійснюється після державної реєстрації земельних ділянок у Державному земельному кадастрі. Встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) сформованої земельної ділянки до її державної реєстрації здійснюється за документацією із землеустрою, яка стала підставою для її формування.

Оскільки державна реєстрація земельних ділянок сторін не проводилася, підстави для зобов`язання Лебединської сільської Ради відновити межові знаки цих земельних ділянок, також відсутні, а отже позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають.

Відповідно до ч. 3 ст. 158 ЗК України органи місцевого самоврядування вирішують земельні спори у межах населених пунктів щодо меж земельних ділянок, що перебувають у власності і користуванні громадян, та додержання громадянами правил добросусідства, а також спори щодо розмежування меж районів у містах.

Порядок розгляду земельних спорів органами місцевого самоврядування та центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин передбачений статтею 159 ЗК України.

Враховуючи наведене, а також те, що державна реєстрація земельної ділянки позивачки не проводилася, апеляційний суд вважає, що Лебединська сільська Рада від 19 серпня 2016 року вирішуючи земельний спір сторін діяла у межах своїх повноважень та у спосіб встановлений законом. з підстав неналежної вмотивованості чи невідповідності нормам законодавства зазначене рішення ради позивачкою не оскаржувалося.

Крім того, у такий самий спосіб був вирішений земельний спір сторін 15 березня 2001 року, коли погоджувальною комісією сільської ради були встановлені розміри їх ділянок (том 1 а.с. 10).

Оскільки позивачка не надала правовстановлюючих документів на підтвердження володіння чи користування своєю земельною ділянкою не можна вважати, що спірний дублікат свідоцтва про право власності, виданий на ім`я ОСОБА_2 , порушує її права чи законні інтереси, зокрема, щодо права користування земельною ділянкою, а відтак позовні вимоги в цій частині також задоволенню не підлягають.

Також не можна погодитися і з висновком суду щодо визнання прибудови (літ. А1) до будинку відповідача самочинним будівництвом, оскільки будинок за земельній ділянці із прибудовами розглядається як садиба (ст. 381 ЦК України), тобто відповідно до статті 186 ЦК України будинок є головною річчю, а прибудова (гараж, літня кухня) приналежністю.

Зокрема, ВС у своїй постанові від 18 квітня 2019 року в справі № 306/2140/17 підкреслив, що не може бути застосовано правила статті 376 ЦК України при вирішенні справ за позовами:

- про визнання права власності на самочинно переобладнані квартири в багатоквартирних будинках різних житлових фондів, оскільки такі правовідносини врегульовано іншими нормами законодавства, зокрема статтею 383 ЦК та відповідними нормами Житлового кодексу України щодо власників квартир;

- про визнання права власності на самочинно збудовані тимчасові споруди;

- про визнання права власності на самочинно збудовані приналежності до основної речі (ганок, веранда, мансарда тощо).

З матеріалів справи вбачається, що 20 лютого 1990 року ОСОБА_4 видано свідоцтво № НОМЕР_1 про право власності на домоволодіння АДРЕСА_1 яке складається з житлового будинку та житлової прибудови (том 1 а.с. 98-99).

Крім того, згідно технічному паспорту на житловий будинок відповідача складеного станом на 06 квітня 1989 року житловий будинок (літ. А) був збудований у 1953 році, а спірна житлова прибудова (літ. А1-1) у 1974 році, тобто до видачі померлому батькові відповідача свідоцтва про право власності, а відтак також не можуть вважатися самочинним будівництвом, як і вигрібна яма та тимчасова споруда сарай для птиці.

Отже, застосування судом першої інстанції ст. 376 ЦК України є помилковим.

Враховуючи наведене, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції помилково відмовив у задоволенні позовних вимог позивачки в зв`язку із пропуском строку звернення до суду, оскільки її позовні вимоги не підлягають задоволенню в зв`язку з безпідставністю, а відтак рішення суду в цій частині необхідно скасувати та ухвалити нове про відмову в задоволенні позову.

Згідно із ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Звертаючись до суду із зустрічним позовом, відповідач ОСОБА_4 посилався на те, що позивачка самовільно встановила дерев`яну огорожу впритул до стіни його будинку, проте належних та допустимих доказів порушення своїх прав землекористувача суду не надав, а відтак суд першої інстанції обґрунтовано відмовив йому у задоволенні зустрічних позовних вимог.

Враховуючи наведене, апеляційний суд вважає, що апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 необхідно задовольнити частково.

Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 задоволено частково, та фактично відмовлено у задоволені їх позовних вимог, підстав для розподілу судових витрат судом апеляційної інстанції немає.

Керуючись ст. 374, 367, 376, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Волноваського районного суду Донецької області від 27 травня 2021 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 скасувати.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Лебединської сільської ради та виконкому Лебединської сільської ради про усунення перешкод у користуванні будинками і земельними ділянками у зв`язку з самочинним будівництвом, визнання будівництва самочинним, визнання недійсним дублікату свідоцтва про право на нерухоме майно та свідоцтва про право на спадщину за законом, про звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки, про визнання недійсним рішення органу місцевого самоврядування відмовити.

В решті рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 29 листопада 2020 року.

Судді В. М. Барков

С. А. Зайцева

Є. Є. Мальцева