Дата документу 26.01.2021 Справа № 318/2333/19
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 318/2333/19
Провадження №22-ц/807/393/21
Головуючий в 1-й інстанції Васильченко В.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 січня 2021 року місто Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого, судді-доповідачаКухаря С. В.,
суддів:Крилової О.В., Полякова О.З.,
секретарБєлова А. В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 в особі представника адвоката Штабовенко Дениса Всеволодовича на рішення Кам`янсько-Дніпровського районного суду Запорізької області від 21 жовтня 2020 року, ухвалене у м. Кам`янка-Дніпровська (повний текст рішення складено 24 жовтня 2020 року) у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю та визнання права власності на частку спільної сумісної власності,-

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до відповідача ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю, визнання права власності на частку спільної сумісної власності. В обґрунтування позовних вимог зазначала, що з 2013 року вона та ОСОБА_3 , проживали однією сім`єю по дату його фактичної смерті. Після смерті ОСОБА_3 відкрилась спадщина, до складу якої входять грошові кошти розміщені у АТ «ОЩАДБАНК» у сумі 100 000, 00 грн. на рахунку № НОМЕР_1 відповідно до договору № 36000007 від 12.01.2017 року. Позивачу було відомо, що ОСОБА_3 мав сина ОСОБА_2 відповідача по справі, який є спадкоємцем першої черги після смерті батька, а тому претендує на отримання депозитного рахунку відкритого на ім`я його батька як спадкоємець першої черги. Позивач вважає, що депозитний рахунок було відкрито під час проживання однією сім`єю з померлим ОСОБА_3 на їх спільні грошові заощадження, а тому депозитний рахунок підлягає поділу в порядку поділу спільної сумісної власності та за позивачем має бути визнано права власності на 1/2 частку.

Рішенням Кам`янсько-Дніпровського районного суду Запорізької області від 21 жовтня 2020 року, позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю та визнання права власності на частку спільної сумісної власності залишено без задоволення.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 в особі представника адвоката Штабовенко Дениса Всеволодовича подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити вимоги позову.

Узагальненими доводами апеляційної скарги є те, що судом першої інстанції в неповному обсязі досліджено всі докази надані позивачем, не допитано свідків, які б могли підтвердити обставини викладені у позові, безпідставно відмовлено у задоволені заявлених вимог з посиланням на ту обставину, що грошова допомога отримана спадкодавцем є його особистою власністю.

Відповідно до відзиву на апеляційну скаргу ОСОБА_2 в особі представника адвоката Курлапової С.В., зазначає, що під час розгляду справи судом першої інстанції надано належну правову оцінку правовідносинам, що склалися між сторонами у справі, з`ясовано їх правову природу та як наслідок винесено обґрунтоване та законне рішення, а доводи апеляційної скарги є безпідставними та необґрунтованими. В зв`язку з наведеним, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

За вимогами п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_3 є батьком ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Даний факт підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 .

Відповідно до довідки № 100 /с від 22.01.2020 року померлий ОСОБА_3 , особа з інвалідністю ІІІ групи внаслідок контузії, захворювання, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби в країнах, де велись бойові дії.

26.12.2016 року Запорізьким обласним військовим комісаріатом померлому ОСОБА_3 була перерахована одноразова грошова допомога, яка передбачена статтею 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2013 № 975 в сумі 182700 грн. 00 коп. на банківські реквізити, що були вказані у відповідній довідці наданій заявником ОСОБА_3

ІНФОРМАЦІЯ_2 померлий ОСОБА_3 розмістив на депозитний рахунок у АТ «ОЩАДБАНК» грошові кошти у сумі 100 000,00 грн. на рахунку № НОМЕР_1 відповідно до договору № 36000007від 12.01.2017 року.

ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_3 помер, про що Запорізьким міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області зроблений відповідний актовий запис № 2651. Даний факт підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_3 .

14.08.2019 року ОСОБА_2 звернувся до приватного нотаріуса Запорізького нотаріального округу з заявою про прийняття спадщини за законом після смерті ОСОБА_3 . Приватним нотаріусом була заведена спадкова справа №75/2019, що підтверджується Витягом про реєстрацію в Єдиному реєстрі спадкової справи від 14.08.2019 р.

Предметом спору є грошові кошти, розміщені померлим ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_3 на депозитному рахунку № НОМЕР_1 в АТ «ОщадБанк» та відсотків по ним.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено факт проживання однією сім`єю із ОСОБА_3 без реєстрації шлюбу у період з 2013 року по день смерті ОСОБА_3 17.04.2019 року і відповідно відсутні правові підстави для задоволення інших позовних вимог, які є похідними, таких як: визнання права власності на 1/2 частку грошових коштів на депозитному рахунку № НОМЕР_1 у АТ «ОЩАДБАНК» у сумі 100 000,00 грн. відповідно до договору № 36000007від 12.01.2017 року.

З вказаними висновками суду першої інстанції погоджується і колегія суддів апеляційного суду.

Згідно з частинами першою та другою статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя.

Відповідно до частини першої статті 36 цього Кодексу шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

Разом з тим, згідно із статтею 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Тобто при застосуванні статті 74 СК України слід виходити з того, що указана норма поширюється на випадки, коли чоловік і жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі та між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

Крім того, для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі статті 74 СК України, суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно.

Належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є, зокрема, докази: спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами подружніх взаємних прав та обов`язків, інших доказів, які вказують на наявність встановлених між сторонами відносин, притаманних подружжю.

Згідно з частинами першою та другою статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

У статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами факту її спільного проживання з ОСОБА_3 однією сім`єю без реєстрації шлюбу, а тому відсутні підстави, передбачені статтею 74 СК України, вважати, що позивач має право на визнання за нею права власності на частину грошових коштів, які входять до складу спадщини після смерті ОСОБА_3 .

Надані позивачем копії квитанцій про сплату комунальних послуг не є тими доказами, які б підтверджували факт ведення спільного господарства, оскільки платником за вказаними квитанціями зазначений ОСОБА_3 .

Дані викладені в акті підтвердження фактичного проживання, щодо проживання ОСОБА_3 за адресою АДРЕСА_1 з 2013 року про день смерті, спростовуються даними зазначеними у договорі на вклад від 12 січня 2017 року, в якому у розділі реквізити, місцем реєстрації та фактичним місцем проживання ОСОБА_3 зазначено адресу АДРЕСА_2 .

Також надані ОСОБА_4 фотокартки, як вірно зазначив суд першої інстанції, не доводять факту спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільного бюджету у позивачки з ОСОБА_3 , а свідчать лише про їх знайомство, про спільне коло знайомих і проведення разом вільного часу. Не допит судом свідків, про допит яких в суді першої інстанції позивач не заявляла, не може бути підставою для скасування рішення суду.

Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення, а тому не є суттєвими і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

З урахування наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 379, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд у складі колегії суддів,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника адвоката Штабовенко Дениса Всеволодовича залишити без задоволення, а рішення Кам`янсько-Дніпровського районного суду Запорізької області від 21 жовтня 2020 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повна постанова складена 28 січня 2021 року.

Судді: С. В. Кухар

О.В. Крилова

О.З. Поляков