Справа № 463/3886/19 Головуючий у 1 інстанції: Головатий Р.Я.
Провадження № 22-ц/811/1443/21 Доповідач в 2-й інстанції: Ванівський О. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 серпня 2021 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Ванівського О.М.

суддів:Цяцяка Р.П., Шеремети Н.О.,

при секретарі: Івасюті М.В.,

за участі: представника Львівської міської ради, Виконавчого комітету Львівської міської ради Павлової З.П., представника Управління комунальної власності департаменту економічного розвитку Львівської міської ради Мотова Є.Г., представника Управління державної реєстрації юридичного департаменту Львівської міської ради Паращич В.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 на рішення Личаківського районного суду м. Львова від 02 березня 2021 року у справі за позовом Львівської міської ради до ОСОБА_1 , третя особа на стороні позивача: Управління комунальної власності Департаменту економічного розвитку Львівської міської ради, третя особа на стороні відповідача: Василюк Володимир Михайлович - Приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Львівської області, про витребування майна з чужого незаконного володіння, зобов`язання до вчинення дій, скасування державної реєстрації права приватної власності; зустрічним позовом ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Львівської міської ради, Львівської міської ради, третя особа, на стороні відповідачів за зустрічним позовом: Управління державної реєстрації юридичного департаменту Львівської міської ради, про визнання незаконним та скасування рішення, скасування державної реєстрації права власності,-

ВСТАНОВИВ:

В травні 2019 року ЛМР звернулася в суд із позовною заявою до відповідача про витребування з чужого незаконного володіння ОСОБА_1 нежитлове приміщення цокольного поверху під інд.5-1, 5-2 загальною площею 18.6 кв.м на АДРЕСА_1 та зобов`язання повернути вказане майно за актом приймання-передачі територіальній громаді м.Львова в особі Львівської міської ради; скасування рішення приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Василюка Володимира Михайловича (індексний номер: 28230018 від 11.02.2016) про державну реєстрацію права власності ОСОБА_1 на об`єкт нерухомого майна на АДРЕСА_1 , із закриттям розділу державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

В обґрунтування позовних вимог Львівська міська рада зазначала, що первинна реєстрація права власності на будинок в цілому за адресою: АДРЕСА_1 була здійснена 04.07.2008 за територіальною громадою м. Львова в особі Львівської міської ради, на підставі рішення Червоноармійського райвиконкому № 176 від 10.03.1987.

Львівська міська рада є власником нежитлових приміщень цокольного поверху під інд. 5-1, 5-2 загальною площею 18,6 кв.м. на АДРЕСА_1 згідно з рішенням Виконкому Львівської міської ради №303 від 13.04.2017 та листа Регіонального відділення фонду державного майна України по Львівській області, про що було внесено запис до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 19.04.2017.

09 лютого 2016 року право власності на квартиру приватним нотаріусом було зареєстровано за ОСОБА_3 на підставі дублікату свідоцтва про право власності на квартиру № НОМЕР_1 від 08.02.2016, виданого відділом приватизації державного житлового фонду Галицького району Львівської міської ради, а через два дні вказану квартиру було продано ОСОБА_1 на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу квартири №1143 від 11.02.2016.

З інформації, яка міститься в державному реєстрі прав на нерухоме майно, предметом договору купівлі-продажу була квартира АДРЕСА_2 (загальною площею 18,9 кв.м, житлова площа якої складає 13,4 кв.м.; квартира складається з однієї житлової кімнати; нежитлові приміщення під літ. 5-1/7,0 кв.м, 5-2/11,6 кв.м, 5-3/0,8 кв.м).

Тобто було здійснено подвійну реєстрацію на одні й ті ж приміщення цокольного поверху під літ. 5-1/7,0 кв.м, 5-2/11,6 кв.м, 5-3/0,8 кв.м, які є власністю територіальної громади м. Львова в особі Львівської міської ради.

Приміщення знаходиться в житловому будинку, ізольоване, що підтверджується інформацією з технічного паспорту виготовленого ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» №786 від 18.07.2008.

Нежитлові приміщення цокольного поверху під інд. 5-1, 5-2 загальною площею 18,6 кв.м, згідно з відомостями бази даних нарахування орендних платежів, управлінням комунальної власності надавались в оренду ЛКП «Господар» (згідно з договором оренди нерухомого майна № Л-10892-17 від 29.12.2017).

Оскільки рішення про відчуження комунального майна площею 18,6 кв.м. на АДРЕСА_1 , Львівська міська рада не приймала, таке вибуло з комунальної власності неправомірно і поза волею власника майна, що на думку позивача є підставою, відповідно до статей 387, 388 ЦК України, для витребування майна у набувача, у зв`язку з чим підставною є заявлення позовної вимоги про витребування майна з володіння ОСОБА_1 на користь територіальної громади м. Львова в особі Львівської міської ради.

Крім цього, вважає, що також є підстави для скасування державної реєстрації права приватної власності ОСОБА_1 на об`єкт нерухомого майна: нежитлове приміщення цокольного поверху під інд.5-1, 5-2, загальною площею 18.6 кв.м на АДРЕСА_1 з припиненням права власності ОСОБА_1 на об`єкт нерухомого майна: нежитлове приміщення цокольного поверху під інд.5-1, 5-2, загальною площею 18.6 кв.м на АДРЕСА_1 , а тому просила позов задовольнити.

В жовтні 2019 року через канцелярію суду представник відповідача ОСОБА_1 ОСОБА_2 подав зустрічну позовну заяву ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Львівської міської ради, Львівської міської ради, третя особа, на стороні відповідачів за зустрічним позовом: Управління державної реєстрації юридичного департаменту Львівської міської ради, про визнання незаконним та скасування рішення Виконавчого комітету Львівської міської ради «Про реєстрацію права комунальної власності на нежитлові приміщення, які належать до комунальної власності територіальної громади м.Львова» №303 від 13.04.2017 в частині визначення об`єктом права комунальної власності територіальної громади міста Львів та проведення державної реєстрації права комунальної власності територіальної громади м.Львова в особі Львівської міської ради на нежитлові приміщення цокольного поверху 5-1, 5-2 загальною площею 18,6 кв. м, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 ; скасування запису про право власності Територіальної громади міста Львів в особі Львівської міської ради в частині об`єкта нерухомого майна за реєстраційним номером 101, внесеного 19.04.2017 до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно щодо об`єкта нерухомого майна.

ОСОБА_1 зустрічну позовну заяву обґрунтовувала тим, що їй належить на праві приватної власності квартира АДРЕСА_3 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01), підставою виникнення якого державним реєстратором зазначено договір купівлі-продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусам Львівського міського нотаріального округу Василюком В.М. та зареєстрований у реєстрі за №1143 від 11.02.2016, а підставою для внесення запису про право власності слугувало рішення нотаріуса про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер 28230018 від 13.02.2016.

Загальна площа квартири становить 18,9 кв.м, у тому числі житлова 13,4 кв.м.

16 березня 2016 року державним реєстратором Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у Львівській області Тузяком П.Т. проведено державну реєстрацію змін щодо вищевказаної квартири (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01), а саме: в опис включено нежитлові приміщення під літ. 5-1 площею 7,0 кв. м, 5-2 площею 11,6 кв. м., 5-3 площею 0,8 кв. м., що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Підставою для реєстрації змін зазначено рішення про внесення змін до запису індексний номер: 28756800 від 16.03.2016 року, прийняте державним реєстратором.

Отже ОСОБА_1 на праві приватної власності належить квартира, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 18,9 кв. м., у тому числі житлова - 13,4 кв. м., до складу квартири відносяться нежитлові приміщення під літ. 5-1 площею 7,0 кв. м, 5-2 площею 11,6 кв. м., 5-3 площею 0,8 кв. м., а тому вона набула всі повноваження власника, визначені в ч. 1 ст. 317 ЦК України, зокрема набула право володіння, так як за нею зареєстровано право власності на спірне майно, про що є належні та допустимі докази у матеріалах даної справи.

В той же час, як стало відомо ОСОБА_1 із позовної заяви ЛМР рішенням Виконавчого комітету Львівської міської ради «Про реєстрацію права комунальної власності на нежитлові приміщення, які належать до комунальної власності територіальної громади м. Львова» № 303 від 13.04.2017 року вирішено зареєструвати територіальній громаді м. Львова в особі Львівської міської ради право комунальної власності на нежитлові приміщення, які належать до комунальної власності територіальної громади м. Львова, є ізольованими, не належать до житлового фонду, не перебувають у загальному користуванні мешканців будинку та не є допоміжними згідно з переліком, а зокрема на: нежитлові приміщення цокольного поверху 5-1, 5-2 загальною площею 18,6 кв. м, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 .

Також з тексту позову Львівської міської ради ОСОБА_1 дізналася про те, що 19 квітня 2017 року державним реєстратором Управління державної реєстрації юридичного департаменту Львівської міської ради Хміляр Х.А. проведено державну реєстрацію права комунальної власності за Львівською міською радою на приміщення цокольного поверху під інд.5-1, 5-2 загальною площею 18,6 кв. м, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 . Підставою виникнення права власності вказано: рішення Виконавчого комітету Львівської міської ради «Про реєстрацію права комунальної власності на нежитлові приміщення, які належать до комунальної власності територіальної громади м. Львова» № 303 від 13.04.2017 року та лист Регіонального відділення Фонду державного майна України по Львівській області №03-13-06171 від 26.09.2016.

З урахуванням наведеного вважає, що Львівська міська рада незаконно заволоділа приміщеннями цокольного поверху 5-1, 5-2 загальною площею 18,6 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та включені до складу квартири АДРЕСА_2 , яка належить ОСОБА_1 на праві приватної власності.

Квартира АДРЕСА_3 приватизована згідно із Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду», а спірні приміщення цокольного поверху мають окремий вхід, у них відсутні будь-які комунікаційні мережі, такі призначені для задоволення потреб власників квартир у багатоповерховому будинку, мають статус допоміжних, що підтверджується також технічним паспортом від 15.03.2016, складеним ФОП ОСОБА_4 , та з урахуванням домовленостей власників квартир будинку приміщеннями підвалу користуються власники квартир, під якими це приміщення підвалу розташоване. ОСОБА_1 провела ремонт у вказаних приміщеннях, зробила їх поліпшення.

Оскільки з моменту приватизації квартир, усі власники квартир у житловому будинку АДРЕСА_1 в силу Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» стали співвласниками всіх допоміжних приміщень вказаного житлового будинку, до яких належать і спірні приміщення підвалу, які в розумінні Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», Закону України «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку» та Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» є саме допоміжними приміщеннями, наявність як договору оренди спірного приміщення, укладеного між ЛМР та ЛКП «Господар», так і рішення ЛМР, яке посвідчує право власності на спірне приміщення, лист Регіонального відділення Фонду державного майна України по Львівській області №03-13-06171 від 26.09.2016 не змінюють правового статусу вказаних спірних приміщень, а тому вважає, що є підстави для визнання незаконним та скасування рішення Виконавчого комітету Львівської міської ради «Про реєстрацію права комунальної власності на нежитлові приміщення, які належать до комунальної власності територіальної громади м.Львова» №303 від 13.04.2017 в частині визначення об`єктом права комунальної власності територіальної громади міста Львів та проведення державної реєстрації права комунальної власності територіальної громади м.Львова в особі Львівської міської ради на нежитлові приміщення цокольного поверху 5-1, 5-2 загальною площею 18,6 кв. м, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , та відповідно і скасування запису про право власності Територіальної громади міста Львів в особі Львівської міської ради в частині об`єкта нерухомого майна за реєстраційним номером 101, внесеного 19.04.2017 до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно щодо об`єкта нерухомого майна.

Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 02 березня 2021 року позов Львівської міської ради до ОСОБА_1 , третя особа на стороні позивача: Управління комунальної власності Департаменту економічного розвитку Львівської міської ради, третя особа на стороні відповідача: Василюк Володимир Михайлович - Приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Львівської області, про витребування майна з чужого незаконного володіння, зобов`язання до вчинення дій, скасування державної реєстрації права приватної власності задоволено частково.

Витребувано з чужого незаконного володіння ОСОБА_1 нежитлове приміщення цокольного поверху під інд.5-1, 5-2, загальною площею 18.6 кв.м, на АДРЕСА_1 на користь територіальної громади м.Львова в особі Львівської міської ради.

Скасовано державну реєстрацію права приватної власності ОСОБА_1 на об`єкт нерухомого майна: нежитлове приміщення цокольного поверху під інд.5-1, 5-2, загальною площею 18.6 кв.м на АДРЕСА_1 з припиненням права власності ОСОБА_1 на об`єкт нерухомого майна: нежитлове приміщення цокольного поверху під інд.5-1, 5-2, загальною площею 18.6 кв.м на АДРЕСА_1 .

В задоволенні решти позовних вимог Львівської міської ради відмовлено.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Львівської міської ради, Львівської міської ради, третя особа, на стороні відповідачів за зустрічним позовом: Управління державної реєстрації юридичного департаменту Львівської міської ради, про визнання незаконним та скасування рішення, скасування державної реєстрації права власності відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Львівської міської ради 3842 грн. судових витрат.

Рішення суду оскаржив представник ОСОБА_1 ОСОБА_2 , подавши апеляційну скаргу.

Вважає, що суд вирішуючи спір, не перевірив усіх доводів наведених у відзиві на позовну заяву та у зустрічному позові, а також у поясненнях, не надав належної правової оцінки поданим доказам, не сприяв всебічному й повному з`ясуванню дійсних обставин справи, допустив неповноту в з`ясуванні обставин справи та дійшов передчасного висновку про задоволення первісного позову та відмову в задоволенні зустрічного позову.

Вказує, що предметом позову є права на спірні підвальні приміщення під літ5-1, 5-2, 5-3 загальною площею 18,6 кв.м., що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 .

Позивачем за первісним позовом не доведено, що у нього виникло право на звернення із зазначеним позовом відповідно до змісту повноважень, визначених Законом України «Про місцеве самоврядування в Україні». ЛМР не довела, яке саме належне їй право порушене.

Вважає висновок суду, що спірне ізольоване нежитлове приміщення в багатоквартирному будинку не є допоміжним, не належить до житлового фонду і є самостійним об`єктом нерухомого майна є передчасним.

Зазначає, що спірні приміщення призначені виключно для задоволення побутових потреб мешканців, в цих приміщеннях відсутні будь-які комунальні мережі та наявний окремий вхід. Листом ЛКП «Господар» від 06 квітня 2017 року підтверджуються обставини щодо віднесення спірних приміщень до допоміжних, а також використання вказаних приміщень мешканцями будинку для господарських потреб. Окрім того, з технічного паспорту від 15.03.2016 року, складеного ФОП ОСОБА_4 вбачається, що вказані спірні приміщення віднесено до підвалу, тобто до допоміжних приміщень.

Вказує, що судових експертиз на предмет з`ясування чи спірні нежитлові приміщення не відносяться до допоміжних приміщень багатоквартирного будинку й не призначені для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування мешканців будинку у справі проведено не було. Суд першої інстанції безпідставно відмовив у призначенні експертизи, що є порушенням принципів рівності, змагальності сторін, порушенням права на справедливий судовий розгляд.

Просить скасувати рішення Личаківського районного суду м. Львова від 02 березня 2021 року та ухвалити нове рішення, яким у позові Львівської міської ради відмовити повністю, зустрічний позов ОСОБА_1 задовольнити повністю.

26 липня 2021 року представник Львівської міської ради та Виконавчого комітету ЛМР Павлова З.П. подала відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 . Не погоджується з твердженням апелянта, що Львівська міська рада немає правових підстав для звернення до суду з вимогами ст. 387, 388 ЦК України про захист права власності шляхом витребування свого майна від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Вказує, що первинна реєстрація права власності на будинок в цілому за адресою АДРЕСА_1 була здійснена 04.07.2008 року за територіальною громадою м.Львова в особі Львівської міської ради, на підставі рішення Червоноармійського райвиконкому №176 від 10 березня 1987 року. Оскільки будинок в цілому перебував в комунальній власності, то і всі нежитлові приміщення в ньому, які не приватизовані та не відчужені у приватну чи державну власність на підставі правочинів, залишаються у комунальній власності. Просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_1 , а рішення Личаківського районного суду м.Львова від 02 березня 2021 року залишити без змін.

12 липня 2021 року від третьої особи Приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Львівської області Василюк Володимира Михайловича надійшла заява про розгляд справи за його відсутності.

09 серпня 2021 року представник ОСОБА_1 ОСОБА_2 надіслав клопотання про відкладення розгляду справи на іншу дату у зв`язку з перебуванням у відпустці, проте ніяких підтверджуючих документів до клопотання не було додано, тому колегія суддів вважає, що клопотання не підлягає до задоволення.

Дана справа перебуває в провадженні суду апеляційної інстанції з квітня 2021 року і у всіх учасників справи було достатньо часу для наведення своїх доводів у поданому до суду позові, запереченні на позов, письмових поясненнях, апеляційних скаргах та відзиві на скаргу тощо.

За вищенаведених обставин, колегія суддів вважає можливим здійснити апеляційний розгляд справи за відсутності ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_2 на підставі наявних у справі даних та доказів.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення представника Львівської міської ради, Виконавчого комітету Львівської міської ради Павлової З.П., представника Управління комунальної власності департаменту економічного розвитку Львівської міської ради Мотова Є.Г., представника Управління державної реєстрації юридичного департаменту Львівської міської ради Паращич В.П. на заперечення доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що така не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам.

Згідно з вимогами ч.1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення;8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Задовольняючи частково позовні вимоги Львівської міської ради, суд першої інстанції встановив, що ОСОБА_1 без відповідної правової підстави заволоділа приміщеннями цокольного поверху під інд.5-1, 5-2, загальною площею 18.6 кв.м, на АДРЕСА_1 , які належать на праві власності територіальній громаді м.Львова в особі Львівської міської ради, а тому Львівська міська рада обґрунтовано заявила позовні вимоги про витребування такого майна з чужого незаконного володіння ОСОБА_1 та скасування державної реєстрації права приватної власності ОСОБА_1 на це майно із припиненням права власності, а тому суд прийшов до висновку, що позовні вимоги в цій частині підлягають до задоволення.

Разом з тим, суд не вбачав підстав для задоволення позовних вимог Львівської міської ради в частині покладення на ОСОБА_1 обов`язку повернути вказане майно саме за актом приймання-передачі територіальній громаді м.Львова в особі Львівської міської ради, оскільки такі вимоги Львівською міською радою жодним чином не обґрунтовані, а з урахуванням того, що ОСОБА_1 заволоділа вищевказаним майном без відповідної правової підстави, державна реєстрація права приватної власності ОСОБА_1 на це майно скасована, а тому остання не уповноважена правом підписувати акт приймання-передачі щодо вказаного майна.

Враховуючи вищенаведене, а також те, що задоволення первісного позову виключає задоволення зустрічного, суд прийшов до висновку, що немає підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду з огляду на наступне.

Встановлено, що за ОСОБА_1 зареєстровано право власності на об`єкт нерухомого майна реєстраційний номер 01 квартиру АДРЕСА_3 , загальною площею 18,9 кв.м, житловою 13,4 кв.м, яка складається з однієї житлової кімнати, а також нежитлові приміщення під літ.5-1/7 кв.м, 5-2/11,6 кв.м, 5-3 0,8 кв.м. (т.1 а.с.11-12), що підтверджується інформаційною довідкою №160202524 від 20.03.2019 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна.

Право власності ОСОБА_1 на квартиру АДРЕСА_3 виникло на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Василюком В.М. та зареєстрованого у реєстрі за №1143 від 11.02.2016 (т.1 а.с.45-46), зі змісту якого вбачається, зокрема що ОСОБА_3 (продавець) передав, а ОСОБА_1 (покупець) прийняла у власність квартиру АДРЕСА_3 . Квартира складається з однієї житлової кімнати, житловою площею 13,4 кв.м., та кухні. Загальна площа квартири 18,9 кв.м. Ця квартира належить ОСОБА_3 на підставі Свідоцтва про право власності на квартиру АДРЕСА_4 , виданого Виконкомом Львівської міської Ради народних депутатів 18.09.1996, згідно з розпорядженням голови Ради, голови виконкому від 18.09.1996 №650, дублікат якого виданий Відділом приватизації державного житлового фонду Галицького району Департаменту економічної політики Управління комунальної власності Львівської міської ради 08.02.2016. Право власності продавця на квартиру підтверджується Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01.

Як вбачається з дубліката від 08.02.2016 свідоцтва про право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_5 , виданого Виконкомом Львівської міської Ради народних депутатів 18.09.1996 згідно з розпорядженням голови Ради, голови виконкому №650 (т.1 а.с.109), приміщення квартири становить 18,9 кв.м.

Така ж площа квартири за адресою: АДРЕСА_6 , та відсутність будь-яких відомостей про приналежність до неї будь-яких допоміжних приміщень, вказана і в Інформаційній довідці з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна №53201844, сформованій приватним нотаріусом Василюком В.М. 13.02.2016 під час державної реєстрації права приватної власності ОСОБА_1 на вказану квартиру, яке виникло на підставі вищевказаного договору купівлі-продажу від 11.02.2016, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01.

На підставі договору-купівлі продажу квартири від 11.02.2016 ОСОБА_1 набула право власності на квартиру АДРЕСА_3 , загальною площею 18,9 кв.м, у зв`язку з чим приватний нотаріус Василюк В.М. як державний реєстратор правомірно прийняв рішення про державну реєстрацію прав від 13.02.2019 №28230018 та здійснив реєстрацію переходу права власності на ОСОБА_1 .

Разом з тим, в подальшому 16.03.2016 державний реєстратор прав на нерухоме майно Тузяк П.Т., розглянувши заяву ОСОБА_1 , встановив, що зміни у площі ОНМ та, керуючись п.38 Порядку ведення Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26 жовтня 2011 р. № 1141, в редакції, чинній на час проведення реєстраційної дії, прийняв рішення №28756800 внести зміни до запису про нерухоме майно розділу Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, відкритого на об`єкт нерухомого майна з реєстраційним номером 01 (т.1 а.с.239).

До заяви про внесення змін ОСОБА_1 долучено технічний паспорт на приватизовану квартиру АДРЕСА_3 , який складено ФОП ОСОБА_4 станом на 11.03.2016, а також довідку ЛКП «Господар» від 26.03.2015 №1642, у якій зазначено, що нежитлові приміщення під літерою 5-1/7 кв.м, 5-2/11,6 кв.м, 5-3/08 кв.м, належать до квартири АДРЕСА_3 .

Як вбачається з копії реєстраційної справи №101 на нерухоме майно АДРЕСА_1 , нежитлове приміщення під інд.5-1, 5-2 (а.с.173-192), 04.07.2008 ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» видано витяг №19415849 як дублікат на реєстраційне посвідчення від 15.10.1987, яким посвідчено право комунальної власності територіальної громади м.Львова в особі Львівської міської ради, що виникло на підставі рішення Червоноармійського райвиконкому м.Львова №176 від 10.03.1987, на будинок за адресою: АДРЕСА_1 .

В технічному паспорті нежитлових приміщень на АДРЕСА_1 , виготовленому ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» станом на 18.07.2008 на замовлення Управління комунальної власності, зазначено, що на цокольному поверсі по АДРЕСА_1 розташовані нежитлові приміщення 5-1, площею 7 кв.м, та 5-2, площею 11,6 кв.м, всього: 18,6 кв.м., призначення приміщень службове.

Згідно з даними ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» станом на 18.07.2008 нежитлові приміщення 5-1, 5-2, загальною площею 18,6 кв.м розташовані на цокольному поверсі трьохповерхового житлового будинку по АДРЕСА_1 є ізольованими.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 зазначає, що спірні приміщення цокольного поверху призначені для задоволення потреб власників квартир у будинку та мають статус допоміжних, проте з таким твердженням колегія суддів не погоджується, виходячи з наступного.

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» допоміжні приміщення багатоквартирного будинку - приміщення, призначені для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування мешканців будинку (сходові клітини, вестибюлі, перехідні шлюзи, позаквартирні коридори, колясочні, кладові, сміттєкамери, горища, підвали, шахти й машинні відділення ліфтів, вентиляційні камери та інші технічні приміщення).

Такі висновки підтверджуються й у рішеннях Конституційного Суду України, а саме, у Рішенні від 02 березня 2004 року у справі № 4-рп/2004 за конституційним зверненням громадян про офіційне тлумачення положень пункту 2 статті 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» та за конституційним поданням 60 народних депутатів України про офіційне тлумачення положень статей 1, 10 цього Закону (справа про права співвласників на допоміжні приміщення багатоквартирних будинків), у якому зазначив, що, аналізуючи порушені у конституційному зверненні і конституційному поданні питання щодо права власників приватизованих і неприватизованих квартир багатоквартирних будинків та органів місцевого самоврядування і місцевих державних адміністрацій розпоряджатися допоміжними приміщеннями, а також конструктивними елементами таких будинків (фундамент, несучі стіни, міжповерхові перекриття, сходові марші і т.ін.), Конституційний Суд України виходить з правової характеристики спільного майна власників квартир, конкретизованої у Законі України «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку».

У Рішенні від 09 листопада 2011 року у справі № 14-рп/2011 за конституційним зверненням громадянина щодо офіційного тлумачення положень пункту 2 статті 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» Конституційний Суд України вказав, що за законодавством України допоміжне приміщення у дво- або багатоквартирному будинку, гуртожитку має своє функціональне призначення, яке полягає у забезпеченні експлуатації будинку та побутового обслуговування його мешканців. Під поняттям «мешканці» треба розуміти власників, співвласників, наймачів, орендарів окремих житлових і нежитлових приміщень будинку, які проживають у будинку і становлять визначене коло суб`єктів, які реалізують право спільної власності на окремий її об`єкт - допоміжні приміщення. Крім того, таке функціональне призначення‚ як обслуговування дво- або багатоквартирного будинку‚ має і прибудинкова територія навколо нього, визначена актом на право власності чи користування земельною ділянкою. З цього випливає, що допоміжне приміщення може бути розташоване і поза межами дво- або багатоквартирного будинку.

Разом з тим нежиле приміщення - це приміщення, яке належить до житлового комплексу, але не відноситься до житлового фонду і є самостійним об`єктом цивільно-правових відносин.

Для розмежування допоміжних приміщень багатоквартирного житлового будинку, які призначені для забезпечення його експлуатації та побутового обслуговування мешканців будинку і входять до житлового фонду, та нежилих приміщень, які призначені для торговельних, побутових та інших потреб непромислового характеру і є самостійним об`єктом цивільно-правових відносин, до житлового фонду не входять, слід виходити як з місця їхнього розташування, так і з загальної характеристики сукупності властивостей таких приміщень, зокрема способу і порядку їх використання. Аналогічна позиція висловлена в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10.06.2015р. у справі №6-8823св15.

З норм чинного законодавства та судової практики вбачається, що головним критерієм на основі якого конкретне приміщення відноситься до допоміжного приміщення чи нежитлового, є його цільове призначення і фактичне використання.

Як вбачається з копії реєстраційної справи №101 на нерухоме майно АДРЕСА_1 , нежитлове приміщення під інд.5-1, 5-2 (а.с.173-192), 04.07.2008 ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» видано витяг №19415849 як дублікат на реєстраційне посвідчення від 15.10.1987, яким посвідчено право комунальної власності територіальної громади м.Львова в особі Львівської міської ради, що виникло на підставі рішення Червоноармійського райвиконкому м.Львова №176 від 10.03.1987, на будинок за адресою: АДРЕСА_1 .

В технічному паспорті нежитлових приміщень на АДРЕСА_1 зазначено, що на цокольному поверсі по АДРЕСА_1 розташовані нежитлові приміщення 5-1, площею 7 кв.м, та 5-2, площею 11,6 кв.м, всього: 18,6 кв.м., призначення приміщень службове.

Суд першої інстанції правильно встановив, що вказані приміщення використовувалися як самостійний об`єкт нерухомості, передавалися в оренду ЛКП «Господар», обладнані окремим входом, у них відсутні будь-які комунікаційні мережі, тому не є допоміжними.

Окрім цього, з встановлених обставин вбачається, що спірні приміщення не використовуються і не використовувалися мешканцями багатоквартирного будинку для побутових потреб.

Відповідно до ст. 316 Цивільного кодексу України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.

Згідно ст.387 ЦК України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Частиною 1 ст.143 Конституції України передбачено, що територіальні громади села, селища, міста безпосередньо або через утворені ними органи місцевого самоврядування управляють майном, що є в комунальній власності.

Частиною 5 ст.16 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» визначено, що від імені та в інтересах територіальних громад права суб`єкта комунальної власності здійснюють відповідні ради.

Відповідно до ст.ст.317, 319 ЦК України, саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею.

Суд зазначає, що при вибутті майна поза волею власника право власності не набувається добросовісним набувачем, оскільки це майно може бути у нього витребуване. Право власності дійсного власника в такому випадку презюмується і не припиняється із втратою ним цього майна.

В Реєстрі прав власності на нерухоме майно зареєстроване право власності на весь житловий будинок, що підтверджується долученою до позовної заяви Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Реєстрація права комунальної власності проведена на підставі рішення Червоноармійського райвиконкому м.Львова від 10.03.1987 року №176.

З метою впровадження в дію приписів Закону України "Про власність", Кабінетом Міністрів України 05.11.1991 було прийнято постанову №311 "Про розмежування державного майна України між загальнодержавною (республіканською) власністю і власністю адміністративно-територіальних одиниць (комунальною власністю)", що заклало правові основи для розподілу майна, яке в радянський період було виключно державним, на державне та комунальне.

В названій постанові до переліку державного майна України, що передається до власності адміністративно-територіальних одиниць (комунальної власності), було передано, житловий та нежитловий фонд міської Ради народних депутатів, житлово- експлуатаційні, ремонтно-будівельні та інші організації, пов`язані з обслуговуванням ~а експлуатацією цього житлового фонду. У подальшому відбулося прийняття законодавчих актів, якими було врегульовано процедуру оплатного відчуження майна, що перебуває у загальнодержавній, республіканській (Республіки Крим) і комунальній власності, на користь фізичних та недержавних юридичних осіб (Закон України "Про приватизацію державного майна") та безоплатного (окрім продажу надлишків загальної площі) відчуження квартир (будинків) та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України (Закон України "Про приватизацію державного житлового фонду");

Будівля, частина приміщень у якій становлять предмет спору у цій справі є житловим будинком, а відтак зміна правового режиму приміщень у ньому можлива внаслідок приватизації житлових та нежитлових приміщень. У зв`язку з цим, житлові інежитлові, які не були відчужені на користь фізичних та/або юридичних осіб,належать до комунальної власності територіальної громади міста. При цьому,державна реєстрація права комунальної власності на об`єкти нерухомого майна дляпідтвердження правового титулу територіальної громади як власника певного об`єктунерухомості не вимагається. До аналогічного висновку дійшов Верховний Суд упостанові від 11.08.2020 справі № 461/1119/18 та від 12.04.2018 у справі№910/16133/16.

Отже, доводи апеляційної скарги є не обґрунтованими, не підлягають задоволенню та не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції порушено норми матеріального чи процесуального права під час розгляду даної справи, а тому оскаржуване рішення суду належить залишити без змін.

Відповідно до ст. 129 Конституції України основними засадами судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Відповідно до ч. 1. ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Личаківського районного суду м. Львова від 02 березня 2021 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повний текст постанови складено 25 серпня 2021 року.

Головуючий: Ванівський О.М.

Судді Цяцяк Р.П.

Шеремета Н.О.