Справа № 127/5819/20
Провадження № 22-ц/801/296/2021
Головуючий у суді 1-ї інстанції Антонюк В. В.
Доповідач:Шемета Т. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 лютого 2021 рокуСправа № 127/5819/20м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої судді Шемети Т. М. (суддя - доповідач),

суддів Ковальчука О. В., Панасюка О. С.,

секретар судового засідання Куленко О. В.

учасники справи:

позивачі (особи які подали апеляційну скаргу) ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

відповідач ОСОБА_3 ,

третя особа без самостійних вимог на стороні відповідача ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань № 4 цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , поданою їх представником адвокатом Мунтяном Євгеном Володимировичем, на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 02 листопада 2020 року, постановлене у складі судді Антонюка В. В. в м. Вінниці, повне судове рішення складено 10 листопада 2020 року,-

в с т а н о в и в:

В березні 2020 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_3 , третя особа без самостійних вимог на стороні відповідача ОСОБА_4 про визнання права власності та витребування майна, у якому ставили вимогу: визнати за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 право власності в порядку спадкування за законом на садовий будинок з прибудовою, господарськими будівлями та спорудами, що розташований по АДРЕСА_1 , в рівних частках. Витребувати у ОСОБА_3 на користь позивачів зазначене майно.

Обґрунтовуючи позов, зазначили що вони є спадкоємцями майна їх батька ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . Після смерті батька, вони звернулися до приватного нотаріуса Гайдейчук Г. В. із заявами про прийняття спадщини, на підставі чого було заведено спадкову справу №7/2011. Позивачі зазначають, що їх батько був одружений із ОСОБА_4 , шлюб із якою на момент його смерті, було розірвано. Інших спадкоємців майна померлого немає. Після смерті ОСОБА_5 залишився садовий будинок по АДРЕСА_1 (на даний час м. Вінниця), який будувався батьком разом із матір`ю позивачів у шлюбі.

Наприкінці 2017 року позивачам стало відомо про реєстрацію права власності на спірний будинок за третьою особою - ОСОБА_4 , яка здійснена на підставі Свідоцтва про право власності № НОМЕР_1 , виданого 21.07.2015 року, обгунтовуючи тим що у КП «Вінницьке обласне бюро технічної інвентаризації» було внесено зміни до року побудови будинку з 1994 на 1991 на підставі підробленої довідки № 9 ТОВ «Віньковецький цегельний завод», це призвело до заволодіння спірним будинком шляхом обману, через це позивачі звертались до правоохоронних органів, у зв`язку із цим до Єдиного реєстру досудових розслідувань внесено запис про кримінальне провадження №0001341, яке розглядається Вінницьким міським судом Вінницької області у справі №127/7317/17.

Через чотири дні після реєстрації права власності, ОСОБА_4 відчужила спірний будинок ОСОБА_3 , який і володіє спірним будинком на даний час, позивачі вказують, що ще до укладення ним договору купівлі-продажу спірного будинку попереджали про наявність спорів щодо цього будинку та земельної ділянки. Стверджують, що майно вибуло з володіння позивачів не з їхньої волі, без їх відома у протиправний спосіб, зважаючи на те, що вони є спадкоємцями спірного будинку.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 02 листопада 2020 року позовні вимоги залишено без задоволення.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачами не надано жодних доказів належності померлому ОСОБА_5 , станом на день його смерті, ІНФОРМАЦІЯ_1 , та зареєстрованого за ним у встановленому законодавством порядку права власності на спірний садовий будинок, натомість іншими доказами у справі підтверджується відсутність такого права, не надано також і доказів належності померлому будівельних матеріалів, з яких побудовано садовий будинок по АДРЕСА_1 , а отже, оскільки майно? яке позивачі вважають спадковим не було у власності їх батька ОСОБА_5 за життя, воно не може бути передано їм у спадок. Оскільки спірний будинок не належав ні позивачам, ні їхньому покійному батьку у минулому на праві власності, то і вимога про його витребування є безпідставною. Відтак, суд першої інстанції дійшов висновку про відмову у задоволенні позову через його безпідставність.

З таким рішенням не погодилися позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , діючи через свого представника адвоката Мунтяна Є. В., 22 грудня 2020 року подали апеляційну скаргу, у якій просять скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги.

Основні доводи апеляційної скарги аналогічні доводам позовної заяви, та зводяться до того що суд першої інстанції дав невірну оцінку доказам по справі: довідка, на підставі якої зареєстровано право власності на спірний будинок за ОСОБА_4 є підробленою, факт її підписання заперечує сам підписант, підпис в довідці виконаний не ОСОБА_6 , про це свідчить і висновок експерта № 94-П складений 31.03.2016 року, в рамках кримінального провадження. Третя особа не могла будувати спірний будинок ні у 1994 ні у 1991 роках, оскільки навіть не була знайома з ОСОБА_5 , який на той час проживав у шлюбі зі своєю дружиною. Використання підробленого документа призвело до незаконного оформлення права власності на спірний будинок. Зауважують, що 2011 році правовстановлюючі документи на будинок були відсутні, а в 2015 році третя особа на підставі незаконно отриманих документів, оформила право власності на будинок за собою та продала його відповідачу тоді як повинна була оформити право власності на будинок за померлим ОСОБА_5 , який його побудував, що є ключовим у даній справі, та позивачі, які є єдиними спадкоємцями майна померлого, успадкували б право власності на будинок в рівних частках.

Відповідач ОСОБА_3 , діючи через свого представника адвоката Лавренчука А. С., подав відзив на апеляційну скаргу. Мотивуючи тим, що позивачі не могли успадкувати спірний будинок, оскільки він не був майном померлого, майнове право померлого ОСОБА_5 перейшло до ОСОБА_4 , так як за життя ОСОБА_5 21 серпня 2009 року, подарував земельну ділянку, площею 0, 0400 га ОСОБА_4 . Даний правочин оспорювався позивачами, та рішенням Вінницького районного суду Вінницької області від 26 липня 2013 року у справі № 203/4641/12 в задоволенні позову ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про визнання договору дарування недійсним та визнання права власності на земельну ділянку в порядку спадкування відмовлено (копію рішення додано до апеляційної скарги).

До 24 липня 2015 року спірний будинок перебував у стані самочинного будівництва без визначених на нього прав. ОСОБА_4 будучи власником земельної ділянки до завершення будівництва та прийняття будинку в експлуатацію, за відсутності підтверджуючих документів у позивачів про їх право власності на будівельні матеріали з яких побудовано об`єкт, в розумінні ч. 3 ст. 331 ЦК України до завершення будівництва вважалася власником матеріалів, які були використані в процесі цього будівництва. Доведеним є факт відчуження майна на користь ОСОБА_3 у законний спосіб на підставі нотаріально посвідчених договорів купівлі продажу землі та будинку. Просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, рішення суду без змін.

Від ОСОБА_4 , впродовж встановленого апеляційним судом строку, відзив на апеляційну скаргу не надійшов.

В судовому засіданні апеляційного суду позивач ОСОБА_2 , представник позивачів ОСОБА_2 та ОСОБА_1 адвокат Мунтян Є. В. апеляційну скаргу підтримали з викладених у ній підстав.

Представник відповідача ОСОБА_3 адвокат Лавренчук А. С. підтримав викладене у відзиві на апеляційну скаргу, судове рішення вважає законним, просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги.

ОСОБА_4 та її представник адвокат Клепікова О. С. заперечила проти задоволення апеляційної скарги, рішення суду просить залишити без змін.

Частинами 1, 2 статті 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Апеляційний суд, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, приходить до наступних висновків.

По справі встановлено наступні обставини, що не оспорюються:

Згідно свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 виданого 12.08.2011 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Вінницького міського управління юстиції Вінницької області, ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , про що в Книзі реєстрації смертей 12.08.2011 року зроблено відповідний актовий запис за №2045 (т.1 а.с.246).

Як вбачається з свідоцтва про народження НОМЕР_3 від 27.11.1964 року та свідоцтва про народження НОМЕР_4 від 03.09.1958 року ОСОБА_5 є батьком ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (т. 1 а.с. 224, 225).

Як зазначено в статті 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Відповідно до ч. 1 ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Статтею 1223 ЦК України визначено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини, право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Відповідно до довідки №15/02-14 від 19.03.2014 року виданої приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Гайдейчук Г. В. до майна померлого ОСОБА_5 18.11.2011 року заведено спадкову справу №7/2011. Із заявами про прийняття спадщини звернулись ОСОБА_4 спадкоємець за заповітом, посвідченим приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Тептею Н. Я. 12.01.2007 року за № 22 та спадкоємці за законом, діти померлого: ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (т. 1 а.с. 226).

Згідно Договору дарування земельної ділянки № 753 від 21.08.2009 року, посвідченого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Тептею Н. Я. - ОСОБА_5 подарував, а ОСОБА_4 прийняла в дар земельну ділянку, площею 0,0400 га, кадастровий номер :04:001:0283, розташовану у АДРЕСА_2 (т. 2 а.с. 55).

Рішенням Вінницького районного суду Вінницької області від 26.07.2013 року у справі № 203/4641/12 (залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Вінницької області від 24.09.2013 року) у задоволенні позову ОСОБА_2 , ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про визнання договору дарування земельної ділянки від 21.08.2009 року недійсним та про визнання права власності на земельну ділянку в порядку спадкування за законом в Ѕ частині за кожним із спадкоємців - відмовлено (т. 2 а.с. 57-58, 59 60).

Згідно Свідоцтва про право власності № 40978292 від 21.07.2015 року за ОСОБА_4 зареєстровано садовий будинок з прибудовою, господарськими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_2 (т. 1 а.с. 229).

З довідки № 9 від 15.07.2015 року, вбачається, що будинок за адресою: АДРЕСА_2 будував ТОВ «Віньковецький цегельний завод» в 1991 році (т. 1 а.с. 228).

Згідно Висновку експерта № 94-П від 31.03.2016 року підпис в довідці № 9 від 15.07.2015 року виконано не ОСОБА_6 (директором ТОВ «Віньковецький цегельний завод»), а іншою особою (т. 1 а.с. 230-232).

Відповідно до Договору купівлі-продажу земельної ділянки № 557 від 24.07.2015 року посвідченого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Сабканюком П.Л., ОСОБА_4 продала, а ОСОБА_3 придбав земельну ділянку площею 0,0400 га, кадастровий номер :04:001:0283, розташовану за адресою: АДРЕСА_2 . (т. 2 а.с. 39-40).

Із Договору купівлі-продажу № 558 від 24.07.2015 року, посвідченого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Сабканюком П. Л., слідує, що ОСОБА_4 продала, а ОСОБА_3 придбав садовий будинок з прибудовою, господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 (т. 1 а.с. 147, 236, т. 2 а.с. 41-42).

Відповідно до Постанови Верховної Ради України «Про зміну і встановлення меж міста Вінниця і Вінницького району Вінницької області» від 13.05.2015 року № 401-VIII, яка є загальновідомою та доступною в засобах масової інформації, територія Бохоницької сільської ради увійшла до м. Вінниця.

Відповідно до Висновку експерта за результатами проведення судової оціночно-будівельної та будівельно-технічної експертизи № ОС-318 від 04.03.2019 року у справі №127/25218/17 в будинку ОСОБА_3 виконано перепланування, а саме: в приміщенні кухні 1-1 демонтовано віконний блок та влаштовано дверний проріз; демонтовано дверний блок між приміщеннями веранди «І» та кухні 1-1, влаштовано віконний проріз, демонтовано піч в приміщенні кухні 1-1, влаштовано дверний проріз між приміщеннями кімнати 1-2 та гаража «ІІ»; у приміщенні гаража «ІІ» влаштовано кухню, в приміщенні коридору 1-4 влаштовано перегородку з дверним прорізом, у частині приміщення, відділеному перегородкою, влаштовано санвузол; у приміщенні кімнати 1-5 влаштовано перегородку з дверним прорізом; у приміщення веранди «ІІІ» демонтовано три віконних блоки, прорізи закладено; у приміщенні кімнати 1-6 демонтовано віконний блок, прорізи закладено. Вартість будинку без урахування поліпшень проведених ОСОБА_3 складає 571 679,00 грн., вартість будинку з урахуванням поліпшень проведених ОСОБА_3 складає 1 077 046,00 грн (т. 2 а.с. 109-184).

Апеляційний суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступного.

Статтею 41 Конституції України регламентовано, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, і ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.

Згідно приписів статей 321, 319, 658 ЦК України власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові.

Відповідно до ст. ст. 317, 319 ЦК України саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею.

Згідно ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ч. 1 ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Позивачі стверджують що будинок за адресою: АДРЕСА_2 , був побудований їх батьком, мав увійти до складу спадкового майна, а відповідно, вони як спадкоємці просили визнати за ними право власності на це спадкове майно.

Відповідно до ст. 1218 ЦПК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

З матеріалів справи вбачається наступне:

1) земельна ділянка площею 0, 0400 га кадастровий номер :04:001:0283 розташована в АДРЕСА_2 , належала на праві приватної власності ОСОБА_4 на підставі договору дарування від 21.08.2009 року (а.с. 55 т. 2), у визнанні недійсним якого позивачам було відмовлено рішенням Вінницького районного суду Вінницької області від 26.07.2013 року (т. 2 а.с. 57-58);

2) розташований на вказаній земельній ділянці садовий будинок з прибудовами, господарськими будівлями і спорудами за адресою: АДРЕСА_2 належав на праві власності ОСОБА_4 , що підтверджується Свідоцтвом про право власності № НОМЕР_5 від 21.07.2015 року (а.с. 229 т. 1).

Оскільки ні будинок, ні земельна ділянка на якій він розташований, не належали ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 246 т.1), тому вони не можуть розглядатися як спадкове майно.

За таких обставин суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що у позивачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не виникло право на це майно та вірно відмовив у задоволенні позову в частині вимог про визнання права власності в порядку спадкування за законом на садовий будинок з прибудовою, господарськими будівлями та спорудами, що розташований по АДРЕСА_1 , в рівних частках.

Стосовно вимоги про витребування у ОСОБА_3 на користь позивачів майна, як такого, що вибуло з їх володіння без їх волі та відома, слід зазначити таке.

Відповідно до Договору купівлі-продажу земельної ділянки № 557 від 24.07.2015 року посвідченого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Сабканюком П.Л., ОСОБА_4 продала, а ОСОБА_3 придбав земельну ділянку площею 0,0400 га, кадастровий номер :04:001:0283, розташовану за адресою: АДРЕСА_2 . (т. 2 а.с. 39-40), та відповідно до Договору купівлі-продажу № 558 від 24.07.2015 року, посвідченого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Сабканюком П. Л., ОСОБА_4 продала, а ОСОБА_3 придбав садовий будинок з прибудовою, господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 (т. 1 а.с. 147, 236, т. 2 а.с. 41-42).

Отже, ОСОБА_4 , будучи власником земельної ділянки та будинку, що на ній розташований, розпорядилася цим майном, продавши його ОСОБА_3 .

Позивачі просять витребувати від ОСОБА_3 будинок з прибудовою, господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , як майно, що вибуло з їх володіння не з їхньої волі іншим шляхом (п.3 ч. 1. ст. 388 ЦК України).

Проте як уже зазначалося вище, суд першої інстанції дійшов вірного висновку що позивачі не були власниками майна, яке просять витребувати, відсутні підстави і для визнання за ними такого права судовим рішенням.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Такий спосіб захисту як витребування майна від добросовісного набувача (п.3 ч.1 ст. 388 ЦК України) має виключно власник такого майна.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року (провадження № 14-247цс18 та № 14-179цс18) та від 15 травня 2019 року у справі № 522/7636/14-ц (провадження № 14-636цс18) акцентовано на тому, що однією з обов`язкових умов для задоволення віндикаційного позову є встановлення під час розгляду спорів про витребування майна, зокрема й тієї обставини, чи перебувало спірне майно у володінні позивача, який указує на порушення своїх прав як власника, на підставах, визначених законодавством, та який на момент подання позову не є власником цього майна, однак вважає себе таким».

За таких обставин, оскільки спірне майно ніколи не було у власності позивачів, відсутні підстави для визнання за ними такого права судовим рішенням, - суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні позову через його безпідставність.

Отже доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанції, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін, як таке, що постановлене з додержанням норм матеріального і процесуального права, на підставі повно з`ясованих обставин справи.

За подання апеляційної скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , сплатили по 2 087 грн судового збору кожен (а.с. 18 - 19 т. 3), проте оскільки апеляційна скарга не підлягає до задоволення, понесені позивачами судові витрати не підлягають стягненню з відповідача.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 374, 375, 367, 381 - 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,-

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , подану їх представником адвокатом Мунтяном Євгеном Володимировичем залишити без задоволення. Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 02 листопада 2020 року залишити без змін.

Судові витрати понесені у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції залишити за сторонами.

Відновити дію рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 02 листопада 2020 року .

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуюча Т. М. Шемета

Судді О. В. Ковальчук

О. С. Панасюк