ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________________________________________
Справа № 688/2931/20
Провадження № 22-ц/4820/225/21
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 лютого 2021 року м. Хмельницький

Хмельницький апеляційний суд

у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

Гринчука Р.С., Костенка А.М., Спірідонової Т.В.,

розглянув без повідомлення учасників справи справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на заочне рішення Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 13 листопада 2020 року, суддя Козачук С.В., у справі за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

встановив:

У жовтні 2020 року ПАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк», (далі - Банк), звернулося в суд з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості посилаючись на те, що відповідно до кредитного договору б/н від 18.02.2011 року відповідач отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Підписана заява разом з Умовами надання банківських послуг складає єдиний договір, укладений між Банком та ОСОБА_1 .

У зв`язку з невиконанням зобов`язань за кредитним договором станом на 15.09.2020 року заборгованість ОСОБА_1 становить 10719 грн. 13 коп., з яких 2698 грн. 74 коп. заборгованість за простроченим тілом кредиту, 942 грн. 72 коп. заборгованість за процентами нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України та 7077 грн. 67 коп. заборгованості по пені.

Заочним рішенням Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 13 листопада 2020 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі АТ КБ «ПриватБанк» просило рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.

В обґрунтування скарги апелянт зазначив, що рішення суду є незаконним, ухвалене з порушенням норм процесуального та матеріального права. Судом першої інстанції належним чином не перевірено доводів позивача, які мають значення для правильного вирішення справи, не надано належної оцінки наявним у справі доказам. Зокрема місцевий суд зробив помилковий висновок про відсутність підстав для стягнення з відповідача відсотків по кредиту, допустивши грубе порушення норм цивільного права та необґрунтовано застосував правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 року та не застосував інші висновки Верховного Суду викладені у справах №№356/1635/16-ц, 428/2873/17, 755/2720/16-ц, 666/388/16-ц. Судом не враховано, що позичальником не оспорено зміст договору та не спростовано факту його укладення.

Розгляд справи проведений в порядку ч. 1 ст. 369 ЦПК України, без повідомлення учасників справи.

Дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 уклав договір про надання банківських послуг шляхом підписання з ПАТ КБ «ПриватБанк» правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк» анкети-заяви б/н від 18.02.2011 року про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, згідно якої отримав кредит у розмірі 300 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок.

В анкеті-заяві зазначено, що ОСОБА_1 згоден з тим, що ця заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами становить між ним та банком договір про надання банківських послуг, а також, що він ознайомився та погодився з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку.

На підтвердження заборгованості відповідача АТ КБ «ПриватБанк» надало суду Анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку від 18.02.2011 року, витяг з Умов та Правил надання банківських послуг, витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», розрахунок заборгованості за кредитним договором ОСОБА_1 станом на 13.12.2015 року, 30.09.2019 року та 15.09.2020 року; довідку про умови кредитування з використанням платіжної картки «Кредитка Універсальна 55 днів пільгового періоду» від 17.02.2020 року.

В довідці АТ КБ «ПриватБанк» зазначено, що ОСОБА_1 згідно кредитного договору б/н отримав кредитні картки: 17.02.2011 року № НОМЕР_1 строком дії до листопада 2014 року, 23.07.2013 року № НОМЕР_2 строком дії до липня 2017 року, 27.12.2016 року № НОМЕР_3 строком дії до вересня 2018 року.

Згідно довідки про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної карти № НОМЕР_1 відбувалася зміна кредитного ліміту, а саме: 17.02.2011 року встановлено кредитний ліміт 500 грн.; 17.02.2011 року зменшено кредитний ліміт до 300 грн.; 28.10.2011 року збільшено кредитний ліміт до 500 грн.; 23.04.2012 збільшено кредитний ліміт до 2000 грн., 21.04.2015 року зменшено кредитний ліміт до 1928 грн. 66 коп.; 27.12.2016 року зменшено кредитний ліміт до 1928 грн. 66 коп.; 17.08.2018 року зменшено кредитний ліміт до 0 грн.

Зі змісту виписки по особовому рахунку ОСОБА_1 станом на 16.09.2020 року вбачається, що більша частина операцій була проведена Банком щодо автоматичного списання коштів з карткового рахунку відповідача, менша частина операцій пов`язана безпосередньо з отриманням коштів ОСОБА_1 за допомогою кредитної картки.

Згідно наданого позивачем розрахунку заборгованості за договором №б/н від 18.02.2011 року, станом на 31.12.2015 року, станом на 30.09.2019 року та станом на 15.09.2020 року існує заборгованість в сумі 10719 грн. 13 коп., з яких: 2698 грн. 74 коп. заборгованість за простроченим тілом кредиту, 942 грн. 72 коп. заборгованості за процентами нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦКУ, 7077 грн. 67 коп. - заборгованість по пені.

17.02.2011 року ОСОБА_1 підписав довідку про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна 55 днів пільгового періоду», по договору SAMDN2324, в якій визначено умови щодо розміру процентної ставки - 2,5% в місяць, що становить 30% річних, порядку нарахування та сплати процентів, порядку погашення заборгованості по кредиту, розмір щомісячних платежів - 7% від заборгованості, але не менше 50 грн. і не більше залишку заборгованості, до 25 числа місяця, наступного за звітним, розмір та порядок нарахування неустойки: пеня за несвоєчасне погашення кредиту та/або процентів: пеня = (пеня1)+(пеня2)= (базова відсоткова ставка за договором)/30-нараховується за кожний день прострочки кредиту, (пеня2) = 1% від заборгованості, але не менше 30 грн. на місяць, нараховується 1 раз в місяць, при наявності прострочення за кредитом або відсотками 5 і більше днів при виникненні прострочки на суму понад 50 грн.; штраф при порушенні строків по будь-якому із платежів більш ніж на 30 днів - 500 грн. + 5% суми заборгованості по кредитному ліміту з урахуванням нарахованих і прострочених процентів і комісії.

Відповідно до наданого АТ КБ «ПриватБанк» розрахунку, банк обраховував проценти за користування відповідачем кредитом за іншою ставкою, а саме з 17.02.2011 року по 29.08.2014 року - 2,5% в місяць, що становить 30% річних, що відповідає довідці про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна 55 днів пільгового періоду», з 01.09.2014 року по 31.03.2015 року - 2,9% в місяць, що становить 34,80 % річних, з 01.04.2015 року по 31.12.2015 року - 3,6% в місяць, що становить 43,20 % річних, з 01.01.2016 року по 23.08.2016 року - 2,9%, з 24.08.2016 року по 15.12.2016 року - 3,6%, з 27.12.2016 року по 31.07.2020 року - 3,5%, з 01.08.2020 року по 15.09.2020 року 3,4%, що не відповідає довідці про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна 55 днів пільгового періоду».

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що матеріали справи не містять підтверджень, що саме Витяги з Тарифів та Витяг з Умов, що були долучені Банком розумів ОСОБА_1 та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг Приватбанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами, пені, зокрема у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви, розмірах і порядку нарахування. Розмір пені, розрахований Банком з урахуванням розміру процентів за ставкою, не був погоджений сторонами. Наявна в матеріалах справи довідка про умови кредитування з використанням кредитної картки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», яка підписана відповідачем 17.02.2011 року, в якій зазначено, що вона складена по договору №SAMDN2324, тоді як банк просить стягнути заборгованість за договором № б/н від 18.02.2011 року, а тому не може свідчити про те, що саме з викладеними в ній умовами кредитування ознайомився відповідач, підписуючи анкету-заяву. Наявність довідки про умови кредитування, як складової кредитного договору, не обумовлено в анкеті-заяві позичальника. При цьому слід врахувати, що довідка про умови кредитування підписана ОСОБА_1 раніше (17.02.2011 року), ніж анкета-заява про приєднання до Умов та Апавил надання банківських послуг у ПриватБанку (18.02.2011 року). Крім того, в довідці відсутні відомості щодо розміру кредитного ліміту, відкриття відповідного рахунку, отримання кредитних коштів відповідачем, строку дії кредитного договору, права Банку змінювати процентну ставку тощо. Наданий АТ КБ «Приватбанк» розрахунок заборгованості за процентами за користування кредитом суперечить умовам кредитування, оскільки з розрахунку вбачається також й включення інших нарахувань на підставі умов, які відсутні в заяві та довідці про умови кредитування, що підписані відповідачем. Суд також зауважив, що оскільки позичальник періодично здійснював оплату за кредитом, у тому числі й нарахувань не передбачених в Заяві, тому суд позбавлений можливості встановити дійсний розмір заборгованості. На думку суду, неправильність розрахунку позивача полягає не в арифметичних діях, а в методиці та правових підставах нарахування боргу, що впливає на розмір заборгованості, який не може ґрунтуватися на припущеннях.

Висновок суду не є в повній мірі обґрунтованим з огляду на наступне.

Частиною 2 статті 11 ЦК України визначено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частиною 1 статті 1055 ЦК України передбачено, що кредитний договір укладається у письмовій формі.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 207 ЦК України, в редакції станом на 18.02.2011 року, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно з частинами 1 та 2 статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

Частиною 1 статті 634 ЦК України встановлено, що договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією зі сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Відповідно до частини 1 статті 638 ЦК України істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

З матеріалів справи вбачається, що на підставі анкети-заяви від 18.02.2011 року ПАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк», надало ОСОБА_1 грошові кошти у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок.

Відповідно до анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку від 18.02.2011 року ОСОБА_1 надав згоду на те, що вказана заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг та Тарифами Банку, які викладені на банківському сайті, складає між позивачем та відповідачем договір про надання банківських послуг.

В той же час надана позивачем анкета-заява про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку від 18.02.2011 року та інші матеріали справи не містять доказів на підтвердження того, що відповідач ознайомився та погодився саме з Тарифами обслуговування кредитних карт «Універсальна» і Умовами та Правилами надання банківських послуг в ПриватБанку, витяги з яких надані позивачем на обґрунтування своїх вимог, відтак вказані Умови та Правила не є частиною укладеного між сторонами кредитного договору.

Такий висновок узгоджуються з постановою Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 року у справі №342/180/17, провадження №14-131цс19, де зазначено, що роздруківка із сайту позивача не може бути належним доказом, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування. За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та Правила банківських послуг, відсутність в анкеті-заяві домовленості сторін про сплату пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком витяг з Тарифів та витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, яка встановлена щодо укладеного з відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджує вказаних обставин.

Суд першої інстанції вірно вказав, що в матеріалах справи міститься копія довідки про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна 55 днів пільгового періоду» від 17.02.2011 року, підписаної ОСОБА_1 , в якій визначено умови щодо розміру процентної ставки - 2,5% в місяць, що становить 30% річних, порядку нарахування та сплати процентів, порядку погашення заборгованості по кредиту, розмір щомісячних платежів - 7% від заборгованості, але не менше 50 грн. і не більше залишку заборгованості, до 25 числа місяця, наступного за звітним, розмір та порядок нарахування неустойки: пеня за несвоєчасне погашення кредиту та/або процентів: пеня = (пеня1)+ (пеня2)= (базова відсоткова ставка за договором) / 30-нараховується за кожний день прострочки кредиту, (пеня2) = 1% від заборгованості, але не менше 30 грн. на місяць, нараховується 1 раз в місяць, при наявності прострочення за кредитом або відсотками 5 і більше днів при виникненні прострочки на суму понад 50 грн.; штраф при порушенні строків по будь-якому із платежів більш ніж на 30 днів - 500 грн. + 5% суми заборгованості по кредитному ліміту з урахуванням нарахованих і прострочених процентів і комісії (а.с.22).

Відповідно до ст.ст. 526, 527, 530 ЦК України зобов`язання повинно виконуватися належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону.

Згідно з ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

За розрахунком Банку станом на 15.09.2020 року у ОСОБА_1 виникла заборгованість за кредитом у розмірі 10719 грн. 13 коп., з яких 2698 грн. 74 коп. заборгованість за простроченим тілом кредиту, 942 грн. 72 коп. заборгованість за процентами нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України та 7077 грн.67 коп. заборгованості по пені.

Разом з тим суд, відмовляючи Банку у стягненні простроченого тіла кредиту, безпідставно вказав на те, що Банк не надав належних доказів на підтвердження відповідного обов`язку відповідача.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до положень ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Процесуальний закон містить вимоги до доказів, на підставі яких суд встановлює обставини справи, а саме: докази повинні бути належними, допустимими, достовірними, а у своїй сукупності - достатніми. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

За своєю природою змагальність судочинства засновується на розподілі процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Розподіл процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності втілюється у площині лише прав та обов`язків сторін. Отже, принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та з принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає (правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 02.10.2019 року у справі № 522/16724/16-ц).

Як вбачається зі змісту виписки по руху грошових коштів відповідача, останній у період з 17.02.2011 року по 01.03.2020 року використовував кредитні кошти Банку та здійснював їх оплату (погашення) (а.с. 12-18).

У наведеному та доданому до позовної заяви розрахунку зазначено, що ОСОБА_1 має заборгованість перед Банком за тілом кредиту у розмірі 2698,74 грн. (а.с. 11), чого відповідачем спростовано не було, у зв`язку з чим колегія суддів, враховуючи вищевказані принципи змагальності, диспозитивності та незалежності суду приходить до висновку, що вимога Банку щодо стягнення з відповідача вказаної заборгованості є обґрунтованою, на що суд першої інстанції увагу не звернув та, всупереч вищевказаним принципам, не надавши належної оцінки доказам у справі, дійшов помилкового висновку щодо неправильності усього розрахунку Банку.

За змістом ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частинами 1, 2 ст. 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Як вбачається з розрахунку Банку, розмір заборгованості по сплаті процентів за користування ОСОБА_1 кредитом у відповідні періоди розраховано за іншою ставкою, аніж передбачено у довідці про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна 55 днів пільгового періоду», а саме з 01.09.2014 року по 31.03.2015 року - 2,9% в місяць, що становить 34,80 % річних, з 01.04.2015 року по 31.12.2015 року - 3,6% в місяць, що становить 43,20 % річних, з 01.01.2016 року по 23.08.2016 року - 2,9%, з 24.08.2016 року по 15.12.2016 року - 3,6%, з 27.12.2016 року по 31.07.2020 року - 3,5%, з 01.08.2020 року по 15.09.2020 року 3,4%, що, враховуючи порядок нарахування пені, призвело до того, що Банком невірно розраховані «пеня1» та «пеня2», оскільки вказані пені включають у себе розмір процентів, розрахованих Банком за ставкою, що не була погоджена сторонами.

Таким чином, враховуючи, що Банком не наведено розрахунок пені у відповідності з укладеним з відповідачем договором, колегія суддів вважає правильними висновки суду першої інстанції про необґрунтованість вимог Банку в цій частині.

Стосовно вимог Банку про стягнення основної суми заборгованості по кредиту та процентів від суми неповернутого в строк кредиту, які у відповідності до ч. 2 ст. 625 ЦК України встановлюються за домовленістю сторін, колегія суддів зазначає, що у заяві ОСОБА_1 від 18.02.2011 року не зазначено суму кредитних коштів, яку він отримав та строк, на який укладено договір, а із долученої позивачем довідки про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна», яку підписав відповідач, не вбачається, які саме відсотки за користування грошовими коштами будуть нараховуватись Банком у разі прострочення строку їх сплати, а також коли збігає строк їх погашення.

Крім того, слід зазначити, що, як вбачається зі змісту позовної заяви та розрахунку заборгованості, наданої Банком до позовної заяви, нарахування спірних відсотків на прострочену заборгованість було проведено кредитною установою за період з жовтня 2019 року по вересень 2020 року з урахуванням процентної ставки 84% та 60% на рік, що становитиме 7% та 5% на місяць відповідно (а.с. 11). При цьому, в змісті позовної заяви Банку зазначено, що в редакції Умов та Правил, що почала діяти з 01.03.2019 року, згідно п.2.1.1.2.12. сторони дійшли згоди, що в разі починаючи з 181 дня з моменту порушення зобов`язань клієнта з погашення кредиту, клієнт зобов`язується сплатити на користь Банку заборгованість по кредиту а також проценти від суми неповернутого в строк кредиту, які у відповідності до вимог ч. 2 ст. 625 ЦК України встановлюються за домовленістю сторін у процентах від простроченої суми заборгованості в розмірі 86,4% для картки «Універсальна» та 84% для картки «Універсальна голд».

Таким чином, оскільки нарахування спірних відсотків зумовлено Умовами та Правилами, які не підписані відповідачем і зміст, яких, зокрема і п. 2.1.1.2.12. сторони не узгоджували, тому посилання апелянта на неправомірну відмову суду першої інстанції у стягненні відсотків на прострочену заборгованість також є необґрунтованим.

З огляду на вищенаведені обставини колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції, обґрунтовано відмовивши у стягненні з відповідача заборгованості за відсотками, нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України та пені, допустивши невірне застосування норм процесуального та матеріального права безпідставно відмовив у стягненні з відповідача на користь позивача суми простроченого тіла кредиту в розмірі 2698,74 грн., у зв`язку з чим оскаржуване рішення підлягає скасуванню.

Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України з ОСОБА_1 на користь Банку підлягають стягненню судові витрати, понесені в суді першої інстанції пропорційно до розміру задоволених позовних вимог в сумі 529,07 грн. (2698,74 грн. : (10719,13 грн. : 100%) = 25,17% х 2102 грн. : 100% = 529,07 грн.). При зверненні до апеляційного суду позивач сплатив 3153 грн., в той час як апеляційна скарга задоволена на 25,17% (2698,74 грн. х (10719,13 грн.:100%), тому з урахуванням часткового задоволення апеляційної скарги на користь апелянта з відповідача підлягає стягнення 793,61 грн. судових витрат: (25,17%х3153 грн. : 100%= 793,61 грн.).

Керуючись ст. ст. 374, 376, 381, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, суд,

постановив:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Заочне Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 13 листопада 2020 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позов задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість в розмірі 2698 грн. 74 коп. та судові витрати по сплаті судового збору в суді першої інстанції врозмірі 529 грн.07 коп. В решті позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» судові витрати по сплаті судового збору в суді апеляційної інстанції врозмірі 793 грн. 61 коп.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 03 лютого 2021 року.

Судді: Р.С. Гринчук

А.М. Костенко

Т.В. Спірідонова