Рішення набрало чинності "___"_________20____р. Справа № 665/434/21

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"17" серпня 2021 р. Чаплинський районний суд Херсонської області в складі :

головуючої судді - Пилипенко І.О.,

за участю секретаря судового засідання - Ткаченко Л.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт. Чаплинка Херсонської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та поділ майна

В С Т А Н О В И В :

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом про поділ спільного майна подружжя, посилаючись на те, що він з відповідачем в період з 29.05.2010 року перебував в зареєстрованому шлюбі. Рішенням Чаплинського районного суду Херсонської області від 18.05.2020 року шлюб між сторонами розірвано.

За період спільного життя за спільні кошти сторонами було придбано житловий будинок, розташований по АДРЕСА_1 , право власності на який було зареєстровано за відповідачем. Вказує, що оскільки відповідно до ст. 60 СК України, вказане майно набуто в період шлюбу, то воно перебуває у правовому режимі спільного сумісного майна подружжя, та відповідно до ст. 70 ч.1 СК України їх частки є рівними. Згоди між сторонами про добровільний поділ майна не досягнуто. З урахуванням уточнених позовних вимог, просить суд визнати спільною сумісною власністю подружжя житловий будинок, який розташований в АДРЕСА_1 та визнати за ним право власності на 1/2 частину вказаного домоволодіння.

Відповідач у своєму відзиві на позовну заяву просила суд в задоволенні позову ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя відмовити, посилаючись на те, що після розірвання шлюбу діти залишилися проживати разом з нею у спірному будинку. Позивач від свого обов`язку щодо сплати аліментів на утримання їх спільних дітей ухиляється, через що має заборгованість по аліментах у розмірі понад 40 тис. грн., що значно перевищує вартість частини домоволодіння, з приводу якого подано позову. Вважає, що дані обставини мають істотне значення при розгляді даної справи та просить суд відмовити в задоволенні позову у повному обсязі.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_3 повністю підтримали уточнені позовні вимоги та просили суд їх задовольнити. ОСОБА_1 суду пояснив що після укладення шлюбу з відповідачем у 2010 році, вони почали проживати у його батьків в с. Григорівка Чаплинського району. В подальшому вирішили проживати окремо та з цією метою почали підшукувати житло. Знайшовши будинок на продаж по АДРЕСА_1 вирішили його придбати для проживання своєї сім`ї. Вказаний будинок ними було придбано за 24 тис. грн.. які вони разом з відповідачем збирали для цієї мети. В подальшому через судове рішення, право власності на вказаний будинок було визнано за відповідачкою. Після придбання спірного будинку, він з дружиною та їхніми двома дітьми вселилися для проживання у придбаний будинок. В ході проживання робили в будинку поліпшення та з березня 2020 року перестали спільно проживати у цьому будинку.

Відповідач ОСОБА_4 в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову та пояснила, що дійсно після реєстрації шлюбу з позивачем деякий час проживали у його батьків. На протязі року вони шукали окреме житло Знайшовши будинок, який підходив їм у ціні вирішили його придбати. Придбали будинок за 24 тис. грн., які разом з чоловіком збирали для купівлі свого житла. Одразу після придбання будинку вселилися до нього щоб проживати своєю родиною. З березня 2020 року позивач у будинку не проживає. Вона з її дітьми та новим чоловіком проживає у даному будинку.

Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи та докази по справі в їх сукупності, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваними судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Судом встановлено, що 29 травня 2010 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було зареєстровано шлюб.

Відповідно до копії свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 та свідоцтва про народження, серії НОМЕР_2 , в період шлюбу у сторін народилося двоє дітей: син ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та син ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Заочним рішенням Чаплинського районного суду Херсонської області від 18.05.2020 року №665/555/20 шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , зареєстрований 29.05.2010 року розірвано та ОСОБА_2 залишено прізвище ОСОБА_7 .

Відповідно до копії свідоцтва про шлюб, серії НОМЕР_3 від 20.03.2021 року, ОСОБА_2 20 березня 2021 року зареєструвала шлюб з ОСОБА_8 та змінила своє прізвище на ОСОБА_9 .

Як вбачається з рішення Чаплинського районного суду Херсонської області №665/927/14-ц від 17.07.2014 року, ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_10 , в якому вказуючи на те, що між ними 23.07.2013 року укладено договір купівлі-продажу житлового будинку, просила суд визнати вказаний договір купівлі-продажу дійсним та визнати за нею право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, розташований по АДРЕСА_1 .

Рішенням Чаплинського районного суду Херсонської області №665/927/14-ц від 17.07.2014 року позов ОСОБА_2 задоволено та визнано за нею право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, розташований по АДРЕСА_1 .

Оскільки після розірвання шлюбу та припинення спільного проживання сторони в добровільному порядку не можуть дійти згоди щодо придбаного в період шлюбу будинку, то ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач в його обґрунтування вказував, що спірний будинок було придбано сторонами у період шлюбу за спільною згодою подружжя та для забезпечення потреб сім`ї у окремому житлі. У зв`язку з відсутністю доказів того, що на придбання будинку були витрачені кошти, які належали особисто відповідачу, вважав, що будинок є спільною сумісною власністю сторін по справі і їх частки у праві спільної сумісної власності є рівними.

Так, за загальним правилом ч. 3 ст. 368 ЦК України, ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Статтею 50 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

При розгляді справ про поділ майна подружжя слід мати на увазі, що належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його за час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: а) час набуття такого майна; б) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); в) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя.

Норма ст. 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим критеріям.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п.п. 23, 24 постанови від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування законодавства при розгляді справ про право на шлюб,розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Згідно ч. 3 ст. 61 СК України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Конструкція норми ст. 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку.

Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Такого висновку дійшов Верховний Суд України у постанові від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17.

Ознаки майна, яке є особистою приватною власністю чоловіка або дружини закріплені в ст. 57 СК України.

Відповідно до ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до ст. 68 СК України, розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.

Згідно із ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Розмір часток майна дружини та чоловіка при поділі майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, визначається за правилами ст. 70 СК України, відповідно до якої у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Способи та порядок поділу майна, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, визначені ст. 71 СК України.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 71 СК України, майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Як встановлено судом, зокрема зі змісту пояснень сторін, що викладені у позові, відзиві на позовну заяву та надані ними особисто в судовому засіданні, договір купівлі-продажу житлового будинку, що знаходиться по АДРЕСА_1 було укладено відповідачем в інтересах сім`ї, яка на час придбання власного окремого житла не мала. З матеріалів справи убачається, та підтверджено сторонами в судовому засіданні, що останні придбали спірний будинок для проживання в ньому, їх сім`ї, оскільки іншого житла вони не мали та за спільні кошти, які вони разом збирали з метою купівлі власного житла та в подальшому проживали разом у вказаному будинку до часу припинення шлюбних відносин.

У свою чергу, заперечуючи з приводу позовних вимог, відповідач вказувала, що позивач ОСОБА_1 має заборгованість по аліментах у розмірі, що значно перевищує розмір належної йому частки у даному домоволодіння, вартість якої визначена звітом про оцінку, що долучений ним до позовної заяви.

Так, згідно ч.1 ст.190 СК України той із батьків, з ким проживає дитина, і той із батьків, хто проживає окремо від неї, з дозволу органу опіки та піклування можуть укласти договір про припинення права на аліменти для дитини у зв`язку з передачею права власності на нерухоме майно (житловий будинок, квартиру, земельну ділянку тощо). Такий договір нотаріально посвідчується. Право власності на нерухоме майно за таким договором виникає з моменту державної реєстрації цього права відповідно до закону. Якщо дитина досягла чотирнадцяти років, вона бере участь в укладенні цього договору.

Відповідно до ч.1 ст.189 СК України, батьки мають право укласти договір про сплату аліментів на дитину, у якому визначити розмір та строки виплати. Умови договору не можуть порушувати права дитини, які встановлені цим Кодексом. Договір укладається у письмовій формі і нотаріально посвідчується.

Згідно ч.1 ст.202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно ст.12 ЦК України особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд. Нездійснення особою своїх цивільних прав не є підставою для їх припинення, крім випадків, встановлених законом. Особа може відмовитися від свого майнового права. Відмова від права власності на транспортні засоби, тварин, нерухомі речі здійснюється у порядку, встановленому актами цивільного законодавства. Особа може за відплатним або безвідплатним договором передати своє майнове право іншій особі, крім випадків, встановлених законом. Якщо законом встановлені правові наслідки недобросовісного або нерозумного здійснення особою свого права, вважається, що поведінка особи є добросовісною та розумною, якщо інше не встановлено судом.

Як вбачається з вищевказаних норм, позивач наділений правом з метою врегулювання спору щодо розміру аліментів та порядку їх сплати укласти договір з приводу передачі у власність своїм дітям належного йому нерухомого майна. Разом з тим, вказана обставина можлива лише в разі його добровільної згоди на укладення правочину з приводу нерухомого майна, власником якого він є, тому, суд не приймає до уваги доводи ОСОБА_11 з приводу наявності у ОСОБА_1 заборгованості по аліментах, як підставу для відмови у позові.

Таким чином, оскільки всупереч процесуального обов`язку спростування презумпції спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, відповідач не надала суду переконливих доказів того, що для придбання спірного будинку нею були витрачені повністю або частково кошти, які належали їй особисто, тому вказаний будинок відповідно до ст. 60 СК України належить до об`єкта спільної сумісної власності подружжя.

З наданих в судовому засіданні пояснень сторін вбачається, що вони після реєстрації шлюбу, проживали в батьків позивача в с. Григорівка. Як стверджував позивач, проживаючи разом, сторони збирали грошові кошти з метою придбання будинку. Вказані доводи відповідачкою не спростовані та підтверджені в ході судового розгляду справи.

Відповідно до положень ст.ст.76, 77, 78, 80, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

За ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; показаннями свідків.

При цьому належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частини 1, 2 статті 77 ЦПК України).

Як передбачено статтями 79, 80 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Зважаючи на вищенаведене, беручи до уваги встановлену ст. 60 СК України презумпцію виникнення права спільної сумісної власності суд вважає, що спірне домоволодіння є спільним сумісним майном подружжя та підлягає поділу між ними в рівних частках. При цьому поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що частки сторін у спільному майні слід визнати рівними та виділити ОСОБА_1 Ѕ частину житлового будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , а тому позовні вимоги підлягають задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 12, 19, 76-81, 259, 263-265 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 -задовольнити.

Визнати спільною сумісною власністю подружжя житловий будинок, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 59.4 кв.м.

В порядку поділу спільного сумісного майна подружжя, визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ідентифікаційний номер НОМЕР_4 , право власності на Ѕ частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, який розташований по АДРЕСА_1 .

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга, яка подається безпосередньо до Херсонського апеляційного суду, протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя І.О. Пилипенко