ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 січня 2021 року м. Чернівці

справа № 727/966/16-ц

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Владичан А. І.

суддів: Перепелюк І.Б.., Лисака І.Н.,

секретар Тодоряк Г.Д..

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за апеляційною скаргою Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 23 серпня 2016 року, (головуючий у 1-й інстанції Слободян Г.М.),-

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2016 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк», звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Свої вимоги обґрунтовувало тим, що 14 вересня 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та відповідачем ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № CVНМGL00000087, відповідно до умов якого, відповідач отримала грошові кошти у розмірі 85560 доларів США, зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 0,92% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом і комісії за розрахунково-касове обслуговування в розмірі 0,04% від суми виданого кредиту, на строк до 11.09.2037 року.

В забезпечення повернення кредиту за кредитним договором від 14.09.2007 року між Публічним акціонерним товариством Комерційний банк "ПриватБанк" та ОСОБА_2 було укладено договір поруки, згідно умов якого, відповідач ОСОБА_2 виступив поручителем за виконання кредитних зобов`язань ОСОБА_1 , як солідарного боржника.

________________________________________________________________________

Провадження 22ц/822/19/21

У зв`язку із неналежним виконанням відповідачем ОСОБА_1 взятих на себе кредитних зобов`язань, станом на 22.01.2016 року утворилася заборгованість, в розмірі 91732,61 доларів США, яка складається: із заборгованості за кредитом в розмірі 71582,52 доларів США; заборгованості по відсоткам за користування кредитом в розмірі 13577,30 доларів США; заборгованості по комісії за користування кредитом в розмірі 566,39 доларів США; заборгованості по пені за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором в розмірі 6006,40 доларів США.

Просив стягнути в солідарному порядку з відповідачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 заборгованість за кредитним договором у розмірі 91732,61 доларів США, та судові витрати по справі.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 23 серпня 2016 року в задоволенні позовних вимог банку відмовлено, у зв`язку з пропуском строк позовної давності.

Не погоджуючись з вказаним рішення публічним акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк» подано апеляційну скаргу, в якій вважає, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухваленим з неповним з`ясуванням судом обставин, що мають значення для справи, невідповідністю висновків суду обставинам справи, порушенням норми матеріального та процесуального права.

В апеляційній скарзі апелянт просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги АТ КБ «ПриватБанк» в повному обсязі, вирішити питання судових витрат.

Свої доводи мотивує тим, що відповідно до умов кредитного договору погашення кредиту здійснюється періодичними щомісячними платежами, тому позовна давність повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного простроченого платежу.

Щодо вимог про стягнення відсотків за користування кредитом, то оскільки кошти за кредитним договором в належному розмірі повернуто не було, зобов`язання залишилося не виконаним, тому відсотки підлягають стягненню з відповідача з межах строку позовної давності по кожному платежу. Крім того, банк має право на стягнення пені, так як пеня це санкція, яка нараховується з першого дня прострочення й до тих пір, поки зобов`язання не буде виконано, тому суд першої інстанції дійшов передчасного висновку про відмову в задоволенні позовних вимог у зв`язку із пропуском строку позовної давності.

Рішенням Апеляційного суду Чернівецької області від 18 жовтня 2016 року апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» задоволено частково. Рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 23 серпня 2016 року скасовано, позовні вимоги банку задоволено частково. Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 85187,47 доларів США та 113440 гривень 11 копійок. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 вересня 2020 року рішення Апеляційного суду Чернівецької області від 18 жовтня 2016 року, скасовано та направлено справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвалою Чернівецького апеляційного суду від 30 жовтня 2020 року справу призначено до розгляду.

Заслухавши доповідача про суть оскаржуваного рішення, доводи апеляційної скарги, враховуючи постанову Верховного Суду від 30 вересня 2020 року колегія суддів вважає, що апеляційна скарга на рішення суду підлягає частковому задоволенню, враховуючи наступне.

Згідно із ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Статтею 263 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до статті 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним нормам рішення суду першої інстанції не відповідає.

Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що позивачем пропущено строк звернення до суду, тому до заявлених позовних вимог застосував строки позовної давності.

Колегія суддів не погоджується з даним висновком суду першої інстанції, з наступних підстав.

Зобов`язання виникають із підстав, передбачених статтею 11 ЦК України, зокрема із договорів.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч. 1 ст. 626 ЦК України). Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

Статтею 627 ЦК України встановлено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Як вбачається із матеріалів справи, що 14.09.2007 року позивач ПАТ КБ «ПриватБанк» з відповідачем ОСОБА_1 уклали кредитний договір № CVНМGL00000087, відповідно до умов якого відповідач отримала грошові кошти у розмірі 85560,00 доларів США, зі сплатою відсотків за користування кредитом на строк до 11.09.2037 року (а.с.16-18).

Пунктом 1.2 кредитного договору передбачено, що погашення кредиту позичальник повинен здійснювати з 15 по 19 число кожного місяця в розмірі 749,18 доларів США.

Між Публічним акціонерним товариством Комерційний банк "ПриватБанк" та ОСОБА_2 в забезпечення повернення кредиту було укладено договір поруки за кредитним договором № CVНМGL00000087 від 14.09.2007 року, відповідно до якого, відповідач ОСОБА_2 виступив поручителем перед Банком за виконання зобов`язань ОСОБА_1 , як солідарного боржника (а.с.19).

Відповідно до уточненого розрахунку, станом на 22.01.2016 року сума заборгованості по кредитному договору відповідача ОСОБА_1 перед банком становить 85187,47 доларів США., яка складається: із заборгованості за кредитом в розмірі 71582,52 доларів США; заборгованості по процентам за користування кредитом в розмірі 13068,37 доларів США; заборгованості по комісії за користування кредитом в розмірі 536,58 доларів США; заборгованості з пені за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором за період з 07 лютого 2015 року по 22 січня 2016 року розмірі 113440,11 гривень.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивачем при звернені до суду пропущено строк позовної давності, про застосування якої представником відповідача ОСОБА_1 , заявлено відповідне клопотання, однак дана мотиваціє є хибною.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події (ч. 1ст.530 ЦК України).

За змістом ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки(ст. 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Зокрема, ч.2ст. 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Згідно зі ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1ст. 261 ЦК України).

За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку (ч. 5ст. 261 ЦК України).

Якщо умовами договору (графіком погашення кредиту) встановлено окремі самостійні зобов`язання, які деталізують обов`язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового траншу, а тому й початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення.

Отже, у разі неналежного виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредиту, погашення якого відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу.

При цьому право вимагати повернення щомісячних прострочених платежів у кредитора виникає за обставин, якщо ним дотримано строк давності за вимогами про повернення кредиту в цілому.

Проте суд першої інстанції не звернув уваги на те, що перебіг позовної давності щодо повернення кредиту у цілому обчислюється із дня настання строку виконання основного зобов`язання, яким є строк виконання зобов`язання у повному обсязі (кінцевий строк повернення кредиту й платежів за ним) або у зв`язку із застосуванням права на повернення кредиту достроково.

Згідно умов кредитного договору, кінцевим строком повернення кредиту й платежів за кредитним договором сторонами визначено 11 вересня 2037 року.

Тому, станом на дату подання позовної заяви - 11 лютого2016 року строк позовної давності до вимог банку про повернення кредиту в цілому не сплив, заявлені строки давності стосуються лише платежів, право на стягнення яких виникло поза межами трирічного строку перед зверненням до суду.

Враховуючи вищенаведене колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції в порушення вище значених вимог закону, безпідставно та необґрунтовано відмовлено у задоволенні позовних вимог, у зв`язку із пропуском строку позовної давності.

З доводів апеляційної скарги вбачається, що банк просить разом із основною сумою заборгованості стягнути також із відповідачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 заборгованість по відсоткам, комісії за користування кредитом, а також пені за несвоєчасність виконання зобов`язання за договором.

Колегія суддів частково погоджується з такими доводами апеляційної скарги, враховуючи наступне.

Відповідно до статті 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із частиною першою статті 598, статті 599 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до частин першої та третьої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві.

Згідно із частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Частиною першою статті 553 ЦК України передбачено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником.

За змістом статті 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (частини перша, друга статті 554 ЦК України).

Пунктом 2.3 кредитного договору сторони погодили, що банк має право, зокрема, при порушенні позичальником зобов`язань, передбачених умовами даного договору, змінити умови договору - витребувати від позичальника дострокового повернення кредиту, сплату відсотків за користування кредитом та комісій, виконання інших зобов`язань за даним договором в повному обсязі шляхом направлення позичальнику відповідного повідомлення. При цьому згідно статей 212, 611, 651 ЦК України, за зобов`язаннями строки виконання яких не наступили, строки будуть вважатися такими, що наступили в зазначену у повідомленні дату. На цю дату позичальник зобов`язується повернути банку суму кредиту в повному обсязі, комісії та відсотки за фактичний строк користування кредитом, а також у повному обсязі виконати інші зобов`язання за договором.

Як вбачається із змісту позовної заяви та матеріалів справи, позивачем на адресу відповідачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 від 15.12.2015 року, направлено повідомлення №30.1.0.0/2-733, відповідно до якого позивач вимагає від відповідачів у п`ятиденний термін з дня отримання вищезазначеного листа погасити заборгованість у розмірі 18928,14 доларів США, у тому числі: заборгованості за кредитом в розмірі 1089,08 доларів США, 12079,76 доларів США заборгованості за процентами за користування кредитом; 506,77 доларів США заборгованості по комісії за користування кредитом та 5252,53 доларів США пені за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором, тобто станом на 15.12.2015 року солідарна заборгованість відповідачів складала суму 18928,14 доларів США, що суперечить розрахунку заборгованості станом на 22.01.2016 року, відповідно до якого заборгованість становить 91732,61 доларів США (а.с.12 т.1).

Зі змісту цієї вимоги вбачається, що банк просить, у термін не пізніше п`яти календарних днів з дати одержання цього повідомлення, погасити прострочену заборгованість. У разі несплати простроченої заборгованості у вищевказаний строк, на підставі статті 1050 ЦК України, умов кредитного договору та договору поруки, повернути суму кредиту в повному обсязі, а також нараховані проценти та штрафні санкції.

Отже, зверненням 15 грудня 2015 року до позичальника та поручителя з вимогою про дострокове стягнення всієї заборгованості за кредитним договором, банк відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору та порядку сплати процентів за користування кредитом та використав своє право вимагати дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася, а також сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України.

Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред`явлення до позичальника вимог згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. При цьому кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, а не у вигляді стягнення процентів (стаття 1048 ЦК України).

Такий правовий висновок узгоджується з правовою позицією, яка викладена у постановах Великої Палати Верховного суду від 28 березня 2018 року по справі № 444/9519/12 (провадження № 14 - 10цс18) та від 04 липня 2018 року по справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18).

Звертаючись до суду з указаним позовом, ПАТ КБ «ПриватБанк» також просив стягнути з відповідачів, зокрема, заборгованість за процентами за користування кредитом станом на 22 січня 2016 року, пеню за несвоєчасне виконання зобов`язань, отже, банк нараховував проценти на прострочену суму кредиту та неустойку й після закінчення строку дії договору, що є неправомірним.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припинилося з моменту пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України.

Частиною першою статті 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Вимог про стягнення процентів за користування позиченими коштами та інших сум за прострочення виконання грошового зобов`язання, з підстав та у розмірах встановлених актами законодавства, зокрема статтею 625 ЦК України позивач не пред`являв.

Отже, вимоги позивача про стягнення з відповідачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 заборгованості по відсоткам за користування кредитом, комісії за користування кредитом а також пені за несвоєчасне виконання зобов`язання суперечить вимогам законодавства та задоволенню не підлягають.

Разом з тим, колегія суддів приходить до висновку, що позовна вимога про стягнення непогашеної суми кредиту в розмірі 71582,52 доларів США, є обґрунтованою та такою що підлягає стягненню з відповідачів.

У зв`язку із наведеним, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню, із постановленням нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог, а саме слід стягнути солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 71582,52 доларів США.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

В ході розгляду даної справи АТ КБ «Приват Банк» було понесено судові витрати по сплаті судового збору за подання до суду позовної заяви в розмірі 33739,25 гривень.

Позовні вимоги в результаті апеляційного перегляду задоволені частково на загальну суму 71582,52 долари США (1755203,40 гривень), що становить 78,03 % від суми заявлених вимог. За подання до суду апеляційної скарги АТ КБ «Приват Банк» сплачено судового збору на суму 37113,18 гривень.

З урахуванням розміру задоволених позовних вимог відшкодування відповідачами на користь позивача підлягає судовий збір: (33739,25+37113,18*78,03/100) =55286 гривень 15 копійок.

Отже, з урахуванням вимог процесуального закону з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 слід стягнути на користь Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» в рівних частках судовий збір за подання позовної заяви та апеляційної скарги в розмірі 55286 гривень 15 копійок.

За подачу касаційної скарги ОСОБА_2 сплачений судовий збір в сумі 67478,50 гривень.

Тому, з Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на користь ОСОБА_2 слід стягнути сплачений ним судовий збір за подання касаційної скарги в розмірі 14825 гривень 02 копійки.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Керуючись ст.ст. 374, 376 ЦПК України, апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 23 серпня 2016 року, скасувати.

Позов Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості задовольнити частково.

Стягнути солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 71582,52 доларів США.

Стягнути з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» в рівних частках судовий збір за подання позовної заяви та апеляційної скарги в розмірі 55286 гривень 15 копійок.

Стягнути з Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на користь ОСОБА_2 судовий збір за подання касаційної скарги в розмірі 14825 гривень 02 копійки.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Дата складання повного тексту постанови 02 лютого 2021 року.

Головуючий А.І. Владичан

Судді: І.Б. Перепелюк

І.Н. Лисак