Справа № 740/2894/20
Провадження № 2/740/121/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 серпня 2021 року м.Ніжин

Ніжинський міськрайонний суд Чернігівської області в складі:

головуючої судді Ковальової Т.Г.,

за участі секретаря судового засідання Дьоміної Н.А.,

з участю: представника позивача ОСОБА_1 адвоката Скиби С.Е.,

представника відповідачки ОСОБА_2 , адвоката Аніщенка О.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за первісним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа ОСОБА_3 , про визнання нерухомого майна особистою приватною власністю одного з подружжя та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа ОСОБА_3 , про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, поділ майна та визнання права власності,

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 за первісним позовом звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , в якому просить визнати його особистою приватною власністю 1/2 частку нежитлової будівлі «магазин з майстернею», зареєстровану на праві спільної часткової власності за ним на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого виконавчим комітетом Ніжинської міської ради 25.06.2012, та на 1/2 частку земельної ділянки загальною площею 0,0674 га з кадастровим номером :01:017:0014, цільове призначення земельної ділянки комерційне використання, належну йому на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку, виданого 17 грудня 2008 року управлінням Держкомзему у м.Ніжині, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 .

Позивач за первісним позовом в обґрунтування позовних вимог посилається на те, що з 21 квітня 2001 року по 07 червня 2019 року він перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачкою, мають двох спільних дітей: сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та дочку ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Після розірвання шлюбу відповідачка почала ініціювати питання поділу майна, набутого за час шлюбу. Він не заперечує проти поділу спільного майна подружжя, але відповідачка претендує і на поділ майна, що є його особистою приватною власністю, а саме: на 1/2 частку нежитлової будівлі «магазин з майстернею» та на 1/2 частку земельної ділянки загальною площею 0,0674 га, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .

Інша 1/2 частка зазначеного нерухомого майна належить на праві спільної часткової власності його матері ОСОБА_3 , але в натурі не виділена і знаходиться в їхньому спільному володінні та користуванні.

Належну йому 1/2 частку у вказаному нерухомому майні він придбав у власність під час перебування у шлюбі з відповідачкою, але за кошти, належні йому як фізичний особі-підприємцю.

Зазначає, що з 26.12.2000 він зареєстрований та працює як фізична особа-підприємець. Згідно витягу з рішення виконавчого комітету Ніжинської міської ради від 13.05.2004 за №262 (п.п.1.16 п.1) йому, як підприємцю, надано дозвіл на будівництво спірної нерухомості по АДРЕСА_1 . Після здійснення всіх необхідних дій та прийняття в експлуатацію приміщення «магазин меблів» йому було видано свідоцтво № НОМЕР_1 з дозволом на розміщення об`єкту торгівлі за вищевказаною адресою, де він та його мати ОСОБА_3 стали працювати, відкривши магазин з продажу меблів, пошиву та продажу ламбрекенів, штор і тюлей.

Його мати ОСОБА_3 зареєстрована та працює як фізична особа-підприємець з 30 червня 2000 року.

Згідно витягу з рішення виконавчого комітету Ніжинської міської ради від 25.05.2006 за №299 йому надано дозвіл провести реконструкцію підвального поверху під майстерню по складанню меблів та завершити будівництво другого пускового комплексу магазину промислових товарів на другому поверсі спірної нерухомості.

Рішенням виконавчого комітету Ніжинської міської рад від 15.03.2007 за №110 (п.2) вирішено оформити право приватної власності з послідуючою видачею свідоцтва про право власності у зв`язку з побудовою за ОСОБА_1 в цілому на спірну нежитлову будівлю «магазин».

На підставі цього рішення 22 березня 2007 року на його ім`я було видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно нежитлову будівлю «магазин» загальною площею 370,4 кв.м в цілому.

На підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 24.10.2007 він як фізична особа-підприємець придбав у територіальної громади міста Ніжина земельну ділянку загальною площею 0,0674 га, кадастровий №:01:017:0014, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , на якій розташована нежитлова будівля «магазин». Цільове призначення земельної ділянки для комерційної діяльності. До укладення договору купівлі-продажу вказана земельна ділянка перебувала у нього в оренді на підставі договору оренди від 16.06.2004.

Зазначає, що спірна нежитлова будівля «магазин» була побудована за належні йому, як приватному підприємцю, кошти та кошти його матері ОСОБА_3 , отримані нею в кредит за договорами кредитування протягом 2004-2006 років на суми 35 000 грн, 20 000 грн та 90 000 грн.

З моменту укладення шлюбу з відповідачкою остання ніде не працювала до вересня 2005 року. З 06.09.2005 до 02.06.2015 ОСОБА_2 працювала у його матері по трудовому договору продавцем непродовольчих товарів із заробітною платою 310 грн на місяць в період з 06.09.2006 по 02.03.2009, а у період з 02.03.2009 - 850 грн на місяць.

Таким чином, будівництво нежитлової будівлі «магазин з майстернею» по АДРЕСА_1 , розпочате в травні 2004 року, здійснювалося ним спільно з його матір`ю ОСОБА_3 за рахунок коштів, отриманих ним як приватним підприємцем та коштів, отриманих його матір`ю у кредит.

Після закінчення будівництва 12.08.2008 він подарував матері 1/2 частку вказаної нежитлової будівлі, оскільки будівництво було здійснено за їхні спільні кошти для розвитку спільного бізнесу.

Крім того, згідно договору дарування земельної ділянки від 12.08.2008, посвідченого приватним нотаріусом Ніжинського міського нотаріального округу Зеленським В.В. за реєстраційним номером №3186, він подарував ОСОБА_3 1/2 частку земельної ділянки площею 337 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

17.12.2008 управлінням Держкомзему у м.Ніжині видано державний акт на право власності на зазначену земельну ділянку, згідно з яким власниками земельної ділянки є дві особи: ОСОБА_1 та ОСОБА_3 - по 1/2 частці кожен.

В свою чергу, відповідачка знала про вчинення обох правочинів і на їх вчинення давала свою письмову згоду.

В подальшому, з листопада 2011 року по лютий 2012 року у спірній будівлі проводилися будівельні роботи, під час чого було здійснено обладнання майстерні по збірці меблів у технічному підпіллі магазину, внаслідок чого загальна площа об`єкта нерухомого майна стала складати 559 кв.м, а на момент вчинення договору дарування загальна площа складала 370,4 кв.м.

Виконання зазначених будівельних робіт замовлялося та оплачувалося ним та його матір`ю ОСОБА_3 , як суб`єктами підприємницької діяльності, як і введення об`єкта в експлуатацію.

Рішенням виконкому Ніжинської міської ради від 21.06.2012 №300 (п.1) вирішено: оформити право приватної власності з послідуючої видачею свідоцтв про право власності, у зв`язку з побудовою, ОСОБА_1 та ОСОБА_3 в рівних частках кожному, в цілому на нежитлову будівлю «магазин з майстернею» за адресою: АДРЕСА_1 .

На підставі вказаного рішення взамін договору дарування від 12.08.2008 за р.№3183 їм, як співвласникам, виконкомом Ніжинської міської ради видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 25.06.2012. Цього ж дня відбулася державна реєстрація їхнього права власності на вказану будівлю.

Отже, зазначена вище нежитлова будівля належить йому та його матері ОСОБА_3 на праві спільної часткової власності по Ѕ частці кожному на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого 25.06.2012 виконкомом Ніжинської міської ради, а тому спірна Ѕ частка нежитлової будівлі не є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, оскільки це нерухоме майно є майном його, як підприємця.

ОСОБА_2 звернулася до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 , в якому просить: визнати 1/2 частку нежитлової будівлі «магазин з майстернею» за адресою: АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю подружжя; припинити право власності ОСОБА_1 на 1/4 частку цієї нежитлової будівлі, залишивши у його власності 1/4 частку вказаної нежитлової будівлі; визнати за нею право власності на 1/4 частку спірної нежитлової будівлі; визнати 1/2 частку земельної ділянки з кадастровим номером :01:017:0014 площею 337 кв. м, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , спільною сумісною власністю подружжя; припинити право власності ОСОБА_1 на 1/4 частку вказаної земельної ділянки та визнати за нею право власності на 1/4 частку цієї земельної ділянки; визнати автомобіль ГАЗ 330202-414, синього кольору, 2008 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 , свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 , спільною сумісною власністю подружжя; визнати за нею право власності на 1/2 частку вказаного транспортного засобу.

В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що у період шлюбу з ОСОБА_1 вони набули у спільну сумісну власність шляхом будівництва нерухоме майно нежитлову будівлю «магазин з майстернею». Право власності на це майно було зареєстроване за ОСОБА_1 , що підтверджується свідоцтвом про право власності від 22 березня 2007 року.

Також у період шлюбу на підставі договору купівлі-продажу від 24 жовтня 2007 року вони придбали земельну ділянку площею 0,0674 га за адресою: АДРЕСА_1 , на якій розташована нежитлова будівля «магазин з майстернею». Право власності на земельну ділянку також зареєстроване за ОСОБА_1 .

12 серпня 2008 року ОСОБА_1 з її, як дружини і співвласника, згоди відчужив за договором дарування 1/2 частку спірної нежитлової будівлі та земельної ділянки, на якій розташована нежитлова будівля, своїй матері ОСОБА_3

1/2 частка зазначеної нежитлової будівлі та земельної ділянки залишилися у спільній власності її та відповідача ОСОБА_1 .

Крім того, 05 листопада 2008 року вони придбали транспортний засіб «ГАЗ 330202-414» 2008 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 .

Все вище перелічене майно набуте ними за спільні кошти під час шлюбу, а тому є спільною сумісною власністю подружжя.

Зазначає, що після народження ІНФОРМАЦІЯ_3 сина ОСОБА_6 вона здійснювала за ним догляд.

У жовтні 2004 року вона продала належну їй на праві приватної особистої власності квартиру за адресою: АДРЕСА_2 , за 11 000 доларів США, які були вкладені у придбання спільного майна подружжя, зокрема на будівництво нежитлової будівлі «магазин з майстернею» та земельної ділянки під цією будівлею.

З 2005 року вона працювала за трудовим договором у ФОП ОСОБА_3 та мала самостійний заробіток, який витрачався на потреби сімї та на придбання майна подружжя.

Після народження ІНФОРМАЦІЯ_4 дочки ОСОБА_7 вона займалася доглядом за дитиною та продовжувала працювати.

До розірвання шлюбу вона безперешкодно користувалася вказаним спільним майном і розміщувала у магазині власну швейну майстерню. Після розірвання шлюбу відносини між нею та ОСОБА_1 і його батьками погіршилися і вони перешкоджають їй доступ до будівлі.

Від третьої особи без самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_3 до суду надійшла заява, у якій вона зазначає, що нежитлова будівля «магазин з майстернею» будувалася за спільні кошти її сина та її як приватними підприємцями, починаючи з травня 2004 року до кінця серпня 2006 року, а потім з листопада 2011 року по лютий 2012 року. Вони обладнали майстерню по збору меблів у технічному підпіллі магазину.

Зазначає, що виконання всіх будівельних робіт від самого початку здійснювалося та оплачувалося нею та її сином ОСОБА_1 , як суб`єктами підприємницької діяльності за рахунок коштів, отриманих нею у кредит, в сумі 145 000 грн та коштів, що належали їй та сину як фізичним особам-підприємцям, пов`язаним зі здійсненням господарської діяльності.

Спірна нежитлова будівля будувалася на земельній ділянці, яка була надана її сину на підставі договору оренди землі від 16.06.2004, укладеного між підприємцем ОСОБА_1 та Ніжинською міською радою, а згодом була придбана у власність ФОП ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 24.10.2007.

У серпні 2008 року вона набула право власності на 1/2 частку нежитлової будівлі «магазин з майстернею» на підставі договору дарування від 12.08.2008 та право власності на 1/2 частку земельної ділянки площею 0,0674 га на підставі договору дарування від 12.08.2008. Вказане майно їй подарував син ОСОБА_1 .

Спільне нерухоме майно між нею та її сином ОСОБА_1 в натурі не поділено відповідно до часток у праві спільної часткової власності і знаходиться у їхньому спільному користуванні. Просить позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити.

У задоволенні зустрічної позовної заяви просить відмовити.

У судовому засіданні представник позивача за первісним позовом ОСОБА_1 адвокат Скиба С.Е. підтримала первісний позов за викладених у ньому обставин і частково визнала зустрічний позов, а саме, що автомобіль «ГАЗ 330202-414» 2008 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 , є спільною сумісною власністю подружжя.

Представник відповідачки за первісним позовом (позивачки за зустрічним) ОСОБА_2 адвокат Аніщенко О.Г. не визнав первісного позову та підтримав вимоги зустрічного позову з посиланням на постанову ВС від 31.04.2020 зазначає, що майно ФОП може бути спільним майном подружжя, як таке що набуте в період шлюбу. Пояснив, що ОСОБА_2 у 2004 році продала належну їй квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_2 , за 11 000 доларів США, які були вкладені у придбання спільного майна подружжя, зокрема, на будівництво нежитлової будівлі «магазин з майстернею» та земельної ділянки під цією будівлею. Всі витрати на будівництво несли спільно з чоловіком ОСОБА_1 . Сімейним Кодексом України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності подружжя.

Третя особа ОСОБА_3 у судове засідання не з`явилася надіславши заяву про розгляд справи за її відсутності.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи та оцінивши їх відповідно до ст.89 ЦПК України за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та безпосередньому дослідженні, суд дійшов наступного висновку.

Згідно ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Згідно ч.1 статті 16 Цивільного кодексу України, ч.1 статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч.1,2 статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Згідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно статті 60 СК України основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя.

Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 СК України. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України).

Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 21 квітня 2001 року, що підтверджується копією свідоцтва про одруження (а.с.18).

Заочним рішенням Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 07 червня 2019 року шлюб між сторонами розірвано (а.с. 21).

Під час перебування у шлюбі сторонами набуто: нерухоме майно нежитлову будівлю «магазин з майстернею» та земельну ділянку загальною площею загальною площею 0,0674 га, кадастровий №:01:017:0014, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , та автомобіль марки «ГАЗ 330202-414», синього кольору, 2008 року випуску.

Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном, визначено у статті 317 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).

Згідно зі статтею 319 ЦК України власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Він сам вирішує, що робити зі своїм майном, керуючись виключно власними інтересами, здійснюючи щодо цього майна будь-які дії, які не повинні суперечити закону і не порушують прав інших осіб та інтересів суспільства. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим зазначена презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільності набутого майна щодо певного об`єкта в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її заперечує.

Належність майна до об`єктів права спільної сумісної власності визначено ст.61 СК України, згідно з частиною третьою якої якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Норма частини третьої ст.61 СК України кореспондує частині четвертій ст.65 СК України, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Тобто за нормами сімейного законодавства умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані з сім`єю інтереси одного з подружжя.

Зазначена правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року № 6-843цс17.

Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (стаття 63 СК України).

За положеннями частин першої, другої статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.

Відповідно до частин першої-третьої статті 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

Вищевказана стаття визначає правила розпорядження подружжям майном, що є об`єктом права їх спільної сумісної власності. Таке розпорядження здійснюється шляхом укладення дружиною та/або чоловіком різноманітних правочинів з іншими особами. Якщо правочин щодо спільного майна укладає один з подружжя, то воля другого з подружжя, його згода на укладення правочину має бути з`ясована окремо.

За нормами сімейного законодавства умовою належності майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані з сім`єю інтереси одного з подружжя.

Тобто сімейне законодавство передбачає виникнення спільної сумісної власності на майно і рівні права подружжя щодо володіння, користування і розпорядження ним.

Право на майно виникає в обох із подружжя одночасно, в момент набуття його хоча б одним з них, і оформлення права власності на ім`я другого з подружжя юридичного значення не має, оскільки майно знаходиться у спільній сумісній власності подружжя без визначення часток.

У судовому засіданні встановлено, що 26 грудня 2000 року ОСОБА_1 отримав свідоцтво про державну реєстрацію фізичної особи - підприємця.

Згідно витягу з рішення виконавчого комітету Ніжинської міської ради від 13.05.2004 за №262 (п.п.1.16 п.1) ОСОБА_1 , як підприємцю, надано дозвіл на будівництво нерухомості по АДРЕСА_1 .

ОСОБА_3 зареєстрована та працює як фізична особа-підприємець з 30 червня 2000 року.(а.с.42).

Згідно витягу з рішення виконавчого комітету Ніжинської міської ради від 25.05.2006 за №299 ОСОБА_1 надано дозвіл провести реконструкцію підвального поверху під майстерню по складанню меблів та завершити будівництво другого пускового комплексу магазину промислових товарів на другому поверсі спірної нерухомості.

Рішенням виконавчого комітету Ніжинської міської рад від 15.03.2007 за №110 (п.2) вирішено оформити право приватної власності з послідуючою видачею свідоцтва про право власності, в зв`язку з побудовою, за ОСОБА_1 в цілому на спірну нежитлову будівлю «магазин». На підставі цього рішення 22 березня 2007 року на ім`я ОСОБА_1 видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно нежитлову будівлю «магазин» загальною площею 370,4 кв.м в цілому.

На підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 24.10.2007 ОСОБА_1 придбав у територіальної громади міста Ніжина земельну ділянку загальною площею 0,0674 га, кадастровий №:01:017:0014, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , на якій розташована нежитлова будівля «магазин». Цільове призначення земельної ділянки для комерційної діяльності. До укладення договору купівлі-продажу, вказана земельна ділянка перебувала у нього в оренді на підставі договору оренди від 16.06.2004. (а.с38-39).

12.08.2008 ОСОБА_1 подарував ОСОБА_3 1/2 частку вказаної нежитлової будівлі, що підтверджується копією договору дарування.(а.с.46)

Згідно договору дарування земельної ділянки від 12.08.2008, посвідченого приватним нотаріусом Ніжинського міського нотаріального округу Зеленським В.В. за реєстраційним номером №3186, ОСОБА_1 подарував ОСОБА_3 1/2 частку земельної ділянки площею 337 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .(а.с.47).

В матеріалах справи наявна заява ОСОБА_2 про надання згоди на дарування її чоловіком ОСОБА_1 1/2 частки нежитлової будівлі «магазин» та 1/2 частки земельної ділянки площею 337 кв.м, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 . (а.с.45), що свідчить про визначення статусу цього майна спільним сумісним майном подружжя, а не особистою власністю ОСОБА_1 , як фізичної особи-підприємця.

17.12.2008 управлінням Держкомзему у м.Ніжині видано державний акт на право власності на зазначену земельну ділянку, згідно з яким власниками земельної ділянки є дві особи: ОСОБА_1 та ОСОБА_3 - по 1/2 частці кожен.

Рішенням виконкому Ніжинської міської ради від 21.06.2012 №300 (п.1) вирішено оформити право приватної власності з послідуючої видачею свідоцтв про право власності у зв`язку з побудовою ОСОБА_1 та ОСОБА_3 в рівних частках кожному, в цілому на нежитлову будівлю «магазин з майстернею» за адресою: АДРЕСА_1 .

На підставі вказаного рішення взамін договору дарування від 12.08.2008 за р.№3183 їм як співвласникам виконкомом Ніжинської міської ради видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 25.06.2012.

Згідно довідки ТСЦ МВС №7443 від 13.11.2019 вбачається, що за ОСОБА_1 в період з 21.04.2001 по 07.06.2019 був зареєстрований транспортний засіб марки «ГАЗ 3302-14» зеленого кольору 2003 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_4 , який 04.11.2008 був знятий з обліку для реалізації. 05.11.2008 за ОСОБА_1 був зареєстрований транспортний засіб «ГАЗ 330202-414» синього кольору, 2008 року випуску, державний номерни йзнк НОМЕР_2 , свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_5 (а.с.110).

Правові підстави визнання майна особистою приватною власністю дружини та чоловіка закріплені у ст.57 СК України.

Одним з видів розпоряджання власністю є право власника використовувати своє майно для здійснення підприємницької діяльності, крім випадків, встановлених законом; законом можуть бути встановлені умови використання власником свого майна для здійснення підприємницької діяльності (стаття 320 ЦК України).

Правовідносини щодо здійснення підприємницької діяльності фізичною особою врегульовані главою 5 ЦК України.

Згідно ст.52 ЦК України фізична особа - підприємець відповідає за зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном, крім майна, на яке згідно із законом не може бути звернено стягнення. Фізична особа - підприємець, яка перебуває у шлюбі, відповідає за зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм особистим майном і часткою у праві спільної сумісної власності подружжя, яка належатиме їй при поділі цього майна.

Отже, майно фізичної особи - підприємця, яке використовується для її господарської діяльності, вважається спільним майном подружжя, як і інше майно, набуте в період шлюбу, за умови, що воно придбане за рахунок належних подружжю коштів.

Використання зазначеного майна одним з подружжя для здійснення підприємницької діяльності може бути враховано під час обрання способу поділу цього майна.

Таким чином, системний аналіз вищезазначених норм матеріального права дозволяє дійти висновку про те, що майно фізичної особи - підприємця може бути об`єктом спільної сумісної власності подружжя і предметом поділу між кожним з подружжя з урахуванням загальних вимог законодавства щодо критеріїв визначення правового режиму спільного сумісного майна подружжя та способів поділу його між кожним з подружжя.

Під час здійснення поділу майна в судовому порядку суд повинен виходити з презумпції рівності часток, а також з вимог ст.71 СК України, відповідно до якої поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі або реалізується через виплату грошової компенсації вартості його частки у разі неподільності майна (частина друга ст.364 ЦК України ).

При цьому відповідно до частини третьої ст.71 СК України речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року у справі № 6-21цс15.

Вирішуючи спір в частині визнання особистою приватною власністю 1/2 частки нежитлової будівлі «магазин з майстернею» та 1/2 частки спірної земельної ділянки, судом встановлено, що вони були придбані сторонами під час шлюбу за спільні кошти подружжя і лише формально зареєстровані на ім`я ОСОБА_1 , як на фізичну особу.

При цьому судом враховано доводи позивача ОСОБА_1 про те, що він, працюючи фізичною особою підприємцем, мав доходи від підприємницької діяльності та вкладав їх у спірне майно.

Щодо тверджень позивача про те, що його мати ОСОБА_3 брала кошти у позику для придбання та оформлення спірного магазину та земельної ділянки, то остання, у свою чергу, отримала у власність на підставі договорів дарування від 12.08.2008 від ОСОБА_1 1/2 частку вказаної нежитлової будівлі та 1/2 частку земельної ділянки площею 337 кв.м, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , на що дала свою згоду ОСОБА_2 , як дружина ОСОБА_1 .

Відповідачка за первісним позовом ОСОБА_2 з 2005 року працювала за трудовим договором з фізичною особою - підприємцем ОСОБА_3 та отримувала заробітну плату, яку вкладала в сімейний бюджет. Також судом враховано, що в період перебування у шлюбі ОСОБА_2 продала належну їй квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_2 , за 11 000 доларів США, які вклала у придбання спільного майна подружжя, зокрема на будівництво нежитлової будівлі «магазин з майстернею» та земельної ділянки під цією будівлею.

Оформлення договорів купівлі-продажу зазначених обєктів нерухомості відбувалося відповідно до положень ст. 65 СК України, так як договори вчинялись в інтересах на той час існуючої сімї та будувались, на думку суду, на сталих довірливих стосунках, взаєморозумінні, що ґрунтувались на принципах взаємоповаги та толерантності один до одного.

За наведених обставин судом встановлено, що нежитлова будівля «магазин з майстернею» та земельна ділянка під цією будівлею придбані та побудовані за спільні кошти подружжя - сторін у справі, тому є їх спільною власністю.

Судом встановлено, що шлюбний договір сторонами не укладався, домовленості щодо поділу майна відсутні.

Відповідно до статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Договір про поділ житлового будинку, квартири, іншого нерухомого майна, а також про виділ нерухомого майна дружині, чоловікові зі складу усього майна подружжя має бути нотаріально посвідчений.

Статтею 70 СК України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, передбачено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом (частина друга статті 372 ЦК України).

Частиною 2 статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування,

Оскільки презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя позивачем не спростовано, матеріали справи не містять належних та допустимих доказів того, що спірне майно придбане за його чи його матері особисті кошти, тому відсутні правові підстави для визнання 1/2 частки нежитлової будівлі «магазин з майстернею» та 1/2 частки земельної ділянки загальною площею 0,0674 га з кадастровим номером :01:017:0014, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 ,особистою приватною власністю ОСОБА_1 .

Факт придбання автомобіля марки «ГАЗ 330202-414», синього кольору, 2008 року випуску,

в період шлюбу та за спільні кошти подружжя сторонами не заперечувався, тому суд дійшов висновку, що спірний транспортний засіб є об*єктом спільної сумісної власності подружжя відповідно до ст.60 СК України.

При вирішенні питання про поділ спільного майна подружжя суд виходить із принципу рівності та справедливості, враховуючи й інтереси сторін щодо його розподілу, вартості майна, яке залишається у власності сторін.

З огляду на викладене суд дійшов висновку про доцільність поділу обєктів нерухомості та транспортного засобу, як спільного майна подружжя в рівних долях між сторонами, відповідно до заявленого зустрічного позову, який підлягає задоволенню.

Керуючись ст.57, 60-65, 70, 71 СК України, ст. 5, 52, 320, 317, 319, 368 ЦК України, ст. 10, 12,13, 78, 81, 89, 263-265, 268, 273, 354, 355 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

У задоволенні первісного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа ОСОБА_3 , про визнання особистою приватною власністю 1/2 частки нежитлової будівлі «магазин з майстернею» та 1/2 частки земельної ділянки загальною площею 0,0674 га з кадастровим номером :01:017:0014, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , - відмовити.

Зустрічний позов ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , ідентифікаційний номер НОМЕР_6 , адреса: АДРЕСА_3 , до ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , ідентифікаційний номер НОМЕР_7 , адреса: АДРЕСА_3 , третя особа ОСОБА_3 , про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, поділ майна та визнання права власності задовольнити.

Визнати 1/2 частку нежитлової будівлі «магазин з майстернею» за адресою: АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

Припинити право власності ОСОБА_1 на 1/4 частку нежитлової будівлі «магазин з майстернею» за адресою: АДРЕСА_1 , залишивши у власності ОСОБА_1 1/4 частку вказаної нежитлової будівлі.

Визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/4 частку нежитлової будівлі «магазин з майстернею» за адресою: АДРЕСА_1 .

Визнати 1/2 частку земельної ділянки з кадастровим номером :01:017:0014 площею 337 кв. м, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 га, спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

Припинити право власності ОСОБА_1 на 1/4 частку земельної ділянки з кадастровим номером :01:017:0014 площею 337 кв. м, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/4 частку земельної ділянки з кадастровим номером :01:017:0014 площею 337 кв. м, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Визнати автомобіль марки «ГАЗ 330202-414», синього кольору, 2008 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 , свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 , спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

Визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частку автомобіля марки «ГАЗ 330202-414», синього кольору, 2008 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 , свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 .

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 10510 (десять тисяч п`ятсот десять) грн в рахунок відшкодування витрат по сплаті судового збору.

На рішення може бути подана апеляційна скарга до Чернігівського апеляційного суду через Ніжинський міськрайонний суд протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне рішення складено 19 серпня 2021 року.

Головуюча суддя Т. Ковальова