ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

24 листопада 2021 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 750/1282/21

Головуючий у першій інстанції - Карапута Л. В.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/1175/21

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД у складі:

головуючого-судді: Онищенко О.І.

суддів: Євстафіїва О.К., Шарапової О.Л.

секретар: Позняк О.М.

Позивач: ОСОБА_1

Відповідач: ОСОБА_2 , ОСОБА_3

Особа, яка подала апеляційну скаргу: ОСОБА_1

Розглянув у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу на рішення Деснянського районного суду м.Чернігова від 03 червня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання договору дарування частини квартири недійсним, витребування майна та повернення у власність (суддя Карапута Л.В.), ухвалене о 17 год. 15 хв. у м.Чернігів, повний текст рішення складено 09 червня 2021 року,

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2021 року позивачка звернулася до суду з позовом, в якому просила визнати договір дарування 4/5 частини квартири АДРЕСА_1 , укладений 24 жовтня 1995 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Солодовник С.О., зареєстрований в реєстрі за №4757, недійсним; витребувати від ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 4/5 частини квартири АДРЕСА_1 ; повернути у власність ОСОБА_1 4/5 частини квартири АДРЕСА_1 ; стягнути судові витрати.

Обґрунтовуючи позов, позивач зазначила, що з 1956 року постійно зареєстрована і проживає в квартирі АДРЕСА_1 . ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її син ОСОБА_4 . Відповідачка ОСОБА_2 , дружина її покійного сина, в цей період проявляла турботу до позивачки, готувала їжу, прибирала, матеріально та морально підтримувала. Відповідачка обіцяла, що буде забезпечувати позивачку доглядом, харчуванням, надавати грошову допомогу, утримувати квартиру в належному стані, за що ОСОБА_1 передасть квартиру у власність після смерті, і запропонувала укласти договір довічного утримання. ОСОБА_2 займалась підготовкою і поданням документів для приватизації квартири, мотивуючи ризиком втрати житла, оскільки у користуванні позивача було 4/5 частини квартири. 12 жовтня 1995 року Чернігівським колективним підприємством «Берегиня» згідно з розпорядженням від 13.09.1995 року №4 позивачці було видано свідоцтво про право власності на 4/5 частини квартири АДРЕСА_1 . 24 жовтня 1996 року між позивачкою та невісткою ОСОБА_2 був укладений договір дарування, відповідно до якого позивач передала безоплатно у власність ОСОБА_2 4/5 вказаної квартири, що посвідчений приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Солодовник С.О., зареєстрований в реєстрі №4757. Маючи намір заволодіти квартирою в цілому, ОСОБА_2 вмовила сусідку ОСОБА_5 приватизувати належну їй 1/5 частину квартири АДРЕСА_1 , яка була комунальною квартирою. 23 березня 2006 року відповідачка відчужила 4/5 квартири своїй доньці ОСОБА_3 за договором дарування. Позивачка зазначила, що зміст договору не розуміла, вважала, що укладається саме договір опіки, довічного утримання та розраховувала, що невістка буде надавати їй допомогу, доглядати, а квартира перейде у власність ОСОБА_2 тільки після її смерті. Наміру безоплатно позбавити себе єдиного житла, ризикуючи опинитись на вулиці або проживати в нестерпних умовах, як тепер бажання не було. Після укладення обох договорів дарування позивачка продовжує проживати у спірній квартирі. За доводами ОСОБА_1 , ОСОБА_2 не піклується про неї, не відвідує, обіцяної допомоги не надає.

Рішенням Деснянського районного суду м.Чернігова від 03 червня 2021 року відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання договору дарування частини квартири недійсним, витребування майна та повернення у власність. Рішення суду мотивовано недоведеністю позивачем обставин, які б свідчили про те, що оспорюваний нею правочин було укладено внаслідок помилки, оскільки після укладення договору дарування відповідачем ОСОБА_6 не здійснювалася опіка відносно позивача та не надавалися будь-які види матеріальної допомоги. Також суд дійшов висновку, що строк позовної давності закінчився до вступу нового Цивільного кодексу України, тому закінчення строку позовної давності до пред`явлення позову є підставою для відмови в частині визнання недійсним договору дарування від 24.10.1995 року.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати вказане рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог. Доводи апеляційної скарги зводяться до викладу позовної заяви. Апеляційна скарга мотивована тим, що під час укладення договору нотаріус його зміст не оголошував, суті та правових наслідків не роз`яснював, позивачка вважала, що укладається саме договір оіпки, довічного утримання та розраховувала, що невістка буде надавати матеріальну допомогу, доглядати, а квартира перейде у власність ОСОБА_2 тільки після смерті позивачки. ОСОБА_1 вказує, що жодний зі свідків не зміг дати пояснення, яка була потреба для неї у терміновому даруванні частки у квартирі. За доводами позивачки, висновок суду про те, що після укладення оспорюваного договору не здійснювались догляд та опіка відносно неї і їй не надавалися будь-які види матеріальної допомоги, не ґрунтується на зібраних у справі доказах, спростовується поясненнями самих відповідачів та свідків про надання такої допомоги на час укладення договору та після цього, що може свідчити про дефекти волі при укладенні правочину. ОСОБА_1 вказує, що будучи особою похилого віку, яка, перебуваючи у депресивному стані після раптової смерті сина, потребувала сторонньої підтримки та матеріальної допомоги, яка надавалась відповідачами при укладанні договору дарування свого єдиного житла в якому продовжує проживати й донині, помилялась щодо обставин, неправильно сприймала природу правочину, права та обов`язки сторін, які мають істотне значення для чинності правочину, що вплинуло на її волевиявлення, не відповідало внутрішній волі, оскільки мала на меті укласти саме договір довічного утримання.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_3 просить у задоволенні апеляційної скарги відмовити, а рішення суду першої інстанції залишити в силі. Відповідачка вказує, що вона, починаючи з 16.02.1995 року, разом з позивачкою проживала у спірній квартирі, а у 1997 році її чоловік - ОСОБА_7 купив 1/5 чатсину вказаної квартири (кімната 2), після чого подружжя почало спільно дбати як про будинок, в якому проживали разом з позивачкою так і про благоустрій прибудинкової території. Про те, що ОСОБА_2 у 2006 році подарувала 4/5 частини квартири своїй доньці позивачка була цілком обізнана. За доводами відповідачки, ОСОБА_1 особисто підписала договір дарування та будь-яких видів матеріального забезпечення його умовами не були встановлені. Крім того, ОСОБА_3 посилається, що, уклавши сопорюваний правочин 24 жовтня 1995 року, позивачка звернулася до суду лише у лютому 2021 року (через 25 років 4 місяці), а до цього погоджувалася на переоформлення особового рахунку на іншого співвласника, на проведення ремонтних робіт в квартирі онукою та її чоловіком, переобладнання комунальної квартири в особисту приватну без проживання в ній інших сторонніх осіб, а також оплати комунальних послуг, які здійснювалися відповідачами.

Згідно з ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справ.

Відповідно до вимог ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Частиною 1 ст.368 ЦПК України встановлено, що справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

За нормами ст. 268 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Зазначеним вимогам закону судове рішення суду першої інстанції частково не відповідає.

По справі встановлено, що ОСОБА_1 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 з 29 жовтня 1956 року (а.с.14 т.1). Згідно з довідкою Управління адміністративних послуг Чернігівської міської ради від 07 грудня 2020 року №6262 позивачка зареєстрована у вказаній вище квартирі і станом на 04 грудня 2020 року (а.с.11 т.1).

12 жовтня 1995 року Чернігівським колективним підприємством «Берегиня» на ім`я ОСОБА_1 видано свідоцтво про право власності на житло по АДРЕСА_1 (а.с.6 т.1).

Позивачка є пенсіонеркою, 16 січня 2009 року їй була встановлена 2 група інвалідності (а.с.15, 16).

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_4 - син позивачки (а.с.5 т.1). ОСОБА_2 є дружиною померлого сина позивачки і невісткою позивачки.

24 жовтня 1995 року між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 укладено договір дарування, за умовами якого ОСОБА_1 подарувала, а ОСОБА_2 прийняла у дар 4/5 частини квартири, що знаходиться в АДРЕСА_1 . Даний договір посвідчений приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Солодовник С.О. Договір підписано сторонами в присутності приватного нотаріуса, особу сторін встановлено, їх дієздатність, а також належність гр. ОСОБА_1 4/5 частини квартири, що відчужується, перевірено (а.с.7 т.1, а.с.120 т.2).

Згідно з реєстраційним написом на правовстановлюючому документі 4/5 частини квартири НОМЕР_1 зареєстровано Чернігівським міжміським бюро технічної інвентаризації на праві приватної власності за ОСОБА_2 31 жовтня 2001 року (а.с.8 т.1, а.с.120 зв. т.2).

ОСОБА_2 23 березня 2006 року уклала договір дарування вказаної частини квартири, за яким передала майно у власність обдарованої ОСОБА_3 безоплатно (а.с.9-10 т.1, а.с.118 т.2).

Чоловік ОСОБА_3 - ОСОБА_7 придбав іншу 1/5 частину квратири АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу №97/053 від 17 вересня 1997 року (а.с.12, 96-99 т.1).

ОСОБА_3 є дочкою відповідачки ОСОБА_2 (а.с.55 т.1, а.с.122 т.2) та онукою позивачки ОСОБА_1 . Починаючи з 16 лютого 1995 року вона була зареєстрована та проживає з позивачкою в квартирі АДРЕСА_1 , що підтверджується копією паспорта ОСОБА_3 та не заперечується учасниками справи (а.с.88, 89 т.1).

ОСОБА_2 з 03 квітня 2018 року є особою з інвалідністю І групи та потребує постійного стороннього догляду (а.с.57 т.1).

З копії Договору підряду №52 від 24 листопада 2020 року та Акту здачі-прийняття виконаних робіт від 24 листопада 2020 року вбачається, що ОСОБА_7 було замовлено ремонт електромережі за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.90, 91 т.1).

З копії Довідки від 01 березня 2021 року, виданої ТОВ «Енера Чернігів», вбачається, що заборгованості зі сплати за електроенергію у абонента ОСОБА_3 за адресою АДРЕСА_1 немає. Також подібні довідки про відсутність заборгованості з комунальних послуг у абонента ОСОБА_3 видані КП «АТП-2528», КП «Чернігівводоканал», КП «Деснянське» (а.с.92-95 т.1).

Матеріали справи містять копії договорів про надання населенню послуг з газопостачання (а.с.100-103 т.1), про користування електричною енергію (а.с.104-107 т.1), укладених ОСОБА_3 саме за адресою АДРЕСА_1 та копії квитанцій про оплату комунальних послуг (а.с.108-250 т.1, а.с.1-97 т.2). За відомостями АТ «Чернігівгаз» показники лічильників передавались за абонентом ОСОБА_3 (а.с.158-164 т.2) та АТ «Чернігівобленерго» надано обігові відомості з 01 березня 2018 року по 01 березня 2021 року, акти обходу контролерів, з яких слідує, що абонентом є ОСОБА_3 (а.с.168-179 т.2).

ОСОБА_1 надано копію договору про користування електричною енергією, укладеного в 2020 році (а.с.208-209 т.2).

З копії повідомлення про призначення субсидії на ЖКП ОСОБА_1 21 листопада 2020 року була призначена житлова субсидія з жовтня 2020 року по квітень 2021 року включно. Перераховано субсидію на 5 місяців з листопада 2020 року по березень 2021 року (а.с.112 т.2). Також субсидія була призначена в квітні 2020 року (а.с.115, 116 т.2).

Матеріали справи містять копії виписок та обстежень ОСОБА_1 (а.с.129-137 т.2) та копію рішення Чернігівського обласного суду від 23 травня 1995 року, з якого вбачається, що ОСОБА_1 подавала позов до ОСОБА_8 про визнання його втратившим право на квартиру АДРЕСА_1 , який було задоволено (а.с.210-211 т.2).

Вирішуючи питання щодо наявності підстав для задоволення позовних вимог, апеляційний суд виходить з такого.

Згідно з пунктами 1, 4 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України 2003 року цей Кодекс набирає чинності з 01 січня 2004 року.

Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, його положення застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

Таким чином, оскільки спірні правовідносини виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України 2003 року, до них застосовуються положення Цивільного кодексу УРСР в редакції 1963 року.

Частиною першою статті 11 ЦПК України 2004 року передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно зі статтею 243 ЦК УРСР за договором дарування одна сторона передає безоплатно другій стороні майно у власність. Договір дарування вважається укладеним з моменту передачі майна обдарованому.

Відповідно до частин першої, другої статті 56 ЦК УРСР угода, укладена внаслідок помилки, що має істотне значення, може бути визнана недійсною за позовом сторони, яка діяла під впливом помилки. Якщо така угода визнана недійсною, то кожна зі сторін зобов`язана повернути другій стороні все одержане за угодою, а при неможливості повернення одержаного в натурі - відшкодувати його вартість.

Під помилкою слід розуміти таке неправильне сприйняття стороною суб`єкта, предмета чи інших істотних умов угоди, що вплинуло на її волевиявлення, при відсутності якого за обставинами справи можна вважати, що угода не була б укладена.

Враховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку, а саме неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, дійсно було і має істотне значення.

Частиною 1 статті 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обгрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи - ч.1 ст.76 ЦПК України. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення - ч.2 ст.77 ЦПК України.

З матеріалів справи вбачається, що оспорюваний договір дарування було укладено ще в 1995 році та всі умови, передбачені статтею 243 ЦК УРСР, сторонами цього договору було дотримано, зокрема ОСОБА_1 передала у дар ОСОБА_2 4/5 частини квартири АДРЕСА_1 , яка їй належала, а обдарована прийняла її в дар, оскільки мала вільний доступ до квартири, де фактично за домовленістю проживала позивачка та внучка позивачки.

Звертаючись до суду з позовом у 2021 році, через більше ніж 25 років після його укладення, позивачка вказувала підставою недійсності оспорюваного правочину, що він був укладений внаслідок помилки, оскільки вона вважала, що укладає договір довічного утримання.

Проте, вказані позовні вимоги в порушення статтей 76-81 ЦПК України 2004 року позивачем не доведені належними та допустимими доказами, як не надано й доказів того, що між сторонами оспорюваного правочину виникли правовідносини іншого характеру.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, на момент укладення договору дарування позивачка була у віці 70 років, пенсіонеркою, не мала хронічних чи інших тяжких захворювань, які б давали підстави для її утримання, її дієздатність перевірена приватним нотаріусом. Протилежного позивачкою не доведено, оскільки ОСОБА_1 вперше 16.01.2009 року з причини загального захворювання була встановлена 2 група інвалідності, що підтверджується довідкою МСЕК від 16.01.2009 року (а.с.16 т.1). Позивач особисто підписала договір дарування від 24.10.1995 року та будь-яких видів матеріального забезпечення, що надаються, умовами оспорюваного договору дарування не було встановлено.

З огляду на наведене, розглянувши справу по суті позовних вимог, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про відсутність підстав для їх задоволення.

Доводи апеляційної скарги, що у момент вчинення оспорюваного договору дарування не було дотримано вимоги актів цивільного завонодавства, спростовуються матеріалами справи.

Той факт, що після укладення оспорюваного договору відносно ОСОБА_1 здійснювався догляд та опіка і їй надавалася матеріальна допомога відповідачами, не свідчить, що це здійснювалося в якості виконання умов договору довічного утримання, а не як добрі родинні стосунки.

Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, керувався тим, що позивачкою не доведено обставин, які б свідчили про те, що оспорюваний нею правочин було укладено внаслідок помилки, тобто у зв`язку з недоведеністю позовних вимог, а також у зв`язку з закінченням строків позовної давності.

Разом з тим, судом не враховано, що пропуск строку позовної давності є самостійною підставою відмови у задоволенні позову за його обґрунтованості, необґрунтованість вимог є підставою для відмови у позові саме з цих підстав.

За таких обставин, рішення Деснянського районного суду м.Чернігова від 03 червня 2021 року підлягає зміні в частині мотивів відмови в задоволенні позовних вимог, виключивши з мотивувальної частини рішення висновки суду про застосування строків позовної давності.

Керуючись ст.ст. 258, 263, 374, 376 ч.1 п.4, 382, 384, 389, 390, 391 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Деснянського районного суду м.Чернігова від 03 червня 2021 року змінити в частині мотивів відмови у задоволенні позову.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів, який обчислюється з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 26 листопада 2021 року.

Головуючий: Судді: