ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1508/21 Справа № 175/3983/19 Суддя у 1-й інстанції - Бойко О. М. Суддя у 2-й інстанції - Городнича В. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 січня 2021 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого - Городничої В.С.,

суддів - Лаченкової О.В., Петешенкової М.Ю.,

за участю секретаря - Солодової І.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 07 вересня 2020 року про забезпечення позову у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя,

ВСТАНОВИЛА:

У жовтні 2019 року ОСОБА_2 звернулася до суду першої інстанції з вищезазначеним позовом, а також з заявою про вжиття заходів забезпечення позову по вищевказаній справі, посилаючись на те, що невжиття таких заходів, у майбутньому, може призвести до неможливості виконання рішення суду.

В заяві про забезпечення позову, позивач просила суд до розгляду справи по суті накласти арешт на нерухоме майно, що належить сторонам на спільної сумісної власності, в межах суми позовних вимог, а саме: на квартиру (житлове приміщення) АДРЕСА_1 , загальною площею 45,1 кв.м. та заборонити будь-яким особам вчиняти будь-які дії (купівля-продаж, міна, найм, оренда, виділ часток, перереєстрацію права власності, реєстрацію місця проживання (прописки), вселення тощо) відносно вищезазначеної квартири (житлового приміщення).

Ухвалою Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 07 вересня 2020 року заяву ОСОБА_2 про забезпечення позову задоволено. Накладено арешт на квартиру (житлове приміщення) АДРЕСА_1 , загальною площею 45,1 кв.м. та заборонено будь-яким особам вчиняти будь-які дії (купівля-продаж, міна, найм, оренда, виділ часток, перереєстрацію права власності, реєстрацію місця проживання (прописки), вселення тощо) відносно вищезазначеної квартири (житлового приміщення).

Не погодившись із такою ухвалою суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржувану ухвалу, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права та неправильне застосування норм матеріального права, а також, на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи.

ОСОБА_2 відповідно до ст. 360 ЦПК України подала відзив, в якому просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а ухвалу суду без змін, посилаючись на незаконність та необґрунтованість доводів апеляційної скарги.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваної ухвали суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково, а ухвалу суду в частині обраного виду забезпечення позову у вигляді арешту скасувати, в іншій частині ухвалу суду залишити без змін.

Задовольняючи заяву про забезпечення позову, суд першої інстанції посилався на те, що позивачем надано докази в підтвердження наявності достатніх підстав для забезпечення позову, а невжиття заходів по забезпеченню позову може ускладнити або зробити неможливим в подальшому виконання рішення суду.

Однак, колегія суддів не може погодитися з ухвалою суду в частині накладення арешту, виходячи з наступного.

Згідно ч. 1 ст. 149 ЦПК України, суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених ст. 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Згідно п.4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.2006 року №9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. При встановленні зазначеної відповідності слід враховувати, що вжиті заходи не повинні перешкоджати господарській діяльності юридичної особи або фізичної особи, яка здійснює таку діяльність і зареєстрована відповідно до закону як підприємець. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів. Наприклад, обмеження можливості господарюючого суб`єкта користуватися та розпоряджатися власним майном іноді призводить до незворотних наслідків.

Єдиною підставою для забезпечення позову має слугувати обґрунтоване припущення, що невжиття відповідних заходів забезпечення позову може утруднити або зробити неможливим виконання рішення суду у разі задоволення позову.

Відповідно до п.10 постанови Пленуму Верховного Суду України Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову від 22 грудня 2006 року №9 заходи забезпечення позову мають тимчасовий характер і діють до виконання рішення суду, яким закінчується розгляд справи. Забезпечення позову - це сукупність процесуальних дій, які гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог.

Як вбачається із матеріалів справи, заявник, звертаючись до суду першої інстанції, не навів правових підстав заявляти вимоги про забезпечення позову саме шляхом накладення арешту. Не надав додаткові документи та інші докази, що підтверджують необхідність забезпечення позову саме у такий спосіб.

Колегія суддів звертає увагу, що арешт є найбільш обтяжливим заходом, який підлягає примусовому виконанню органами державної виконавчої служби, відповідно до Інструкції з організації примусового виконання рішень, та полягає у проведенні опису, оголошенні заборони розпоряджатися, а в разі потреби, обмеженні права користування майном.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції не врахував вищевикладених обставин, не перевірив наявності правових підстав у позивача заявляти вимоги про забезпечення позову саме шляхом накладення арешту.

Виходячи з викладеного, приймаючи до уваги, що між сторонами дійсно виник спір з приводу вказаного нерухомого майна, існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду, колегія суддів, враховуючи розумність, співмірність, обґрунтованість і обсяг вимог позивача, з метою забезпечення збалансованості інтересів сторін, вважає що найбільш доцільним буде забезпечення позовних вимог шляхом заборони вчиняти будь-які дії, спрямовані на відчуження чи у будь-який спосіб передачу в чуже володіння вищевказаного нерухомого майна.

Заборона відчуження спірного нерухомого майна не обмежить прав відповідача на користування та розпорядження вказаним нерухомим майном. Заборона на відчуження спірного нерухомого майна чи у будь-який спосіб передачу в чуже володіння є оправданою та співмірною до вирішення спору між сторонами.

Таким чином, судова колегія дійшла висновку, що ухвала суду підлягає скасуванню в частині застосування виду забезпечення позову у вигляді арешту.

Безпідставними є доводи апеляційної скарги про необґрунтованість заяви про забезпечення позову, оскільки спростовуються наявними в матеріалах справи доказами.

За таких обставин, апеляційну скаргу слід задовольнити частково та ухвалу Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 07 вересня 2020 року про забезпечення позову в частині накладення арешту на нерухоме майно, а саме, на квартиру (житлове приміщення) АДРЕСА_1 , загальною площею 45,1 кв.м. - скасувати та відмовити в цій частині. В іншій частині ухвали суду, а саме, в частині заборони будь-яким особам вчиняти будь-які дії (купівля-продаж, міна, найм, оренда, виділ часток, перереєстрацію права власності, реєстрацію місця проживання (прописки), вселення тощо) відносно квартири (житлового приміщення) АДРЕСА_1 , загальною площею 45,1 кв.м., залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 376 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Ухвалу Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 07 вересня 2020 року про забезпечення позовув частині накладення арешту на нерухоме майно, а саме, на квартиру (житлове приміщення) АДРЕСА_1 , загальною площею 45,1 кв.м. - скасувати та відмовити в цій частині.

В іншій частині ухвали суду, а саме, в частині заборони будь-яким особам вчиняти будь-які дії (купівля-продаж, міна, найм, оренда, виділ часток, перереєстрацію права власності, реєстрацію місця проживання (прописки), вселення тощо) відносно квартири (житлового приміщення) АДРЕСА_1 , загальною площею 45,1 кв.м., залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: В.С. Городнича

Судді: О.В. Лаченкова

М.Ю. Петешенкова