Справа № 137/886/20
Провадження № 22-ц/801/2374/2021
Головуючий у суді 1-ї інстанції Желіховський В. М.
Доповідач:Панасюк О. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 грудня 2021 рокуСправа № 137/886/20м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Панасюка О. С. (суддя - доповідач),

суддів Берегового О. Ю., Шемети Т. М.,

з участю секретаря судового засідання Француза М. Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом законної представниці ОСОБА_1 ОСОБА_2 до Фермерського господарства «Фавор ВГВ» про визнання недійсним договору користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзису) за апеляційною скаргою Фермерського господарства «Фавор ВГВ» на рішення Літинського районного суду Вінницької області у складі судді Желіховського В. М. від 13 вересня 2021 року, -

встановив:

29 липня 2020 року ОСОБА_2 звернувся з цим позовом, за яким просила визнати недійсним договір користування земельною ділянкою (емфітевзису) № 2, укладений 27 лютого 2017 року між ОСОБА_1 та Фермерським господарством «Фавор ВГВ» (далі ФГ «Фавор ВГВ»), відповідно до умов якого ОСОБА_1 передала у платне строкове користування ФГ «Фавор ВГВ» земельну, ділянку, площею 3,3913 га, кадастровий номер :02:000:0245.

На обґрунтування позовних вимог посилалася на те, що рішенням Літинського районного суду Вінницької області від 26 вересня 2017 року ОСОБА_1 визнана недієздатною, а вона призначена її опікуном. ОСОБА_1 з дитинства хворіє на важке душевне захворювання у виді важкої розумової відсталості, є особою з інвалідністю другої групи з дитинства. Незважаючи на наявність душевного захворювання ОСОБА_1 , яке виключало можливість розуміння нею значення своїх дій та керування ними, наявність призначеного рішенням виконавчого комітету Кулизької сільської ради Літинського району Вінницької області № 8 від 13 лютого 2007 року опікуна, 27 лютого 2017 року між ОСОБА_1 та ФГ «Фавор ВГВ» був укладений оспорюваний договір, за яким вона передала належну їй на підставі державного акта серії ВН № 211181 від 08 жовтня 2004 року земельну ділянку у користування ФГ «Фавор ВГВ» на строк 49 років.

Рішенням Літинського районного суду Вінницької області від 13 вересня 2021 року позов задоволено. Визнано недійсним договір користування земельною ділянкою (емфітевзису) № 2, укладений 27 лютого 2017 року між ОСОБА_1 та ФГ «Фавор ВГВ», відповідно до умов якого ОСОБА_1 передала у платне строкове користування ФГ «Фавор ВГВ» земельну, ділянку, площею 3,3913 га, кадастровий номер :02:000:0245. Вирішено питання про судові витрати у справі.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що висновком судово-психіатричного експерта №1-пл від 20 квітня 2021 року установлено, що станом на 27 лютого 2017 року ОСОБА_1 не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, а тому укладений цього дня договір користування земельною ділянкою (емфітевзису) підлягає визнанню недійсним на підставі статті 225 Цивільного кодексу України (далі ЦК України). Щодо заяви відповідача про застосування позовної давності до вимог позивачки, то суд першої інстанції вказав, що ОСОБА_2 призначено опікуном недієздатної ОСОБА_1 на підставі рішення Літинського районного суду Вінницької області від 26 вересня 2017 року і зразу ж після набрання цим рішення законної сили, а саме 27 жовтня 2017 року, вона звернулася до відповідача з повідомленням про недійсність правочину і з вимогою вирішити питання про переукладання договору емфітевзису. Тобто на момент звернення до суду з позовом - 29 липня 2020 року, позивачка не пропустила строки звернення до суду з позовом про захист порушеного права.

В апеляційній скарзі ФГ «Фавор ВГВ», посилаючись на порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, просило рішення Літинського районного суду Вінницької області від 13 вересня 2021 року скасувати та ухвалити нове - про відмову у позові.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги посилалося на те, що суд першої інстанції не звернув уваги на приписи частини шостої статті 300 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) про обмеження строку дії рішення про визнання фізичної особи недієздатною, відповідно розглянув справу за заявою особи, яка не мала повноважень на її подання.

Зазначило про помилковість висновків суду щодо початку перебігу позовної давності, оскільки саме ОСОБА_2 була присутньою разом із сестрою ОСОБА_1 при укладенні договору емфітевзису і вона ж його підписала за усним дорученням опікуна ОСОБА_1 ОСОБА_3 , яка й була ініціатором укладення цього договору.

ОСОБА_2 через свого представника - адвоката Андрікевича Ю. В. подала відзив на апеляційну скаргу, за яким просила залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, як таке, що постановлене з дотриманням норм процесуального права, відповідно до встановлених судом правовідносин сторін та норм матеріального права, якими вони регулюються.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах заявлених вимог та доводів апеляційної скарги апеляційний суд прийшов до висновку, що вона задоволенню не підлягає з огляду на таке.

Частинами першою - третьою статті 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

За змістом статті 374 ЦПК України апеляційний суд залишає судове рішення без змін, а скаргу без задоволення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права (стаття 375 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 належить земельна ділянка, кадастровий номер :02:000:0245, площею 3,3913 га, розташована на території Кулизької сільської ради Літинського району Вінницької області (державний акт на право власності на земельну ділянку серії ВН № 211181 від 08 жовтня 2004 року на а. с. 7 - 8).

27 лютого 2017 року між ОСОБА_1 та ФГ «Фавор ВГВ» був укладений договір про користування земельною ділянкою (емфітевзису) № 2, за яким вона передала цю земельну ділянку у користування ФГ «Фавор ВГВ» на строк 49 років (а. с. 9 - 12).

Рішення Літинського районного суду Вінницької області від 26 вересня 2017 року ОСОБА_1 визнано недієздатною та призначено ОСОБА_2 її опікуном (а. с. 15 - 17).

Висновком судово-психіатричного експерта № 1-пл від 20 квітня 2021 року встановлено, що ОСОБА_1 страждає на хронічний стійкий психічний розлад у вигляді розумової відсталості тяжкого ступеня, зі значними відхиленнями у поведінці, які потребують особливої уваги та лікування. Станом на 27 лютого 2017 року ОСОБА_1 не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними (а. с. 121 - 125).

За змістом частини 203, частини першої статті 215 ЦК України відсутність вільного волевиявлення учасника правочину на його укладення, яке відповідає його внутрішній волі, є підставою недійсності правочину.

Згідно з частинами першою, другою статті 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

У разі наступного визнання фізичної особи, яка вчинила правочин, недієздатною позов про визнання правочину недійсним може пред`явити її опікун.

Отже, установивши, що оспорюваний договір ОСОБА_1 вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про наявність підстав для визнання його недійсним.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

ЦПК України у редакції Закону № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» від 03 жовтня 2017 року набрав чинності з дня початку роботи Верховного Суду, визначеного рішенням його Пленуму відповідно до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (пункт 1 Розділу 6. Прикінцеві положення). Пленум Верховного Суду 30 листопада 2017 року ухвалив рішення про початок його роботи з 15 грудня 2015 року.

Отже положення цього Кодексу, зокрема частини шостої статті 300 набрали чинності з 15 листопада 2017 року.

Частина перша статті 241 ЦПУ України у редакції чинній на час вирішення Літинським районним судом Вінницької області справи про визнання ОСОБА_1 недієздатною не передбачала часових обмежень дії рішення суду про визнання особи недієздатною та призначення опікуна, а тому апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги щодо відсутності у ОСОБА_2 повноважень на подання цього позову.

Апеляційний суд також відхиляє доводи апеляційної скарги щодо подання позову після спливу строку позовної давності з огляду на таке.

За змістом статей 256, 258 ЦК України загальна позовна давність - строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, - встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Права свободи та інтереси малолітніх осіб віком до чотирнадцяти років, а також недієздатних осіб захищають у суді відповідно їхні батьки, усиновлювачі, опікуни чи інші особи, визначені законом (частина перша статті 59 ЦПК України).

У даному випадку ОСОБА_2 звернулась як опікун недієздатної ОСОБА_1 з позовом про захист її прав на підставі частини другої статті 225 ЦК України, а відтак право на звернення з позовом вона набула не раніше набрання законної сили рішенням Літинського районного суду Вінницької області від 26 вересня 2017 року про визнання ОСОБА_1 недієздатною та призначення її опікуном.

Те, що ОСОБА_2 до цього була обізнана про укладення оспорюваного договору чи навіть супроводжувала ОСОБА_1 під час його підписання (виконуючи при цьому волю на укладення договору емфітевзису ОСОБА_3 , а не ОСОБА_1 , яка на момент укладення договору недієздатною визнана не була) правового значення не має, тому що до призначення її опікуном повноважень звернутись з цим позовом вона не мала, а сама ОСОБА_1 зробити цього самостійно не могла.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не є істотними, не дають підстав для висновку про порушення судом норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до неправильного вирішення справи.

Керуючись статтями 367, 369, 374, 376, 382, 384, 389, 390 ЦПК України апеляційний суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу Фермерського господарства «Фавор ВГВ» залишити без задоволення, а рішення Літинського районного суду Вінницької області від 13 вересня 2021 року - без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили після її проголошення, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

(Повний текст судового рішення виготовлено 02 грудня 2021 року).

Головуючий О. С. Панасюк

Судді: О. Ю. Береговий

Т. М. Шемета