ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

іменем України

25 січня 2021 року

м. Харків

справа № 619/3623/18

провадження № 22-ц/818/392/21

Харківський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Котелевець А.В.,

суддів - Пилипчук Н.П., Хорошевського О.М.,

за участю секретаря - Огар І.В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі - ОСОБА_2 , Малоданилівська селищна рада Дергачівського району Харківської області, Комунальне підприємство «Малоданилівський комунальник»,

представники - Оболенцев Михайло Валерійович, ОСОБА_3 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_4 - представника ОСОБА_1 на рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 07 липня 2020 року в складі судді Нечипоренка І.М.,

у с т а н о в и в :

10 вересня 2018 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , Малоданилівської селищної ради Дергачівського району Харківської області, Комунального підприємства «Малоданилівський комунальник» про поновлення порушеного права.

Позовні вимоги мотивовані тим, що вона є власником кімнати АДРЕСА_1 , власником якого є Малоданилівська селищна рада Дергачівського району Харківської області, а балансоутримувачем - Комунальне підприємство Малоданилівський «Комунальник» (далі - КП Малоданилівський «Комунальник»). Указана кімната є відокремленою, а всі побутові приміщення (туалет, умивальник та інші) є загальними для користування і розташовані в кімнаті гуртожитку № 13 . Крім кімнати позивача, на поверсі розташовані ще 5 кімнат, що не мають побутових зручностей. У кімнаті № 12 проживає ОСОБА_2 , яка не є власником даної кімнати, а користується нею на праві оренди на підставі рішення Малоданилівської селищної ради Дергачівського району Харківської області від 01 серпня 2014 року. ОСОБА_2 здійснила переобладнання частини кімнати туалету, який призначений для спільного користування всіх мешканців кімнат, розташованих на цьому поверсі гуртожитку, і користується ним одноосібно. Посилаючись на підстави, передбачені статтею 391 ЦК України, ОСОБА_1 просила суд поновити її права користувача побутової кімнати № 13 площею 13,1 кв. м та санвузла № 14 площею 10,7 кв. м, розташованих за адресою: АДРЕСА_1 ; демонтаж самовільних переобладнань в побутовій кімнаті та санвузлі провести за рахунок відповідачів.

13 грудня 2018 року ОСОБА_2 подала відзив на позовну заяву, в якому просила відмовити у задоволенні позовних вимог. Відзив мотивовано тим, що позивачем не надано доказів протиправності дій відповідачів щодо зазначених приміщень, а відтак її дії містять ознаки зловживання процесуальними правами, передбаченими пунктом 3 частиною другою статті 44 ЦПК України. Вона разом зі своїм чоловіком ОСОБА_5 та сином ОСОБА_6 проживають у кімнаті № 12 даного гуртожитку на підставі рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 31 листопада 2011 року. Кімнату № 13 на першому поверсі гуртожитку вони використовують на підставі договору оренди б/н від 01 серпня 2014 року. Рішенням виконавчого комітету Малоданилівської селищної ради № 14 від 21 лютого 2017 року уточнено нумерацію кімнат гуртожитку, у зв`язку з чим між нею та балансоутримувачем гуртожитку було укладено додаткову угоду № 1 до договору оренди нерухомого майна, що перебуває у комунальній власності № 1 від 01 серпня 2014 року, якою внесені зміни до договору оренди стосовно нумерації кімнати, що перебуває в оренді з «№12» на «№13». За згодою балансоутримувача гуртожитку КП «Малоданилівський комунальник» Малоданилівською селищною радою Дергачівського району Харківської області надано дозвіл на використання Ѕ частини спільного туалету в особистих цілях ОСОБА_2 , за умови проведення за власні кошти ремонту спільного туалету в гуртожитку на першому поверсі. Мешканці гуртожитку надали свою письмову згоду на виділення ОСОБА_2 в особисте використання нею частини спільного туалету, за умови проведення ремонту спільного санвузла. Вона за власні кошти здійснила ремонт санвузла.

13 березня 2019 року Малоданилівська селищна рада Дергачівського району Харківської області надала відзив на позов, в якому просила відмовити у задоволенні позовних вимог. Відзив мотивовано тим, що відповідно до Закону України від 04 вересня 2008 року № 500 «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» (далі - Закон № 500) після прийняття гуртожитку у власність територіальної громади місцева рада приймає на сесії, в межах повноважень, відповідне рішення щодо подальшого його використання. Згідно з свідоцтвом про право власності від 23 квітня 2010 року, зареєстрованого Дергачівським КП технічної інвентаризації «Інвенрос», будівля гуртожитку № 1, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , належить територіальній громаді в особі Малоданилівської селищної ради Дергачівського району Харківської області. Зазначений гуртожиток Малоданилівською селищною радою відповідно до рішення XII сесії XXIV скликання від 11 березня 2004 року передано на баланс КП «Малоданилівський комунальник». Власники житлових та нежитлових приміщень у гуртожитку можуть створювати об`єднання співвласників багатоквартирного будинку (далі - ОСББ) відповідно до закону. Станом на теперішній час в гуртожитку ОСББ не створено, в зв`язку з чим, та з урахуванням приписів Закону України «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку» погодження питання передачі в оренду майна комунальної власності з власниками окремих кімнат, які не пройшли приватизацію в порядку, передбаченому законом, в будинку гуртожитку не передбачено. Побутові кімнати у гуртожитку відсутні, що відповідає Технічному паспорту на гуртожиток від 2016 року. ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 18 грудня 2013 року набула право власності на кімнату № 11 у гуртожитку без частки на допоміжні приміщення. На адресу Малоданилівської селищної ради надійшло клопотання від мешканців гуртожитку по АДРЕСА_1 щодо ремонту туалету загального користування, який знаходиться на 1-му поверсі за кімнатою № 12 , та який зобов`язується провести ОСОБА_2 , якщо в подальшому відповідачка буде використовувати окрему частину туалету виключно її родиною. Представниками КП «Малоданилівський комунальник» було складено Акт обстеження санітарного вузла від 29 серпня 2013 року, де зазначено, що санвузол не придатний до експлуатації та потребує ремонту. Малоданилівською селищною радою було розглянуте клопотання мешканців та відповідачці листом від 05 серпня 2013 року № 02-21/Д-305 було повідомлено, що селищна рада, як власник будинку гуртожитку не заперечує проти використання 1/2 частини спільного туалету в особистих цілях родиною ОСОБА_2 за умови проведення ремонту. Зазначає, що відповідачкою ремонт усього санвузлу здійснено за власні кошти. Під час обстеження гуртожитку було встановлено, що сім`я ОСОБА_1 користується частиною санвузла (кімната № 14 ), яка постійно зачинена, а ключі від дверей знаходяться у позивачки. Крім того, ОСОБА_1 одноосібно користується кімнатою № 9 (кухня) та кімнатою АДРЕСА_5 , яка відповідно до технічного паспорту на гуртожиток, є санвузлом загальною площею 10,8 кв. м, а відповідно до Положення про гуртожитки, затвердженого наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 27 квітня 2015 року № 84, перебувають у загальному користуванні. Тобто, ОСОБА_1 на теперішній час безпідставно користується приміщеннями № 9 , № 14 та № 16 без укладення з управителем майна комунальної власності будь-яких договорів на їх користування.

21 травня 2019 року КП «Малоданилівський комунальник» подало відзив на позов, зміст якого аналогічний доводам Малоданилівської селищної ради Дергачівського району Харківської області.

Рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 07 липня 2020 року у задоволенні позовних вимог відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 18 000,00 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивовано недоведеністю позовних вимог.

12 серпня 2020 року ОСОБА_4 - представник ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нову постанову про задоволення позовних вимог.

Апеляційна скарга, мотивована тим, що на даний час кімната АДРЕСА_7 , поділена таким чином, що особи які користуються іншою частиною санвузла не мають доступу до вікна та природнього (сонячного) освітлення, в зв`язку з чим кімната № 14 не освітлена денним, сонячним світлом та часто буває вологою. Також, зазначає, що розмір витрат на правничу допомогу

підтверджується лише на суму в розмірі 4 000,00 грн відповідно до квитанції від 09 листопада 2018 року.

12 жовтня 2020 року Малоданилівська селищна рада Дергачівського району Харківської області, 15 жовтня 2020 року КП «Малоданилівський комунальник» та ОСОБА_2 подали відзиви на апеляційну скаргу, в яких просили рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Відзиви мотивовані тим, що оскаржуване рішення є законним та обґрунтованим, постановленим з дотриманням норм процесуального права, доводи, викладені в апеляційній скарзі, висновків суду першої інстанції не спростовують.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України встановлено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до вимог частини першої статті 367 ЦПК України - в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Матеріали справи свідчать, що гуртожиток АДРЕСА_1 зареєстрований за Територіальною громадою в особі Малоданилівської селищної ради згідно свідоцтва про право власності, виданого Малоданилівською селищною радою 23 квітня 2010 року на підставі рішення № 32 від 09 березня 2010 року.

Рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 31 серпня 2011 року встановлено факт проживання в кімнаті 1-12 ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , які фактично користуються кімнатами 1-12 та 1-13, про що свідчить довідка КП технічної інвентаризації «Інвенрос» від 17 липня 2018 року (а. с. 8 т. 1).

Гуртожиток по АДРЕСА_1 перебуває на балансі КП «Малоданилівський комунальник» відповідно до рішення Малоданилівської селищної ради № 48 від 17 березня 2011 року (а. с. 94 т.1).

ОСОБА_1 є власником кімнати № 11 у зазначеному гуртожитку, площею 14,4 кв. м на підставі договору купівлі-продажу від 18 грудня 2013 року, укладеного між нею та ОСОБА_7 (а. с. 9-10 т.1).

Відповідно до рішення XLIX сесії VI скликання Малоданилівської селищної ради від 01 серпня 2014 року ОСОБА_2 визнано переможцем конкурсу з оренди кімнати № 12 в гуртожитку, загальною площею 10,9 кв. м, що знаходиться за адресою: смт. Мала Данилівка, вул. Лісна, 1 та доручено КП «Малоданилівський комунальник» укласти договір оренди на зазначену кімнату з ОСОБА_2 ( а. с. 12-15 т.1).

На виконання даного рішення 01 серпня 2014 року між КП «Малоданилівський комунальник» та ОСОБА_2 укладено договір (б/н) оренди кімнати № 12 в гуртожитку та було укладено додаткову угоду № 1 до даного договору оренди, якою внесено зміни в пункт 1.1 у зв`язку зі зміною нумерації кімнати № 12 на кімнату № 13 (а. с. 62-68 т. 1).

З акту від 29 серпня 2013 року, складеного комісією у складі депутата Малоданилівської селищної ради, інженера КП «Малоданилівський комунальник», виявлено, що приміщення туалетної кімнати в будинку № 1 гуртожитку знаходиться в незадовільному стані, трубопроводи водопостачання та водовідведення в аварійному стані, унітаз несправний до подальшої експлуатації не придатний, у зв`язку з чим потребує капітального ремонту з заміною вказаних трубопроводів та сантехнічного обладнання (а. с. 43 т. 1).

Мешканці даного гуртожитку, ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_7 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 направили на адресу КП «Малоданилівський комунальник» клопотання, у якому надали письмову згоду щодо ремонту туалету загального користування, який знаходиться в незадовільному стані на першому поверсі за кімнатою № 12 , з подальшим використанням окремої частини туалету виключно родиною ОСОБА_2 , яка зобов`язується провести ремонт туалету за власні кошти (а. с. 97 т.1).

З акту обстеження санітарного вузла по АДРЕСА_1 від 05 листопада 2013 року вбачається, що проведено ремонт санітарного вузла та перераховано види виконаних робіт (а. с. 41 т.1).

Рішенням № 14 від 21 лютого 2017 року Малоданилівської селищної ради, уточнена нумерація кімнат гуртожитку АДРЕСА_1 (а. с. 46 т.1).

23 листопада 2018 року постійною комісією з питань комунальної власності складено акт, зі змісту якого вбачається, що сім`я ОСОБА_2 з родиною проживають на першому поверсі гуртожитку у кімнатах № 12 та № 13 . Частина санвузла (кімната № 14 ) відповідно до дозволів балансоутримувача гуртожитку надана сім`ї ОСОБА_2 для влаштування окремої частини санвузла для використання виключно її родиною. Інша частина кімнати № 14 (доступ до кімнати зі сторони коридору) передбачена для використання іншими мешканцями гуртожитку. Крім того, встановлено, що сім`я ОСОБА_2 приміщеннями кухні (кімнати загального користування №7 та № 9) не користується.

Сім`я ОСОБА_1 проживає в кімнаті № 11 . Частиною санвузла (кімната № 14 ) користується лише сім`я ОСОБА_1 , кімната № 14 зачинена, а ключі від дверей знаходяться у ОСОБА_1 та ОСОБА_8 . Напроти кімнати № 14 знаходиться кімната № 16 , яка відповідно до техпаспорту є санвузом та повинна перебувати у загальному користуванні, однак, зачинена, ключі знаходяться у ОСОБА_1 , яка на вимогу представників органу місцевого самоврядування зачинену кімнату не відчинила та пояснила, що в ній знаходяться її особисті речі і ключі тільки в неї (а. с. 144-145 т.1).

Згідно з частинами першою та шостою статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства.

Отже, об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес, саме вони є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (стаття 317 ЦК України).

Згідно з частиною другою статті 382 ЦК України усі власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку. Спільним майном багатоквартирного будинку є приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб усіх співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташований багатоквартирний будинок та його прибудинкова територія, у разі державної реєстрації таких прав.

Згідно статті 1 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» допоміжні приміщення багатоквартирного будинку - приміщення, призначені для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування його мешканців (колясочні, комори, сміттєкамери, горища, підвали, шахти і машинні відділення ліфтів, вентиляційні камери та інші підсобні і технічні приміщення); нежитлове приміщення - ізольоване приміщення в багатоквартирному будинку, що не належить до житлового фонду і є самостійним об`єктом нерухомого майна.

Згідно із Законом України «Про житлово-комунальні послуги» допоміжні приміщення багатоквартирного будинку - приміщення, призначені для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування мешканців будинку (сходові клітини, вестибюлі, перехідні шлюзи, позаквартирні коридори, колясочні, кладові, сміттєкамери, горища, підвали, шахти і машинні відділення ліфтів, вентиляційні камери та інші технічні приміщення).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 598/175/15-ц (провадження № 14-363цс19) зазначено: «При вирішенні спору Велика Палата Верховного Суду керується вимогами частини другої статті 10 Закону № 2482-XII, за якою власники квартир багатоквартирних будинків та жилої площі в гуртожитку є співвласниками допоміжних приміщень будинку, технічного обладнання, елементів зовнішнього благоустрою і зобов`язані брати участь у загальних витратах, пов`язаних з утриманням будинку і прибудинкової території відповідно до своєї частки у майні будинку чи гуртожитках. Допоміжні приміщення (кладовки, сараї і т. ін.) передаються у власність квартиронаймачів безоплатно і окремо приватизації не підлягають. При цьому законодавство розділяє поняття допоміжного приміщення та нежилого приміщення як окремого об`єкта нерухомості. Згідно зі статтею 1 Закону № 2482-XII допоміжні приміщення багатоквартирного будинку - приміщення, призначені для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування мешканців будинку (сходові клітини, вестибюлі, перехідні шлюзи, позаквартирні коридори, колясочні, кладові, сміттєкамери, горища, підвали, шахти й машинні відділення ліфтів, вентиляційні камери та інші технічні приміщення).

Такі висновки підтверджуються й у рішеннях Конституційного Суду України, а саме, у Рішенні від 02 березня 2004 року у справі № 4-рп/2004 за конституційним зверненням громадян про офіційне тлумачення положень пункту 2 статті 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» та за конституційним поданням 60 народних депутатів України про офіційне тлумачення положень статей 1, 10 цього Закону (справа про права співвласників на допоміжні приміщення багатоквартирних будинків), у якому зазначив, що, аналізуючи порушені у конституційному зверненні і конституційному поданні питання щодо права власників приватизованих і неприватизованих квартир багатоквартирних будинків та органів місцевого самоврядування і місцевих державних адміністрацій розпоряджатися допоміжними приміщеннями, а також конструктивними елементами таких будинків (фундамент, несучі стіни, міжповерхові перекриття, сходові марші і т. ін.), Конституційний Суд України виходить з правової характеристики спільного майна власників квартир, конкретизованої у Законі України «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку».

У Рішенні від 09 листопада 2011 року у справі № 14-рп/2011 за конституційним зверненням щодо офіційного тлумачення положень пункту 2 статті 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» Конституційний Суд України вказав, що за законодавством України допоміжне приміщення у дво- або багатоквартирному будинку, гуртожитку має своє функціональне призначення, яке полягає у забезпеченні експлуатації будинку та побутового обслуговування його мешканців. Під поняттям «мешканці» треба розуміти власників, співвласників, наймачів, орендарів окремих житлових і нежитлових приміщень будинку, які проживають у будинку і становлять визначене коло суб`єктів, які реалізують право спільної власності на окремий її об`єкт - допоміжні приміщення. Крім того, таке функціональне призначення‚ як обслуговування дво- або багатоквартирного будинку‚ має і прибудинкова територія навколо нього, визначена актом на право власності чи користування земельною ділянкою. З цього випливає, що допоміжне приміщення може бути розташоване і поза межами дво- або багатоквартирного будинку».

Отже, власники квартир багатоквартирних житлових будинків незалежно від підстав набуття права власності на такі квартири є співвласниками допоміжних приміщень у будинку, технічного обладнання, елементів зовнішнього благоустрою та мають самостійне право звернення до суду за захистом своїх прав щодо таких приміщень.

Відповідно до Правил утримання жилих будинків та прибудинкових територій, затверджених наказом Державного комітету України з питань житлово-комунального господарства від 17 травня 2005 року № 76, допоміжні приміщення житлового будинку - приміщення, призначені для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування мешканців будинку.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України.

Отже, сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. У іншому разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно з частинами першою, шостою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Крім того, слід зазначити, що під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений статтею 16 ЦК України.

Власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права, який прямо визначається спеціальним законом, що регламентує конкретні цивільні правовідносини.

Аналіз наведених норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема з позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.

ОСОБА_1 не надано жодних доказів того, що її права, як мешканки гуртожитку щодо користування санітарним вузлом були порушені, оскільки з показань відповідача та акту обстеження санітарного вузла вбачається, що ОСОБА_2 з дозволу виконавчого комітету місцевої ради народних депутатів та мешканців гуртожитку, в тому числі колишньої власниці кімнати № 11 , де зараз проживає позивач, здійснила ремонтні роботи в туалеті. При цьому, доступ до частини санітарного вузла мають всі мешканці гуртожитку, у тому числі позивачка.

Щодо відшкодування витрат на правничу допомогу.

Частиною першою, третьою статті 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Згідно з пунктом частини третьої статті 13 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 137 ЦПК України розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.

Частиною третьою статті 137 ЦПК для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Відповідно до частини восьмої статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Підсумовуючи, можна зробити висновок, що ЦПК України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.

Аналогічні висновки щодо підтвердження витрат, пов`язаних з оплатою професійної правничої допомоги, викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19), від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 (провадження № 11-562ас18), постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 753/15687/15-ц, від 26 вересня 2018 року у справі № 753/15683/15, постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 18 червня 2019 року у справі № 910/3929/18 та інших.

Згідно частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

На підтвердження понесених витрат на отримання правничої допомоги до суду позивачем надано угоду № 5 від 09 листопада 2018 року про надання правової допомоги, укладену між позивачем та адвокатом Яковлєвою Л.І.; рахунок-фактуру для оплати послуг (виконаних робіт від 26 грудня 2019 року на суму 13 000,00 грн; додаткову угоду № 1 до Угоди про надання правової допомоги № 5 від 09 листопада 2018 року, згідно умов якої вартість однієї години роботи адвоката становить 500,00 грн, обумовлена сторонами грошова суму у розмірі 4 000,00 грн сплачується в день підписання договору, решта після закінчення розгляду справи; акт про надання послуг (приймання виконаних робіт) за Угодою № 5 від 09 листопада 2018 року, від 14 листопада 2018 на суму 1 000,00 грн; акт про надання послуг (приймання виконаних робіт) за Угодою № 5 від 09 листопада 2018 року від 13 грудня 2018 року на суму 1000,00 грн; акт про надання послуг (приймання виконаних робіт) за Угодою № 5 від 09 листопада 2018 року, від 15 січня 2019 року на суму 1500,00 грн; акт про надання послуг (приймання виконаних робіт) за Угодою № 5 від 09 листопада 2018 року від 12 лютого 2019 року на суму 1000,00 грн; акт про надання послуг (приймання виконаних робіт) за Угодою № 5 від 09 листопада 2018 року від 13 березня 2019 року на суму 1000,00 грн; акт про надання послуг (приймання виконаних робіт) за Угодою № 5 від 09 листопада 2018 року від 11 квітня 2019 року на суму 1000,00 грн; акт про надання послуг (приймання виконаних робіт) за Угодою № 5 від 09 листопада 2018 року від 21 травня 2019 року на суму 1000,00 грн; акт про надання послуг (приймання виконаних робіт) за Угодою № 5 від 09 листопада 2018 року від 14 червня 2019 року на суму 1000,00 грн; акт про надання послуг (приймання виконаних робіт) за Угодою № 5 від 09 листопада 2018 року від 11 вересня 2019 року на суму 1000,00 грн; акт про надання послуг (приймання виконаних робіт) за Угодою № 5 від 09 листопада 2018 року від 11 жовтня 2019 року на суму 1000,00 грн; акт про надання послуг (приймання виконаних робіт) за Угодою № 5 від 09 листопада 2018 року від 10 грудня 2019 року на суму 1000,00 грн; акт про надання послуг (приймання виконаних робіт) за Угодою № 5 від 09 листопада 2018 року від 26 грудня 2019 року на суму 1000,00 грн; квитанцію серії ЯЛ № 000002 від 09 листопада 2018 року на суму 4 000,00 грн про прийняття адвокатом Яковлєвою Л.І. від ОСОБА_2 оплати послуг за Уогодою № 5 від 09 листопада 2018 року. Загальна сума 18 000,00 грн (а. с. 89-104 т. 2).

Витрати за надану правову допомогу підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною, чи має бути сплачено.

Враховуючи викладене, висновки суду першої інстанції про відсутність підстав для поновлення користування порушеного права ОСОБА_1 кімнатами № 13 та № 14 та про стягнення понесених позивачем витрат на надання правничої допомоги в розмірі 18 000,00 грн, є правильним.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Доводи ОСОБА_4 - представника ОСОБА_1 в апеляційній скарзі щодо неповного з`ясування обставин справи, а саме що суд першої інстанції не звернув увагу на недоліки договору оренди укладеного 01 серпня 2014 року між ОСОБА_2 та КП «Малоданилівський комунальник» не можуть бути прийняті до уваги, оскільки не стосуються предмету даного позову.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, зводяться до переоцінки доказів, яким судом першої інстанції надана належна оцінка.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», № 63566/00, параграф 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Оскільки апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст. ст. 375, 381- 384 ЦПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 - представника ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 07 липня 2020 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 30 днів з дня складання повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 08 лютого 2021 року.

Головуючий - А.В. Котелевець

Судді - Н.П. Пилипчук

О.М. Хорошевський