Справа № 146/349/20
Провадження № 22-ц/801/181/2021
Головуючий у суді 1-ї інстанції Пилипчук О. В.
Доповідач:Сало Т. Б.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 січня 2021 рокуСправа № 146/349/20м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів: головуючого судді Сала Т.Б., суддів Берегового О.Ю., Ковальчука О.В., секретар Очеретна М.Ю., розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрокомплекс «Зелена долина» на рішення Томашпільського районного суду Вінницької області від 27 жовтня 2020 року, ухвалене суддею Пилипчуком О.В. в смт Томашпіль, повне рішення складено 02 листопада 2020 року, в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрокомплекс «Зелена Долина»» про визнання недійсними договорів оренди землі, про скасування державної реєстрації договорів оренди землі,

встановив:

У квітні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом та згідно уточнених позовних вимог просив:

- визнати недійсним договір оренди землі №477/В площею 2,093 га від 30.12.2014, укладений між ОСОБА_1 та ТОВ «Агрокомплекс «Зелена Долина», зареєстрований реєстраційною службою Чечельницького районного управління юстиції Вінницької області 15.02.2016, номер запису: 13262973, а також скасувати його державну реєстрацію;

- визнати недійсним договір оренди землі №477-1/В площею 2,1002 га, від 30.12.2014, укладений між ОСОБА_1 та ТОВ «Агрокомплекс «Зелена Долина», зареєстрований реєстраційною службою Чечельницького районного управління юстиції Вінницької області 15.02.2016, номер запису: 13260902, а також скасувати його державну реєстрацію.

Позовні вимоги мотивовані тим, що позивач є власником двох земельних ділянок.

У 2006 році між ним та ТОВ «Агрокомплекс «Зелена Долина»» укладено договір оренди земельних ділянок строком на 10 років. Договір зареєстрований у Томашпільському районному відділі Вінницької регіональної філії ДП «Центр ДЗК» 27.06.2007.

Після закінчення строку договору оренди землі він звернувся до товариства із заявою про припинення використання належних йому земельних ділянок, на що йому 17.02.2020 надано відповідь, у якій зазначено, що 30.12.2014 між позивачем та відповідачем укладені договори оренди землі і що дані договори оренди зареєстровані у встановленому законом порядку 15.02.2016, умови даних договорів товариство виконує у повному обсязі.

Договори оренди землі від 30.12.2014 він не підписував, оскільки в даний період часу діяв договір оренди землі, підписаний між ним та відповідачем у 2006 році. Крім того, відповідач не виконуючи в повній мірі умови договору оренди землі від 2006 року, з 2008 року не сплачував орендну плату за користування належними позивачу на праві власності земельними ділянками.

Він заперечує підписання з відповідачем договорів оренди землі від 30.12.2014, тому підписання оспорюваних договорів не відповідало його волевиявленню та було здійснено всупереч його бажанню, в результаті чого порушено істотні умови договору, у зв`язку з чим наявні підстави для визнання договору оренди землі недійсним на підставі ст. 203, 215 ЦК України.

Рішенням Томашпільського районного суду Вінницької області від 27 жовтня 2020 року задоволено позов у даній справі.

Визнано недійсним договір оренди землі №477/В площею 2,093 га від 30.12.2014, укладений між ОСОБА_1 та ТОВ «Агрокомплекс «Зелена Долина», зареєстрований реєстраційною службою Чечельницького районного управління юстиції Вінницької області 15.02.2016 року, номер запису: 13262973. Скасовано державну реєстрацію вказаного договору оренди землі.

Визнано недійсним договір оренди землі №447-1/В площею 2,1002 га від 30.12.2014 року, укладений між ОСОБА_1 та ТОВ «Агрокомплекс «Зелена Долина», зареєстрований реєстраційною службою Чечельницького районного управління юстиції Вінницької області 15.02.2016 року, номер запису: 13260902. Скасовано державну реєстрацію вказаного договору оренди землі.

Стягнуто з ТОВ «Агрокомплекс «Зелена Долина» на користь ОСОБА_1 судові витрати, що складаються із сплаченого судового збору в розмірі 1681,60 грн. та витрат на правову допомогу в розмірі 10 000 грн.

Не погодившись із таким рішенням, ТОВ «Агрокомплекс «Зелена Долина» подало апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Скарга мотивована тим, що судом залишено поза увагою, що на момент посвідчення довіреності від імені позивача, чинне законодавство не містило обмежень щодо посвідчення посадовими особами органів місцевого самоврядування довіреностей на право розпорядження нерухомим майном, а вказані обмеження запровадженні пізніше; необґрунтованим є висновок суду щодо відсутності волевиявлення позивача в момент укладання спірних договорів оренди землі, оскільки волевиявлення позивача було вільним і відповідало його внутрішній волі, оскільки позивач уповноважив представника розпоряджатися його майном, в тому числі здавати його в оренду; підстави для стягнення правничої допомоги були відсутні.

Відзив на апеляційну скаргу не надійшов.

Апеляційний суд, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог позову дійшов до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Встановлено, що ОСОБА_1 є власником земельних ділянок загальною площею 4,19 га (2,09 га та 2,10 га) для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, які розташовані на території Вилянської сільської ради, кадастрові номери :03:0181 та :03:0180, що підтверджується копіями державного акта на право власності на земельну ділянку серії ІІІ-ВН № 030835 від 20.12.2001 та витягами з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №193378451 від 17.12.2019 та №193373384 від 17.12.2019 (а.с.6-8).

01.09.2006 між ОСОБА_1 та ТОВ «Агрокомплекс «Зелена долина» укладено договір №583 оренди землі, відповідно до якого ОСОБА_1 передав, а товариство отримало в оренду земельну ділянку площею 4,19 га строком на 10 років. Договір зареєстрований в в Томашпільському районному відділі Вінницької регіональної філії ДП «Центр ДЗК», про що в Державному реєстрі земель вчинено запис від 27.06.200432 (а.с.37-38).

30.12.2014 між ОСОБА_1 , від імені якого діяла уповноважена особа ОСОБА_2 за довіреністю від 17.05.2008, виданою Вилянською сільською радою та зареєстрована в реєстрі за №63, та ТОВ «Агрокомплекс «Зелена Долина» укладено договір оренди землі №447-1/В, відповідно до якого ОСОБА_1 передав, а товариство отримало в оренду земельну ділянку площею 2,100 га строком на 49 років (а.с.39-40).

Договір зареєстровано Реєстраційною службою Чечельницького районного управління юстиції Вінницької області 15.02.2016 (а.с.41).

Також, 30.12.2014 між ОСОБА_1 , від імені якого діяла уповноважена особа ОСОБА_2 за довіреністю від 17.05.2008, виданою Вилянською сільською радою та зареєстрована в реєстрі за №63, та ТОВ «Агрокомплекс «Зелена Долина» укладено договір оренди землі №447/В, відповідно до якого ОСОБА_1 передав, а товариство отримало в оренду земельну ділянку площею 2,0900 га строком на 49 років (а.с.43-44).

Договір зареєстровано Реєстраційною службою Чечельницького районного управління юстиції Вінницької області 15.02.2016 (а.с.45).

17.05.2008 секретарем Вилянської сільської ради посвідчено довіреність, відповідно до якої ОСОБА_1 уповноважив ОСОБА_2 розпоряджатися всім його майном, де б воно не знаходилося та з чого б воно не складалося, укладати від його імені всі дозволені законом угоди (на умовах та за ціну за його власним розсудом) щодо розпорядження його майном, в тому числі, здавати майно в оренду (а.с.47).

Задовольняючи позов суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 оскаржувані договори оренди землі, які укладені від його імені, особисто не підписував, отже, відсутнє його волевиявлення, а відтак спірні договори укладені всупереч вимогам ч. 3 ст. 203 ЦК України та підлягають визнанню недійсними.

Зробивши висновок про відсутність волевиявлення, суд першої інстанції дав оцінку посвідченій секретарем сільської ради довіреності від 17 травня 2008 року на вчинення дій від імені ОСОБА_1 , якою останній уповноважив ОСОБА_2 на розпорядження нерухомим майном, зазначивши, що в силу ч. 3 ст. 245 ЦК України, довіреність на розпорядження нерухомим майном не може бути посвідчена уповноваженою на це особою органу місцевого самоврядування.

Апеляційний суд не погоджується з цим висновком суду і вважає, що такий висновок суду є хибним, через неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з частиною третьою статті 244 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі.

Форма довіреності повинна відповідати формі, в якій відповідно до закону має вчинятися правочин (частина перша статті 245 ЦК України).

Відповідно до частини другої статті 37 Закону України від 2 вересня 1993 року № 3425-XII «Про нотаріат» (далі - Закон України № 3425-XII) у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, у населених пунктах, де немає нотаріусів, посадові особи виконавчих комітетів сільських, селищних, міських Рад народних депутатів, окрім дій, передбачених у частині першій цієї статті, вчиняють також такі нотаріальні дії: посвідчують заповіти; посвідчують доручення; засвідчують вірність копій документів і виписок з них; засвідчують справжність підпису на документах.

Згідно з підпунктом 5 пункту б частини першої статтею 38 Закону України від 21 травня 1997 року № 280/97-ВР «Про місцеве самоврядування в Україні» (далі - Закон України № 280/97-ВР) у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать делеговані повноваження вчинення нотаріальних дій з питань, віднесених законом до їх відання, реєстрація актів громадянського стану (за винятком виконавчих органів міських (крім міст обласного значення) рад).

Відповідно до пункту 2 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій посадовими особами виконавчих комітетів сільських, селищних, міських Рад народних депутатів України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 25 серпня 1994 року № 22/5, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин (втратила чинність 02 грудня 2011 року), нотаріальні дії у виконавчих комітетах сільських, нотаріальні дії у виконавчих комітетах сільських, селищних, міських Рад народних депутатів вчиняють посадові особи, на яких за рішенням виконавчого комітету відповідної Ради народних депутатів покладено вчинення цих дій.

Зазначені норми закону передбачали повноваження посадових осіб виконавчих комітетів сільських, селищних, міських Рад народних депутатів тих населених пунктів, де немає нотаріусів, посвідчувати доручення.

Натомість, Законом України від 03 березня 2009 року № 1054-VI «Про внесення змін до Закону України «Про нотаріат» щодо повноважень по вчиненню нотаріальних дій посадовими особами органів місцевого самоврядування» (далі - Закон України № 1054-VI) викладено в новій редакції частину першу статті 37 та частину другу статті 40 Закону України «Про нотаріат».

Законом України від 03 березня 2009 року № 1055-VI «Про внесення зміни до статті 245 Цивільного кодексу України щодо повноважень посадових осіб органів місцевого самоврядування по вчиненню дій, прирівняних до нотаріальних» (далі - Закон України № 1055-VI) викладено в новій редакції частину третю статті 245 ЦК України.

28 березня 2009 року набрали чинності Закони України №1054-VI та №1055-VI та нові редакції частини першої статті 37 та частини другої статті 40 Закону України «Про нотаріат», та частини третьої статті 245 ЦК України, якими передбачено, що довіреність особи, яка проживає у населеному пункті, де немає нотаріусів, може бути посвідчена уповноваженою на це посадовою особою органу місцевого самоврядування, крім довіреностей на право розпорядження нерухомим майном, довіреностей на управління і розпорядження корпоративними правами та довіреностей на користування і розпорядження транспортними засобами.

Таким чином, суд першої інстанції, дійшов хибного висновку про те, що на момент посвідчення довіреності від 17 травня 2008 року секретар Вилянської сільської ради не мала повноважень посвідчувати довіреність щодо розпорядження нерухомим майном, оскільки до набрання чинності Законами України № 1054-VI та № 1055-VI заборони на посвідчення довіреностей посадовою особою органу місцевого самоврядування на право розпорядження нерухомим майном не існувало.

Аналогічна позиція була відображена в постанові ВС від 16.10.2019 у справі №185/7043/16-ц.

Представник позивача, в свою чергу стверджував, що при укладанні спірних договорів в 2014 році представником орендодавця могла бути особа, яка б діяла на підставі довіреності, посвідченої лише нотаріусом. Така позиція позивача є помилковою, адже, в даному випадку, довіреність посвідчена уповноваженою особою органу місцевого самоврядування в 2008 році, строк дії якої складає тридцять років, посвідчення якої не обмежено нерухомим майном, не припинила свою дію з передбачених ст. 248 ЦК України підстав, в тому числі, не була скасована особою, яка її видала (ст. 249 ЦК України).

Отже, суд першої інстанції, розглянувши цивільну справу в межах заявлених вимог та підстав для їх задоволення, неправильно застосував норму матеріального права, а саме застосував норму закону, яка не підлягала застосуванню, що в силу ч. 1 ст. 376 ЦПК України є підставою для скасування судового рішення з ухваленням нового, яким в задоволенні позову ОСОБА_1 слід відмовити.

Згідно з ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до ч. 1, 2 цієї статті, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача.

Враховуючи, що апеляційний суд ухвалює нове рішення про відмову у задоволенні позову, судові витрати ОСОБА_1 , пов`язані з розглядом справи в суді першої інстанції (судовий збір за подання позовної заяви, витрати на професійну правничу допомогу тощо), покладаються на останнього.

У зв`язку із задоволенням апеляційної скарги відповідача, судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 2 522,40 грн, який документально підтверджений, підлягає стягненню з позивача на користь відповідача.

Керуючись ст. 374, 376, 382-384, 389, 390 ЦПК України,

постановив:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрокомплекс «Зелена долина» задовольнити.

Рішення Томашпільського районного суду Вінницької області від 27 жовтня 2020 року скасувати, ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрокомплекс «Зелена Долина»» про визнання недійсними договорів оренди землі, про скасування державної реєстрації договорів оренди землі відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрокомплекс «Зелена долина» (ідентифікаційний код юридичної особи 32721857) 2 522 (дві тисячі п`ятсот двадцять дві) гривні 40 копійок судового збору за подання апеляційної скарги.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 28 січня 2021 року.

Головуючий Т.Б. Сало

Судді О.Ю. Береговий

О.В. Ковальчук