Постанова

Іменем України

24 листопада 2021 року

м. Київ

справа № 756/11896/17-ц

провадження № 61-14414св21

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Воробйової І. А. (суддя-доповідач), Коломієць Г. В., Лідовця Р. А., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

треті особи: відділ з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Оболонської районної в місті Києві державної адміністрації, Оболонський районний відділ Головного управління Державної міграційної служби у місті Києві,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Громова Марина Євгенівна на рішення Оболонського районного суду міста Києва від 04 вересня 2019 року у складі судді Луценка О. М. та постанову Київського апеляційного суду від 22 липня 2021 року у складі колегії суддів: Поліщук Н. В., Андрієнко А. М., Соколової В. В.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У вересні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , треті особи: відділ з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Оболонської районної в місті Києві державної адміністрації, Оболонський районний відділ Головного управління Державної міграційної служби у м. Києві, в якому просила визнати відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням у квартирі АДРЕСА_1 та зняття їх з реєстраційного обліку місця проживання за цією адресою.

Позовну заяву мотивовано тим, що позивач є власником квартири АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 11 квітня 2017 року.

З інформації Товариства з обмеженою відповідальністю «Експлуатаційна компанія» їй стало відомо, що у цій квартирі зареєстровані невідомі особи - ОСОБА_3 та ОСОБА_2 .

ОСОБА_1 вважає, що реєстрація цих осіб у її квартирі перешкоджає їй розпоряджатися своєю нерухомістю. Вказані особи не несуть витрат на утримання житла, комунальні платежі не сплачують, спільного господарства з ним не ведуть та не є членами його сім`ї.

Ураховуючи викладене, ОСОБА_1 просила визнати ОСОБА_3 , ОСОБА_2 такими, що втратили право користуватися житловим приміщенням у належній їй квартирі.

Ухвалою Оболонського районного суду міста Києва від 04 вересня 2019 року закрито провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням, у частині пред`явлення вимог до ОСОБА_3 на підставі пункту 7 частини першої статті 255 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України).

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 04 вересня 2019 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 22 липня 2021 року, позов задоволено частково.

Визнано ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 .

У задоволенні іншої частини вимог відмовлено.

Рішення суду першої інстанції та постанова апеляційного суду мотивовані тим, що позивач як власник має право відповідно до статті 391 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Крім того, відповідач не проживає у спірній квартирі більше року. При цьому підстави для зняття відповідача з реєстраційного обліку відсутні, оскільки позбавлення права користування житловим приміщенням є підставою для зняття його з реєстраційного обліку.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі ОСОБА_2 не погодився з висновками судів попередніх інстанцій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати ухвалені у справі рішення та відмовити у задоволенні позову.

Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що під час вирішення спору суди неправильно застосували норми матеріального права та не врахували висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 09 грудня 2020 року у справі № 209/2642/18 (провадження № 61-9591св19), від 25 лютого 2021 року у справі № 643/13254/18 (провадження № 61-4768св20), від 11 березня 2021 року у справі № 265/3035/19 (провадження № 61-3840св20).

Суди не врахували існування судового спору про право власності на квартиру. Відповідач має право продовжувати проживати у квартирі, оскільки колишнім власником спірного житла, щодо якої продовжується процедура оскарження права власності, є його дружина ОСОБА_4 .

Суди не встановили, що відповідач чинив перешкоди у здійсненні позивачем права користування своїм майном, а отже, норма права у спірних правовідносинах застосована без урахування висновків, викладених у наведених постановах Верховного Суду.

Узагальнений виклад позиції інших учасників справи

У відзиві на касаційну скаргу ОСОБА_1 заперечує проти доводів відповідача та просить залишити ухвалені у справі рішення без змін, посилаючись на їх законність і обґрунтованість.

Фактичні обставини, встановлені судами

ОСОБА_4 є дружиною ОСОБА_2 та відповідно до свідоцтва про право власності на житло, виданого 12 серпня 2003 року Головним управлінням житлового забезпечення Київської міської державної адміністрації, їй на праві власності належала квартира АДРЕСА_1 .

Згідно з даними довідки від 06 квітня 2017 року, виданої ТОВ «Експлуатаційна компанія», у спірній квартирі з 10 жовтня 2003 року зареєстровані ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , у графі родинні відносини указано «без доказу родинних зв`язків».

18 вересня 2003 року між ВАТ «Універсальний Банк Розвитку та Партнерства» та ОСОБА_4 укладений договір, відповідно до умов якого з метою забезпечення кредитних зобов`язань останньої за кредитним договором від 20 травня 2003 року зазначену вище квартиру передано в іпотеку.

Відповідно до даних Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, сформованої 12 вересня 2016 року щодо квартири АДРЕСА_1 :

- зареєстроване обтяження квартири у зв`язку із договором іпотеки від 18 вересня 2003 року, обтяжувач - ПАТ «Банк Перший», боржник - ОСОБА_4 ;

- 27 грудня 2011 року внесено запис, що обтяжувачем є ТОВ «Факторингова компанія «Агро Фактор», а також міститься інформація, що вказана особа є власником квартири;

- 25 березня 2016 року право власності зареєстровано за ТОВ «Ліхт Інвест», підстава - договір купівлі-продажу від 25 березня 2016 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Незнайком Є. В.;

- 28 березня 2016 року внесено запис, що ТОВ «Ліхт Інвест» передало квартиру в іпотеку ОСОБА_5

11 квітня 2017 року між ТОВ «Ліхт Інвест» (продавець) та ОСОБА_1 (покупець) укладений нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 . Право власності зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 02 грудня 2015 року у справі № 910/2924/15-г визнано недійсними договори відступлення права вимоги, в тому числі і за зобов`язальними правовідносинами ОСОБА_4 .

Згідно з витягом з кримінального провадження 0008273 (заява внесена до ЄРДР 16 серпня 2016 року), 15 серпня 2016 року ОСОБА_2 повідомив правоохоронні органи про кримінальне правопорушення, передбачене частиною другою статті 15, частиною четвертою статті 190 КК України, а саме: невстановлені особи, використовуючи завідомо підроблені документи, перереєстрували право власності на квартиру АДРЕСА_1 на ТОВ «Агро Фактор», надалі працівники зазначеного підприємства 25 березня 2016 року, перебуваючи в офісі приватного нотаріуса Незнайка Є. В., шляхом укладення договору купівлі-продажу продали квартиру ТОВ «Ліхт Інвест», яке у свою чергу 28 березня 2016 року, уклавши договір позики на суму 8 100 000 грн з ОСОБА_5 передало останньому в іпотеку зазначену квартиру.

Матеріали справи містять копію ухвали слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва від 27 листопада 2017 року у справі № 761/42941/17, постановленої в кримінальному провадженні № 0014098 щодо накладення арешту на квартиру АДРЕСА_1 , як речового доказу.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Відповідно до статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Задовольняючи позов у частині вимог про визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням у спірній квартирі, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд виходив з того, що позивач є власником квартири та має право вимагати усунення перешкод у здійсненні цього права від осіб, які не є членами її сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з нею та ведуть спільне господарство.

З такими висновками колегія судів у повній мірі погодитись не може з таких підстав.

Статтею 47 Конституції України встановлено, що кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК Української РСР) закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ними (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Згідно з частиною першою статті 156 ЖК Української РСР члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК Української РСР до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

Статтею 317 ЦК України встановлено, що власникові належить право володіння, користування і розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Згідно зі статтею 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яких шляхом, який власник вважає прийнятним.

Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме порушене право та з яких підстав.

Статтею 405 ЦК України передбачено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Відповідно до вказаної норми закону при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України, при цьому саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК Української РСР строки у жилому приміщенні без поважних причин.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» (далі - ЄСПЛ на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику ЄСПЛ як джерело права.

Відповідно до статті 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики ЄСПЛ під майном також розуміються майнові права.

Згідно із статтею 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.

Поняття «житло» не обмежується приміщеннями, яке законно займають або законно створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення ЄСПЛ від 18 листопада 2004 року в справі «Прокопович проти Росії», заява № 58255/00, пункт 36). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява № 19009/04, пункт 50).

Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року в справі «Савіни проти України», заява № 39948/06, п. 47).

У пункті 44 рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року в справі «Кривіцька та Кривіцький проти України», заява № 30856/03, ЄСПЛ визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві.

Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (заява № 43768/07)).

Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Не є підставою для визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням членів сім`ї власника квартири, у тому числі й колишніх, сам факт переходу права власності на це майно до іншої особи без оцінки законності такої втрати права користування, яке по факту є втручанням у право на житло у розумінні положень статті 8 Конвенції, на предмет пропорційності у контексті відповідної практики ЄСПЛ.

Установивши, що відповідач ОСОБА_2 вселився та зареєстрований у спірну квартиру на законних підставах, зокрема з дозволу колишнього власника ОСОБА_4 , тривалий час (понад чотирнадцять років на час звернення позивача до суду з позовом) проживав у цьому житлі, суди попередніх інстанцій не дали належної оцінки поданим позивачем доказам на предмет їх належності і допустимості для підтвердження того, що відповідач чинить їй перешкоди у користуванні, розпорядженні належним їй житловим приміщенням, не перевірили, чи була обізнана позивач на момент придбання квартири за договором купівлі-продажу про наявність зареєстрованих у ній осіб, та не дали оцінки, чи не повинна вона була передбачити відповідні наслідки за наведених умов.

Крім того, усправі, яка переглядається, суди першої та апеляційної інстанцій належним чином не дослідили причини непроживання ОСОБА_2 у спірній квартирі, зокрема те, що між сторонами існує конфліктна ситуація з приводу користування спірним житлом, не встановили, чи збалансовує рішення, ухвалене судом першої інстанції, інтереси ОСОБА_1 як власника квартири та ОСОБА_2 , який також зареєстрований у цій квартирі, проживав у ній з 2003 року, а також не встановили наявність у ОСОБА_2 іншого житла, яке можна було б вважати його постійним місцем проживання.

Ураховуючи викладене, колегія суддів вважає, що суди попередніх інстанцій не виконали вимоги, передбачені процесуальним законодавством України, щодо встановлення фактичних обставин справи, які мають значення для правильного вирішення спору.

Суд касаційної інстанції позбавлений процесуальної можливості встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені судами попередніх інстанцій, з огляду на положення статті 400 ЦПК України.

Згідно з пунктом 3 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів.

Враховуючи, що порушення норм процесуального права допущені і судом першої, і судом апеляційної інстанції, то справу необхідно передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Під час нового розгляду справи суду першої інстанції належить урахувати викладене у цій постанові, надати належну оцінку доводами і запереченням сторін та поданим ними доказам, встановити фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, та ухвалити судове рішення відповідно до встановлених обставин і вимог закону.

Керуючись статями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Оболонського районного суду міста Києва від 04 вересня 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 22 липня 2021 рокускасувати.

Справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: І. А. Воробйова

Г. В. Коломієць

Р. А. Лідовець

Ю. В. Черняк