КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження № 22-ц/824/1154/2021
Справа 756/2648/20
П О С Т А Н О В А

Іменем України

29 січня 2021 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах: Кашперської Т.Ц. (суддя - доповідач), Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,

розглянув в порядку письмового провадження в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Оболонського районного суду м. Києва, ухвалене у складі судді Шевчука А.В. в м. Київ 06 жовтня 2020 року у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, -

в с т а н о в и в :

В лютому 2020 року позивач АТ «КБ «ПриватБанк» звернувся до суду із позовом про стягнення заборгованості, просив стягнути із ОСОБА_1 на користь АТ «КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 59419,20 грн. та судові витрати.

Заявлені вимоги мотивував тим, що відповідач звернувся до АТ «КБ «ПриватБанк» з метою отримання банківських послуг, в зв`язку із чим підписав анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг б/н від 11 січня 2011 року, згідно якої отримав кредит в розмірі 31000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом із «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами банку», які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складає між ним та банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві. Відповідач ознайомлений з Умовами та правилами надання банківських послуг, що діяли станом на момент підписання анкети-заяви, що підтверджується підписом відповідача у анкеті-заяві, де є відповідні запевнення відповідача щодо ознайомлення та надання документів у письмовому виді, а також наказом банку про їх затвердження.

При укладенні договору сторони керувались ч. 1 ст. 634 ЦК України, згідно якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Формулярами та стандартними формами є саме «Умови та правила надання банківських послуг» та «Тарифи банку», які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua. Заявою відповідача підтверджується той факт, що він бул повністю поінформований про умови кредитування в ПриватБанку, які були надані йому для ознайомлення в письмовій формі.

Також, одночасно із свідченням приєднання до угоди відповідача, дія договору підтверджується фактом користування відповідачем картковим рахунком та використання кредитних коштів, що повністю узгоджується із ч. 2 ст. 642 ЦК України. Виконання відповідачем договору вбачається також із виписки по рахунку та розрахунку заборгованості, де зазначені операції щодо використання кредитного ліміту, операції щодо повернення кредитних коштів та сплати відсотків за їх користування.

Щодо встановлення та зміни кредитного ліміту банк керувався п. п. 2.1.1.2.5, 2.1.1.2.6 договору, на підставі яких відповідач при укладанні договору дав свою згоду щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту та його зміну за рішенням та ініціативою банку.

Однак у порушення умов договору свої зобов`язання відповідач не виконав, внаслідок чого станом на 10 січня 2020 року має заборгованість в розмірі 59419,20 грн., з яких 34337,02 грн. - заборгованість за кредитом, в тому числі 0,00 грн. - заборгованість за поточним тілом кредита, 34337,02 грн. - заборгованість за простроченим тілом кредита, 0,00 грн. - заборгованість за нарахованими відсотками, 0,00 грн. - заборгованість за простроченими відсотками, 8194,18 грн. - заборгованість за відсотками, нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України, 13582,32 грн. - нарахована пеня, 0,00 грн. - нарахована комісія, а також штрафи - 500 грн. фіксована частина, 2805,68 грн. - процентна складова.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 06 жовтня 2020 року позов АТ КБ «ПриватБанк» частково задоволено, стягнуто з ОСОБА_1 на користь банку заборгованість за тілом кредиту в розмірі 34337,02 грн. та судові витрати 1214,70 грн., в іншій частині позову відмовлено.

Позивач АТ КБ «ПриватБанк», не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на його незаконність і необґрунтованість, порушення норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення Оболонського районного суду м. Києва від 06 жовтня 2020 року в частині незадоволених позовних вимог щодо стягнення заборгованості за відсотками, нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України у розмірі 8194,18 грн. та ухвалити в цій частині нове рішення, яким задовольнити позов в повному обсязі.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, вказував, що допущені суддею місцевого суду істотні порушення норм процесуального права під час здійснення правосуддя є підставою для притягнення судді до дисциплінарної відповідальності відповідно до ч. 1 ст. 106 Закону України «Про судоустрій і статус суддів».

Зазначав, що в порушення засад змагальності сторін, об`єктивності і неупередженості суду, не маючи у справі обґрунтованих та доказових заперечень відповідача, суд замість відповідача навів доводи проти вимог позивача і відмовив банку у цих вимогах, не посилаючись на жодний доказ іншої сторони спору.

Не маючи жодних доказів проти вимог позивача, суд відмовив у частині вимог, підміняючи необхідність обґрунтування рішення необхідними доказами посиланням на постанову Великої Палати Верховного Суду, не роблячи аналізу співвідношення обставин справ та правовідносин сторін по різним справам. Суд не врахував, що в постанові Верховного Суду має міститися висновок про те, як саме повинна застосуватися норма права.

Посилався на те, що у справі, яка переглядається, договір у встановленому законом порядку відповідачем не оспорювався та не визнавався недійсним, як і не оспорювалося відповідачем укладення чи не укладення кредитного договору, тому вказані обставини свідчать про його згоду з усіма умовами цього договору. Під час підписання анкети-заяви відповідач ознайомився та погодився з умовами та правилами надання банківських послуг, тарифами банку щодо умов кредитування, приєднавшись до запропонованої банком пропозиції. Отже, відсутність підпису відповідача на відповідних Тарифах, Умовах та правилах не свідчить про неукладеність договору, оскільки це є договір приєднання.

Вказував, що суд зробив помилковий висновок про відсутність підстав для стягнення з відповідача відсотків по кредиту, допустивши грубе порушення норм цивільного права, зокрема ст. 1054 ЦК України, ст. 49 Закону України "Про банки і банківську діяльність", яким надання безпроцентних кредитів забороняється.

Звертав увагу суду, що відповідач разом з анкетою-заявою підписав "Довідку про умови кредитування з використанням кредитки Універсальна, 30 днів пільгового періоду", особисто підписану позивачем, в якій зазначено тип картки, тип кредитної лінії, базова відсоткова ставка за користування кредитом, порядок нарахування пені за невчасне погашення заборгованості, розмір штрафів при порушенні термінів платежів по будь-якому з грошових зобов`язань, передбачених договором, більше ніж 30 днів, і ця довідка була подана до суду першої інстанції разом із позовом. Таким чином, базова відсоткова ставка за користування кредитом передбачена "Довідкою про умови кредитування і використання кредитки Універсальна, 30 днів пільгового періоду", яка особисто підписана відповідачем, містить базову відсоткову ставку на місяць у розмірі 3,0 %. Встановивши, що банк надав відповідачу кредит, а відповідач його не повернув, місцевий суд не мав жодних підстав відмовляти у стягненні відсотків по кредиту.

Посилався на постанову Верховного Суду від 23 грудня 2019 року у справі № 572/1169/17, якою стягнуто на користь банку заборгованість по процентам за користування кредитом.

Також наводив зміст постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року по справі № 686/21962/15-ц, провадження № 14-16цс18, від 10 квітня 2018 року по справі № 910/10156/17 щодо застосування ст. 625 ЦК України.

Відзиву на апеляційну скаргу не надійшло.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 3 ст. 369 ЦПК України з урахуванням конкретних обставин справи суд апеляційної інстанції може розглянути апеляційні скарги, зазначені в частинах першій та другій цієї статті, у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищевикладене, оскільки із матеріалів справи не вбачається обставин, які б унеможливлювали розгляд справи без повідомлення учасників справи, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає вказаним вимогам закону.

Задовольняючи частково позов АТ КБ «ПриватБанк» про стягнення заборгованості в частині тіла заборгованості за кредитом в сумі 34337,02 грн., суд першої інстанції виходив із того, що банк надав відповідачу кредитні кошти у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, а отже заборгованість за тілом кредиту в розмірі 34337,02 грн. підлягає стягненню з відповідача. Разом із тим, позовні вимоги про стягнення з відповідача заборгованості по відсоткам, штрафу і пені задоволенню не підлягають, оскільки із доказів, наявних в матеріалах справи, відсутні підстави вважати, що сторони дійшли згоди з усіх істотних умов договору.

В частині задоволення позову, а також в частині відмови щодо стягнення штрафів і пені рішення суду першої інстанції ніким не оспорюється і не є предметом апеляційного перегляду.

Із матеріалів справи апеляційний суд вбачає, що на а. с. 13 міститься складена від імені ОСОБА_1 копія анкети-заяви від 11 січня 2011 року про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг в ПриватБанку.

Своїм підписом в заяві ОСОБА_1 підтвердив свою згоду на те, що ця заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами становить між ним і банком договір про надання банківських послуг. Він ознайомився і згоден з Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами банку, які були надані йому для ознайомлення в письмовому вигляді. Умови та Правила надання банківських послуг розміщені на офіційному сайті ПриватБанку www.privatbank.ua. Він зобов`язується виконувати вимоги Умов та Правил надання банківських послуг, а також регулярно ознайомлюватися з їх змінами на сайті ПриватБанку http://www.privatbank.ua.

На а. с. 14 знаходиться довідка про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» по договору SAMDN2331, ОСОБА_1 .

На а. с. 30 знаходиться копія паспорту відповідача.

На а. с. 15 - 29, 63 - 86 знаходяться примірники Умов та Правил надання банківських послуг в різних редакціях.

На а. с. 87 знаходиться копія наказу-шаблону від 06 березня 2010 року про затвердження Умов та Правил надання банківських послуг для ПриватБанку і всіх дочірніх банків.

На а. с. 4 - 12 знаходиться розрахунок заборгованості за договором б/н від 11 січня 2011 року, укладеного між ПриватБанком та клієнтом ОСОБА_1 , станом на 31 травня 2015 року, 10 січня 2020 року.

На а. с. 49 - 57 знаходиться копія виписки по рахунку ОСОБА_1 за договором б/н по картці НОМЕР_1 .

На а. с. 58 знаходиться копія довідки б/н без дати і зазначення відомостей про особу, яка його склала, про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки, оформленої на ОСОБА_1 (договір б/н).

На а. с. 59 знаходиться копія довідки б/н без дати і зазначення відомостей про особу, яка його склала, про видачу кредитних карток за договором б/н, укладеним з ОСОБА_1 , в тому числі термін дії останньої картки вказаний до кінця травня 2021 року.

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Оцінюючи висновки суду по суті позовних вимог та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд керується наступним.

Згідно ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ст. ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

Відповідно до ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Відповідно до вимог ст. 81 ЦПК України повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Звертаючись до суду з позовом, ПАТ КБ «Приватбанк» вказувало на те, що позичальник не виконує свої зобов`язання за договором, у зв`язку з чим утворилася заборгованість.

Судом першої інстанції було встановлено, що 11 січня 2011 року між АТ КБ «ПриватБанк» та відповідачем укладено кредитний договір б/н, згідно якого відповідачу було надано кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту 31000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок.

Наявність заборгованості за тілом кредиту в розмірі 34337,02 грн. підтверджується наявним в матеріалах справи розрахунком заборгованості, випискою з рахунку і відповідачем не спростована.

Рішення суду першої інстанції в цій частині не перевіряється, оскільки законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України перевіряється апеляційним судом в межах доводів та вимог апеляційної скарги, відповідач рішення суду першої інстанції щодо обставин укладення договору також не оскаржував.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, АТ КБ «ПриватБанк» зазначав, що суть договору приєднання, який і було укладено сторонами, полягає в тому, що його умови визначаються однією стороною одноособово та викладаються у певних формулярах або інших стандартах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Однак, такі доводи позивача обґрунтовано не прийняті судом першої інстанції, оскільки матеріали справи не містять належних та допустимих доказів, які підтверджують факт погодження сторонами всіх істотних умов договору.

Судом першої інстанції правильно встановлено, що у анкеті-заяві про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку від 11 січня 2011 року відсутні умови договору про розмір процентної ставки, встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру.

Відсутність підпису відповідача на Умовах та Правилах надання банківських послуг, Правилах користування платіжною карткою фактично надає можливість банку надавати умови в будь-якій редакції та стверджувати, що зазначені умови погоджені з відповідачем.

Зазначення в заяві на видачу кредиту про ознайомлення відповідача з умовами надання кредиту, без ідентифікації самих умов, як таких, що погоджені підписом відповідача, не може бути належним доказом ознайомлення та погодження відповідача саме з тією редакцією умов, на якій наполягає банк.

Умови та Правила надання банківських послуг не містять підпису відповідача. Позивач не надав належних і допустимих доказів, які б підтверджували, що саме ці Умови є складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору і що саме ці Умови мав на увазі відповідач, підписуючи заяву позичальника.

Зазначена правова позиція міститься у постанові Верховного суду України від 22 березня 2017 року (справа № 6-2320цс16).

Роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що зазначено у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року, провадження № 6-16цс15.

Враховуючи вищевикладене, апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги, що підписанням анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг відповідач погодився з умовами та правилами надання банком послуг.

Апеляційний суд враховує, що в матеріалах справи наявні дві різні редакції Умов та Правил надання банківських послуг, і позивачем не зазначено, яку з них необхідно вважати належним і допустимим доказом саме у цій справі.

Крім того, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 відступила від висновку Верховного Суду України щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у раніше прийнятій постанові від 24 вересня 2014 року і прийшла до іншого правового висновку, в якому вважала, що Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг, які містяться в матеріалах справи, не визнаються відповідачем та не містять її підпису, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору. Отже відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.

Велика Палата Верховного Суду у даній постанові зробила висновок, що у даному випадку неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила ч. 1 ст. 634 ЦК України щодо договору приєднання, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача, неодноразово змінювалися АТ КБ «ПриватБанк», тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Умов у будь-якій редакції, що найбільш сприятливі для задоволення позову. За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, наданий банком Витяг з Умов не може розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджує вказаних обставин.

Також Велика Палата Верховного Суду зауважила, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Зазначені висновки Великої Палати Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 належним чином враховані судом першої інстанції.

Не спростовують висновків суду доводи апеляційної скарги, що у даній справі договір у встановленому законом порядку відповідачем не оспорювався та не визнавався недійсним.

Так, в матеріалах справи відсутня заява відповідача про визнання позовних вимог, і оскільки саме на позивача покладається доведення обставин, на які він посилається на підтвердження своїх вимог, відтак неподання позову про визнання договору або його окремих умов недійсним саме по собі не свідчить про визнання позичальником позову про стягнення заборгованості за кредитним договором або наявність підстав для його задоволення судом.

Не можна погодитися із посиланням позивача в апеляційній скарзі на правові висновки Верховного Суду, викладені в постанові від 23 грудня 2019 року у справі № 572/1169/17, оскільки в ній суд касаційної інстанції дійшов висновку про необхідність стягнення заборгованості за тілом кредиту та заборгованості по процентам за користування кредитом, виходячи з того, що у заяві позичальника сторони узгодили базову процентну ставку по кредитному ліміту на момент підписання договору у розмірі 2,5 % на місяць з розрахунком 360 днів в році.

У справі, що розглядається, сторони не погоджували в анкеті-заяві від 11 січня 2011 року базової процентної ставки за користування кредитом, не погоджували кредитного ліміту і не визначали взагалі, що договір надання банківських послуг є саме кредитним.

За таких обставин апеляційний суд погоджується із висновками суду першої інстанції, які в цій частині не спростовані доводами апеляційної скарги, що позивачем не доведено факту укладення із відповідачем договору від 11 січня 2011 року на умовах, зазначених позивачем, в тому числі щодо розміру відсотків за користування кредитом, а також щодо порядку їх зміни та порядок сплати, ліміту заборгованості, на який нараховуються відсотки, а отже вимоги банку про стягнення заборгованості в цій частині є безпідставними і задоволені бути не можуть.

Апеляційний суд відхиляє посилання позивача в апеляційній скарзі на зміст довідки про умови кредитування, яка, згідно доводів позивача, була підписана позичальником (а. с. 14), та підтверджує умови договору між сторонами, заборгованість за яким просить стягнути позивач.

Так, як вбачається із змісту позовних вимог, позивач просив стягнути заборгованість за кредитним договором № б/н від 11 січня 2011 року, на підтвердження вимог надано розрахунок заборгованості за договором № б/н від 11 січня 2011 року, виписка за договором № б/н від 11 січня 2011 року, довідка про видачу кредитних карток, в якій також містяться посилання на кредитний договір без номеру. Разом із тим в довідці про умови кредитування міститься застереження «по договору SAMDN2331» та не надано доказів, що дані умови кредитування відносяться саме до договору № б/н від 11 січня 2011 року, а не до іншого договору, що міг бути укладений між сторонами, відтак зазначені умови кредитування обґрунтовано не були взяті до уваги судом першої інстанції.

Із цих же підстав апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги, що місцевий суд не мав жодних підстав відмовляти у стягненні відсотків по кредиту, виходячи з положень ст. 1054 ЦК України, ст. 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність».

Постановою Верховного Суду від 19 серпня 2020 року у справі № 375/998/15-ц роз`яснено, що оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, то регулятивна норма частини першої статті 1048 ЦК України і охоронна норма частини другої статті 625 цього Кодексу не можуть застосовуватись одночасно. Тому за період до прострочення боржника підлягають стягненню проценти від суми позики (кредиту) відповідно до умов договору та частини першої статті 1048 ЦК України як плата за надану позику (кредит), а за період після такого прострочення підлягають стягненню річні проценти відповідно до частини другої статті 625 ЦК України як грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання, тобто як міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання.

Оскільки в матеріалах справи відсутні докази, що визначений договором строк кредитування є таким, що сплив, а отже що у позивача виникли передбачені законом підстави для застосування охоронної норми ч. 2 ст. 625 ЦК України, судом першої інстанції обґрунтовано відмовлено у стягненні заборгованості за відсотками.

Апеляційний суд приймає до уваги, що згідно довідки про видані кредитні картки, складеної самим позивачем, строк дії останньої виданої відповідачу картки закінчується лише в травні 2021 року.

Нерелевантними є посилання позивача в апеляційній скарзі на постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року по справі № 686/21962/15-ц та від 10 квітня 2018 року у справі № 910/10156/17, оскільки вони прийняті у інших (не подібних) правовідносинах, а справа № 910/10156/17 взагалі розглянута в господарському провадженні.

Не належать до компетенції апеляційного суду і не підлягають перевірці обставини, викладені в доводах апеляційної скарги, щодо наявності підстав для притягнення судді до дисциплінарної відповідальності.

Інші доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на доказах та законі і не спростовують висновків суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст. ст. 7, 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» залишити без задоволення.

Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 06 жовтня 2020 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Судді : Кашперська Т.Ц.

Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.