Справа номер 482/1228/19 Головуючий суду першої інстанції - Демінська О. І.
Провадження номер 22-ц/812/346/21 Доповідач суду апеляційної інстанції - Локтіонова О. В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 лютого 2021 року м.Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого - Локтіонової О. В.,

суддів: Колосовського С. Ю., Ямкової О. О.,

із секретарем судового засідання - Цуркан І. І.,

за участі:

позивача - ОСОБА_1 ,

представника позивача - ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» на рішення Новоодеського районного суду Миколаївської області від 04 грудня 2020 року, ухвалене о 9 год 38 хв під головуванням судді Демінської О. І. в приміщенні суду у м.Нова Одеса Миколаївської області, повний текст якого складено 04 грудня 2020 року, за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк», приватного нотаріуса Чернігівського міського нотаріального округу Завалієва Артема Анатолійовича, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - ОСОБА_2 , про визнання правочину недійсним та скасування державної реєстрації права власності,

В С Т А Н О В И В:

У липні 2019 року ОСОБА_1 подала до суду зазначений позов, який обґрунтовувала наступним.

05 квітня 2007 року між нею та Акціонерним товариством комерційний банк «Приватбанк» (далі - АТ КБ «Приватбанк» або Банк) було укладено кредитний договір №NKGOGA00000002, на підставі якого позивач отримала кредит в сумі 10 720 доларів США.

З метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором того ж дня між Банком та позивачем було укладено договір іпотеки, предметом якого виступив житловий будинок АДРЕСА_1 .

ОСОБА_1 вказувала, що у період з 2007 по 2016 роки вона сплачувала заборгованість за наданим кредитом, однак втративши таку можливість неодноразово зверталася до Банку з проханням розстрочення або реструктуризації боргу, в чому їй було відмовлено.

Позивач зазначала, що у 2019 році вона дізналася про те, що приватним нотаріусом Завалієвим А. А. 29 жовтня 2016 року здійснено державну реєстрацію права власності на вищезазначений будинок за АТ КБ «Приватбанк».

Позивач зазначала, що звернення стягнення на іпотеку було здійснено із порушенням процедури, визначеної Законом України «Про іпотеку» та Цивільним кодексом України, який містить норми про спадкування.

ОСОБА_1 вказувала, що Банк не надіслав їй письмову вимогу про усунення порушень договору кредиту, а посилання на вручення їй поштового відправлення з таким повідомленням не відповідає дійсності, оскільки воно нею не отримувалося. Банк також проігнорував права спадкоємця ОСОБА_2 , яка успадкувала частку у цьому будинку, яка належала її батькові.

Крім того, позивач наголошувала на тому, що іншого житла ніж належний їй житловий будинок вона не має, а тому в силу вимог Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» приватний нотаріус повинен був відмовити Банку у зверненні стягнення.

Посилаючись на зазначені обставини, ОСОБА_1 просила визнати недійсним правочин, за яким право власності на належний їй будинок на підставі вищезазначеного іпотечного договору було зареєстровано за АТ КБ «Приватбанк», а також визнати неправомірним та скасувати рішення приватного нотаріуса Завалієва А. А. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер 32181497 від 02 листопада 2016 року.

Банк проти задоволення позову заперечував та вказував на додержання положень законодавства під час звернення стягнення на предмет іпотеки. Зокрема, Банк зауважував на тому, що законодавцем передбачена заборона на примусове звернення стягнення на предмет іпотеки, в той час як у даному випадку мав місце перехід права власності на предмет іпотеки за згодою ОСОБА_1 . Також, відповідач наголошував на тому, що ним було дотримано положення Закону України «Про іпотеку» та належним чином надіслано та вручено ОСОБА_1 вимогу про усунення порушень основного зобов`язання.

Рішенням Новоодеського районного суду Миколаївської області від 04 грудня 2020 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Визнано недійсним правочин, оформлений на підставі іпотечного договору серія та номер 884, виданий 05 квітня 2007 року, видавник приватний нотаріус Новоодеського районного нотаріального округу Миколаївської області Філіпенко Д. В., повідомлення серія та номер: 1137, виданий 23 вересня 2016 року, видавник ПАТ КБ «ПриватБанк»; рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення, серія та номер 557 від 23 вересня 2016 року, в результаті якого право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 перейшло від ОСОБА_1 до ПАТ КБ «ПриватБанк». Визнано неправомірним та скасовано рішення державного реєстратора приватного нотаріуса Завалієва А. А. від 02 листопада 2016 року про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер 32181497.

З Банку та приватного нотаріуса на користь ОСОБА_1 стягнуто судовий збір по 768,40 грн з кожного.

Ухвалюючи таке рішення, суд першої інстанції виходив із того, що під час звернення стягнення на предмет іпотеки не було дотримано процедури, визначеної Законом України «Про іпотеку» та не було враховано наявності законодавчо встановленого мораторію на відчуження зазначеного майна.

Не погодившись з рішенням суду, АТ КБ «Приватбанк» подало апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права просило скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 .

Обґрунтовуючи свою апеляційну скаргу, Банк вказував, що звернення стягнення на предмет іпотеки відбулося правомірно та з додержанням законодавчо встановленого порядку.

Позивач подала відзив на апеляційну скаргу, у якому наголошувала на безпідставності доводів апеляційної скарги та законності й обґрунтованості рішення суду.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що 05 квітня 2007 року між Банком та ОСОБА_1 укладено кредитний договір №NKGОGA00000002, за умовами якого позивачу надано кредит в сумі 10 720 доларів США на споживчі цілі, у вигляді непоновлюваної кредитної лінії, на строк до 04 квітня 2017 року включно.

З метою забезпечення виконання вимог за вищезазначеним кредитним договором 05 квітня 2007 року між Банком та позивачем укладено іпотечний договір, за яким ОСОБА_1 передала в іпотеку Банку житловий будинок АДРЕСА_1 .

Пункт 29 іпотечного договору передбачає, що звернення стягнення на предмет іпотеки за вибором іпотекодержателя може бути здійснено у позасудовому порядку шляхом: переходу до іпотекодержателя права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому ст.37 Закону України «Про іпотеку», або продажу предмету іпотеки будь-якій особі та будь-яким способом у порядку ст.38 Закону України «Про іпотеку».

Вказаний будинок загальною площею 58,1 кв.м згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно є єдиним житлом, яке належало ОСОБА_1 (а.с.168-170).

30 вересня 2016 року Банк направив позивачу вимогу про усунення порушення основного зобов`язання. На рекомендованому повідомленні про вручення працівник поштового зв`язку зазначив, що ОСОБА_1 отримала вимогу особисто 04 жовтня (а.с.50).

Згідно з висновком судової почеркознавчої експертизи №20-140 від 24 червня 2020 року підпис у виді прізвища ОСОБА_1 , виконаного кульковою ручкою у полі «вручено» між графою «особисто» та «розписка» на оригіналі рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення, виплати поштового переказу №264 від 30.09.2016 виконаний не самою ОСОБА_1 , а іншою особою. Вказаний підпис виконаний з наслідуванням почерку (підпису) ОСОБА_1 (а.с.131-135).

02 листопада 2016 року за індексним номером 32181497 приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Завалієвим А. А. прийнято рішення про державну реєстрацію права власності на вищевказаний будинок за АТ КБ «Приватбанк» на підставі іпотечного договору від 05.04.2007 (номер запису про право власності 17236982, дата та час державної реєстрації 29.10.2016 14:44:52).

Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. До іпотеки, яка виникає на підставі закону або рішення суду, застосовуються правила щодо іпотеки, яка виникає на підставі договору, якщо інше не встановлено законом (стаття 3 Закону).

За приписами частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.

Системний аналіз положень пункту 106 постанови Кабінету Міністрів України від 05.03.2009 №270 та пункту 3.1.6.5 Порядку пересилання поштових відправлень, затвердженого наказом Українського державного підприємства поштового зв`язку «Укрпошта» від 12.05.2006 №211, в редакції на час виникнення спірних правовідносин, свідчить, що рекомендовані поштові відправлення повинні бути вручені під розписку.

Положеннями статті 37 Закону України «Про іпотеку» визначено, що іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання. Іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності.

Приписами статті 36 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.

Стаття 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», в редакції на час виникнення спірних правовідносин, передбачає, що державна реєстрація прав проводиться в такому порядку: 1) формування та реєстрація заяви в базі даних заяв; 2) прийняття документів, що подаються разом із заявою про державну реєстрацію прав, виготовлення їх електронних копій шляхом сканування (у разі подання документів у паперовій формі) та розміщення їх у Державному реєстрі прав; 3) встановлення черговості розгляду заяв про державну реєстрацію прав, що надійшли на розгляд; 4) перевірка документів на наявність підстав для зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав, зупинення державної реєстрації прав та прийняття відповідних рішень; 5) прийняття рішення про державну реєстрацію прав або про відмову в такій реєстрації; 6) відкриття (закриття) розділу в Державному реєстрі прав та/або внесення до Державного реєстру прав відомостей про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, про об`єкти та суб`єктів цих прав; 7) формування інформації з Державного реєстру прав для подальшого використання заявником; 8) видача документів за результатом розгляду заяв у сфері державної реєстрації прав.

Перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав, та порядок державної реєстрації прав визначаються Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

Відповідно до пункту 61 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127 для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, також подаються: 1) копія письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця; 2) документ, що підтверджує наявність факту завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя у разі, коли більш тривалий строк не зазначений у відповідній письмовій вимозі; 3) заставна (якщо іпотечним договором передбачено її видачу).

Наявність зареєстрованої заборони відчуження майна, накладеної нотаріусом під час посвідчення договору іпотеки, на підставі якого набувається право власності на предмет іпотеки іпотекодержателем, а також зареєстрованих після державної реєстрації іпотеки інших речових прав, у тому числі іпотеки, на передане в іпотеку майно не є підставою для відмови у державній реєстрації права власності за іпотекодержателем.

7 червня 2014 року набрав чинності Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» №1304-VII від 03.06.2014 р. (в редакції на час виникнення спірних правовідносин), підпуктом 1 пункту 1 якого передбачено, що не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно зі статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно зі статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що:

- таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно;

- загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв.м для квартири та 250 кв.м для житлового будинку.

Пункт 4 вказаного Закону передбачає, що протягом його дії інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм.

Відповідно до частини третьої статті 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Згідно з ч.2 ст.36 Закону України «Про іпотеку» договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.

Отже, Закон України «Про іпотеку» прямо вказує, що договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, є одним із шляхів звернення стягнення на предмет іпотеки.

Підписавши іпотечне застереження, сторони визначили лише можливі шляхи звернення стягнення, які має право використати іпотекодержатель. Стягнення є примусовою дією іпотекодержателя, направленою до іпотекодавця з метою задоволення своїх вимог. При цьому до прийняття Закону №1304-VII право іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки (як у судовому, так і в позасудовому способі) не залежало від наявності згоди іпотекодавця, а залежало від наявності факту невиконання боржником умов кредитного договору.

Водночас Закон №1304-VII від 03.06.2014 р. ввів тимчасовий мораторій на право іпотекодержателя відчужувати майно іпотекодателя без згоди останнього на таке відчуження.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 20.11.2019 р. у справі №802/1340/18-а виклала правовий висновок про те, що не може бути примусово стягнуто нерухоме житлове майно шляхом перереєстрації права власності на нього за банком на підставі іпотечного договору, укладеного як забезпечення виконання кредитного договору в іноземній валюті, якщо нерухоме майно відповідає вимогам, викладеним у Законі №1304-VII від 03.06.2014 р. У такому випадку наявні підстави для відмови у проведенні державної реєстрації права власності на вказане майно за банком.

Згідно з нормами статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Проаналізувавши викладене, колегія суддів вважає, що висновок районного суду про наявність підстав для задоволення позову ОСОБА_1 відповідає обставинам справи, вимогам законодавства та правовому висновку Верховного Суду.

Судом першої інстанції обґрунтовано констатовано, що неможна було звертати стягнення на предмет іпотеки на підставі ст.37 Закону України «Про іпотеку», бо він підпадає під дію Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» №1304-VII від 03.06.2014.

Також судом правильно було взято до уваги, що належними доказами не доведено вручення позивачу досудової вимоги.

Враховуючи викладене, колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду, оскільки воно є законним та обґрунтованим.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись ст.374, 375, 382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» залишити без задоволення, а рішення Новоодеського районного суду Миколаївської області від 04 грудня 2020 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняттяі у випадках, передбачених ст.389 ЦПК України, може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий О.В. Локтіонова

Судді С.Ю. Колосовський

О.О. Ямкова

Повний текст постанови складено 03 лютого 2021 року.