Справа № 226/1755/21
Провадження № 2/226/586/2021
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 листопада 2021 року м. Мирноград

Димитровський міський суд Донецької області в складі:

головуючого судді Рибкіна О.А.,

за участю секретаря Долгої В.В.,

представника відповідача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у місті Мирнограді Донецької області справу за позовом ОСОБА_2 до Державного підприємства «Мирноградвугілля» про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_2 звернувся з позовом до відповідача Державного підприємства «Мирноградвугілля» про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

В обґрунтування позовних вимог вказав, що з 02.11.2010 року по 14.04.2015 року він перебував у трудових відносинах з відповідачем, працював на ВП «Шахта «Стаханова» ДП «Мирноградвугілля». 14.04.2015 року він був звільнений за п.3 ст.36 КЗпП України у зв`язку з призовом на військову службу, яку він проходить безперервно по теперішній час. Відповідно до його послужного списку та військового квитка, з 23.04.2015 року по 01.05.2015 року він знаходився поза штатом військової частини НОМЕР_1 , з 01.05.2015 року по 02.09.2016 року проходив строкову військову службу в якості водія в військовій частині НОМЕР_1 . 02.09.2016 року з ним було укладено контракт про проходження військової служби на посадах осіб рядового складу строком на 3 роки. 23.07.2019 року з ним було укладено контракт про проходження військової служби на посадах осіб сержантського складу строком на 3 роки, який є діючим дотепер. Своє звільнення за п.3 ст.36 КЗпП України у зв`язку з призовом на військову службу вважає незаконним. Відповідно до ч.1 ст.233 КЗпП України, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Він не мав об`єктивної можливості звернутись до суду в передбачений законом місячний строк з дня видачі трудової книжки, так як з 21.04.2015 року безперервно проходив військову службу за межами м.Мирноград Донецької області, а саме у Львівській області, що підтверджується копією довідки військової частини від 28.05.2021 року. Відповідно до витягу з наказу № 137 від 02.06.2021 року, на даний момент він вибув у відпустку з 03.06.2021 року по 10.06.2021 року, і за першої реальної можливості він звернувся до суду за відновленням своїх порушених прав. Тому він вважає, що місячний строк, встановлений ч.1 ст.233 КЗпП України для звернення до суду із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення, пропущено ним із поважної причини, і цей строк може бути поновлений судом відповідно до ст. 234 КЗпП України. Відповідно до ст. 234 КЗпП України, у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки. Просить поновити йому строк звернення до суду із позовною заявою до Державного підприємства «Мирноградвугілля» як пропущений з поважної причини. Згідно з пунктом 3 частини першої статті 36 КЗпП України (у редакції, чинній на час призову та звільнення його з роботи) підставою припинення трудового договору є призов або вступ працівника або власника - фізичної особи на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу, крім призову працівника на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, але не більше одного року. Статтею 119 КЗпП України (у редакції, чинній на час призову та звільнення мене з роботи) визначено, що на час виконання державних або громадських обов`язків, якщо за чинним законодавством України ці обов`язки можуть здійснюватись у робочий час, працівникам гарантується збереження місця роботи (посади) і середнього заробітку. Працівникам, які залучаються до виконання обов`язків, передбачених законами України «Про військовий обов`язок і військову службу», «Про альтернативну (невійськову) службу», «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», надаються гарантії та пільги відповідно до цих законів. За працівниками, призваними на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію, але не більше одного року, зберігаються місце роботи, посада і компенсується із бюджету середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, в яких вони працювали на час призову, незалежно від підпорядкування та форми власності. Виплата таких компенсацій із бюджету в межах середнього заробітку проводиться за рахунок коштів Державного бюджету України в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. За працівниками, які були призвані під час мобілізації, на особливий період та які підлягають звільненню з військової служби у зв`язку з оголошенням демобілізації, але продовжують військову службу у зв`язку з прийняттям на військову службу за контрактом, зберігаються місце роботи (посада), середній заробіток на підприємстві, в установі, організації незалежно від підпорядкування та форми власності, більше ніж на один рік. Частиною другою статті 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (в редакції, яка діяла на час призову та звільнення мене з роботи) встановлено, що за громадянами України, які призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію, але не більше одного року, зберігаються місце роботи (посада), середній заробіток на підприємстві, в установі, організації незалежно від підпорядкування та форми власності, місце навчання у навчальному закладі незалежно від підпорядкування та форми власності та незалежно від форми навчання. Зміни до статті 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» внесено Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення порядку проходження військової служби та питань соціального захисту громадян України, які проходять військову службу під час особливого періоду» від 15 січня 2015 року № 116-19, що набрав чинності 08 лютого 2015 року. Відповідно до пункту 10 «Прикінцеві положення» ГлавиXII Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» до приведення законодавства України у відповідність із цим Законом закони та інші нормативно-правові акти, прийняті до набрання чинності цим Законом, діють у частині, що не суперечить цьому Закону. Положення пункту 3 частини першої статті 36 КЗпП України та частини третьої статті 119 КЗпП України приведено у відповідність із частиною 2 статті 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» Законом України № 433-19 «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо питань соціального захисту громадян України, які проходять військову, що набрав чинності 11 червня 2015 року. Законом України № 433-19 «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо питань соціального захисту громадян України» пункт 3 частини першої статті 36 КЗпП України викладено у новій редакції, за якою підставою припинення трудового договору є призов або вступ працівника або власника-фізичної особи на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу, крім випадків, коли за працівником зберігаються місце роботи, посада відповідно до частин третьої та четвертої статті 119 цього Кодексу; у частині третій статті 119 КЗпП України слова «призваними на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період» замінено словами «призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період», а слова «до оголошення рішення про демобілізацію, але не більше одного року» - словами «до дня фактичної демобілізації». Таким чином, за працівником, призваним на строкову військову службу після 08 лютого 2015 року (день набрання чинності Законом України від 15 січня 2015 року № 116-19), зберігаються місце роботи, посада і компенсується із бюджету середній заробіток на підприємстві (установі, організації), в якому він працював на час призову, незалежно від підпорядкування та форми власності. Зазначений правовий висновок міститься в постанові Верховного суду від 24.10.2018 року у справі № 728/1315/16-ц. Відповідно до ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає справу, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу, який відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8.02.1995 року № 100, визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарних місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Середньоденна заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів. Згідно Індивідуальних відомостей про застраховану особу (форма ОК-5), отриманих ним на веб-порталі Пенсійного Фонду України, його заробітна плата за лютий 2015 року при кількості 20 робочих днів склала 3790,62 грн., в березні 2015 року при кількості 21 робочих днів 5537,53 грн. Таким чином, його середньоденний заробіток складає: (3790,62 грн. + 5537,53 грн.) : (20+21) = 227,51 грн. Кількість робочих днів з моменту звільнення позивача по день подання позовної заяви складає 1538 днів, в тому числі за 2015 рік 180 робочих днів, за 2016 рік 251 робочих днів, за 2017 рік 248 робочих днів, за 2018 рік 250 робочих днів, за 2019 рік 250 робочих днів, за 2020 рік 251 робочих днів, за 2021 рік 108 робочих днів. Середній заробіток за час вимушеного прогулу, який підлягає стягненню з відповідача на його користь, станом на день подання позовної заяви 09.06.2021 року складає 349910,38 грн. (227,51 грн. х 1538). Просить суд скасувати наказ відповідача № 121к від 14.04.2015 року про його звільнення за п.3 ст.36 КЗпП України у зв`язку з призовом на військову службу та поновити його на роботі з 14.04.2015 року на посаді електрослюсаря підземного 4 розряду; стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за весь час вимушеного прогулу з 15.04.2015 року по день ухвалення судом рішення за його позовом, виходячи із його середньоденної заробітної плати 227,51 грн., сума якого станом на день подання позову складає 349910,38 грн.; стягнути з відповідача на його користь понесені ним судові витрати.

Позивач та його представник в судове засідання не з`явилися, про дату та час розгляду справи повідомлені належним чином, надали до суду заяви про розгляд справи без їх участі.

Відповідач надав відзив на позов, в якому зазначив, що звільнення позивача у зв`язку з призовом на строкову військову службу було здійснено у повній відповідності до норм чинного законодавства. У відповідності до ст.233 Кодексу законів про працю України, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Трудова книжка була видана позивачеві 14 квітня 2015 року, тобто в день звільнення, про що свідчить його власноручний запис в його особовій картці № 7811. Таким чином, позивачем було суттєво порушено (6 років 1 місяць 26 днів) визначений чинним законодавством строк для звернення до суду для оскарження свого звільнення. Позивачем подано заяву про поновлення строку звернення до суду в порядку ст. 234 КЗпП України, проте відповідач звертає увагу, що згідно до зазначеної статті суд може поновити строки для звернення у разі пропущення визначеного строку з поважних причин. В своїй заяві позивач зазначає, що не мав об`єктивних можливостей звернутися до суду в передбачений законом місячний строк, так як з 21.04.2015 року безперервно проходив військову службу за межами м.Мирноград і зміг звернутись у зв`язку з відпусткою. Позивач перебував на строковій військовій службі з 23.04.2015 року по 02.09.2016 року, проте у відповідності до ч.12 ст.101 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» військовослужбовцям строкової військової служби за весь період проходження військової служби надається відпустка тривалістю 10 календарних днів без урахування часу, необхідного для проїзду до місця проведення відпустки та назад, але не раніш як через 3 місяці проходження ними строкової військової служби. Таким чином, у період з 23.04.2015 року по 02.09.2016 року тобто у період строкової служби позивач міг звернутись до суду в період своєї відпустки. Позивач проходить військову службу за контрактом: з 02.09.2016 року строком на три роки; з 23.07.2019 року строком на три роки (тобто по теперішній час). Згідно до п.2 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого указом Президента України від 10 грудня 2008 року № 1153/2008, всі види військової служби за контрактом мають добровільний характер і не пов`язані з обмеженнями, передбаченими для військовослужбовців строкової служби. Зокрема, в обох контрактах позивача, копії яких додано до позовної заяви, міститься зобов`язання Міністерства оборони України на час служби позивача за контрактом забезпечити: додержання його особистих прав і свобод, включаючи надання пільг, гарантій і компенсацій, установлених законами та іншими нормативно- правовими актами України; вільне пересування територією України у вихідні, святкові та неробочі дні, крім періоду військових навчань, походів кораблів, військових стрільб, бойового чергування, несення служби у добовому наряді; надання відпочинку за виконання службових обов`язків у вихідні, святкові і неробочі дні. Вказані пункти контракту вказуються на відсутність обмежень, які б могли заважати позивачеві звернутися до суду.
У відповідності до ч. 1 ст. 101 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» Позивачеві під час його служби за контрактом надається щорічні основні відпустки із збереженням грошового, матеріального забезпечення та наданням грошової допомоги на оздоровлення у розмірі місячного грошового забезпечення без врахування часу, необхідного для проїзду в межах України до місця проведення відпустки та назад, але не більше двох діб в один кінець та без врахування святкових та неробочих днів. Зазначена відпустка у відповідності до ч. 2 цієї ж статті має надаватись протягом календарного року і лише в особливих випадках може бути перенесена на перший квартал наступного року. Виходячи з цього вбачається, за час служби за контрактом позивач мав принаймні чотири відпустки тривалістю не менш як 120 днів, що повністю спростовує твердження позивача щодо відсутності «об`єктивних можливостей» звернутись до суду у попередній періоди. При цьому, у відповідності до ст. 233 Кодексу законів про працю України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Тобто зазначена стаття чітко визначає подію, від якої розпочинається перебіг строку для звернення до суду у разі звільнення, а саме - місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки, а не від дня, коли працівник дізнався або мав дізнатись про порушення свого права, як у інших трудових спорах. Таким чином, будь які законні підстави для поновлення строку звернення в цьому спорі відсутні.
Щодо звільнення позивача, то його було звільнено наказом по ВП «Шахта «Капітальна» від 14 квітня 2015 року № 121к у відповідності до п.3 ст.36 Кодексу законів про працю України. Відповідно до п.1 ч.1 ст. 36 КЗпП України в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин, тобто 14.04.2015 року, підставою припинення трудового договору є призов або вступ працівника на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову службу), крім призову працівника на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, але не більше одного року. Статтею 119 КЗпП України в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин, тобто 08.05.2015 року, передбачено гарантії для працівників на час виконання державних або громадських обов`язків. Зокрема, частиною 3 цієї статті передбачено, що за працівниками, призваними на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію, але не більше одного року, зберігаються місце роботи, посада і компенсується із бюджету середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, в яких вони працювали на час призову, незалежно від підпорядкування та форми власності. Виплата таких компенсацій із бюджету в межах середнього заробітку проводиться за рахунок коштів Державного бюджету України в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Відповідно до положень ст. 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Статтею 10 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» передбачені види військової служби: строкова військова служба; військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період; військова служба за контрактом осіб рядового складу; військова служба за контрактом осіб сержантського і старшинського складу; військова служба (навчання) курсантів вищих військових навчальних закладів, а також вищих навчальних закладів, які мають у своєму складі військові інститути, факультети військової підготовки, кафедри військової підготовки, відділення військової підготовки; військова служба за контрактом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб офіцерського складу. Із зазначеного вбачається, що законодавець чітко розмежовує строкову військову службу та військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період. В наданій позивачем повістці, виданій йому Красноармійсько-Селидовським об`єднаним міським військовим комісаріатом, яка і стала підставою для його звільнення, зазначено, що позивач призваний саме на строкову службу. Окрім того, і в самій позовній заяві позивач зазначає, що до 02.09.2016 року проходив строкову військову службу. Отже, станом на 14.04.2015 року, тобто на дату звільнення позивача, пунктом 3 ст. 36 та ч.3 ст. 119 КЗпП України заборонено звільняти лише працівників, призваних на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період. Однак, ця заборона не розповсюджувалась на Позивача, який був призваний на інший вид військової служби - на строкову військову службу. Закон України №43 З-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо питань соціального захисту громадян України, які проходять військову службу під час особливого періоду», яким було змінено редакцію п.3 ст. 36 та ч.3 ст. 119 КЗпП України в частині надання гарантій зокрема працівникам, призваним на строкову військову службу, на які посилається позивач, як на підстави своїх позовних вимог, набрав чинності 11 червня 2015 року, тобто значно пізніше, ніж відбулось звільнення позивача. Відповідно до ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. З урахуванням конституційних принципів, ані положення Закону України №43З-VIII, ані інші нормативно-правові акти України не передбачають надання зворотної сили Закону №433- VIII, зокрема в частині забезпечення гарантій, передбачених ч.3 ст.119 КЗпП, працівникам, призваним на строкову службу. Отже, Закон України №433-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо питань соціального захисту громадян України, які проходять військову службу під час особливого періоду», поширює свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття ним чинності, тобто після 11 червня 2015 року і тому не може розповсюджуватись на спірні правовідносини, які виникли 14 квітня 2015 року. Стосовно посилання позивача на Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення порядку проходження військової служби та питань соціального захисту громадян України, які проходять військову службу під час особливого періоду» від 15 січня 2015 року № 116-VIII, який набрав чинності 08.02.2015 року, позивач звертає увагу на те, що зазначений Закон дійсно вносив зміни до Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», зокрема щодо збереження робочого місця за громадянами, призваними на строкову військову службу. Проте цей же Закон вносив зміни і до Кодексу законів про працю України, зокрема - до ст.119, а саме: частину третю статті після слів «на особливий період» доповнено словами «або прийнятими на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію» та доповнено статтю частиною четвертою такого змісту: «За працівниками, які були призвані під час мобілізації, на особливий період та які підлягають звільненню з військової служби у зв`язку з оголошенням демобілізації, але продовжують військову службу у зв`язку з прийняттям на військову службу за контрактом, зберігаються місце роботи (посада), середній заробіток на підприємстві, в установі, організації незалежно від підпорядкування та форми власності, більше ніж на один рік». Проте ніяких нововведень щодо збереження робочого місця за особами, призваними на строкову військову службу ці зміни не стосувались. Таким чином, до 11 червня 2015 року (тобто до набрання чинності Законом №433-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо питань соціального захисту громадян України, які проходять військову службу під час особливого періоду», яким до ст. 36 та 119 КЗпП України внесене збереження робочого місця за призовниками строкової служби), Кодекс законів про працю України діяв з урахуванням положень Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення порядку проходження військової служби та питань соціального захисту громадян України, які проходять військову службу під час особливого періоду» від 15 січня 2015 року № 116-VIII, на який посилається позивач, і не передбачав збереження робочого місця за особами, призваними на строкову військову службу. Позовні вимоги позивача стосуються трудових відносин і у відповідності до ст. 1, 3, 4 Кодексу законів про працю України мають регулюватися законодавством про працю, яке складається з Кодексу законів про працю та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього. Позивача було звільнено на підставі діючої на той час редакції п.3 ст. 36 Кодексу законів про працю України, а отже у повній відповідності до чинного законодавства. При звільненні позивачем було подано відповідачеві особисто заяву, в якій він просив звільнити його у зв`язку з «уходом в армию Вооруженные Силы Украины с 14 апреля 2015 года». Тобто звільнення позивача відповідало його власному бажанню. Будь-якого підтвердження факту, що позивач був примушений написати цю заяву під тиском не існує. Просять відмовити у задоволенні позову.
В судовому засіданні представник відповідача позов не визнав з підстав, зазначених у відзиві.
Дослідивши докази по справі, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з таких підстав.

Судом встановлено, що позивач з 02.11.2010 року по 14.04.2015 року знаходився у трудових відносинах з відповідачем, працював електрослюсарем підземним з повним робочим днем у шахті, був звільнений наказом № 121к від 14.04.2015 у зв`язку з призивом на військову службу згідно з п.3 ст.36 КЗпП України (а.с. 14-16).

Згідно військового квитку НОМЕР_2 , виданого Красноармійсько-Селидівським військовим комісаріатом Донецької області 21.04.2015 року, ОСОБА_2 призваний на строкову військову службу і направлений 21.04.2015 року у військову частину № НОМЕР_1 (а.с.17-25).

Згідно довідки командира військової частини НОМЕР_3 , старший сержант ОСОБА_2 перебуває на військовій службі у Львівській області з 21.04.2015 року по теперішній час (а.с.4).

Згідно витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_3 від 02.06.2021 року № 137, ОСОБА_2 вибув у щорічну відпустку за 2021 рік в місто Мирноград Донецької області на 7 діб з 03.06.2021 року по 10.06.2021 року (а.с.5).

Згідно витягу з послужного списку старший сержант ОСОБА_2 призваний на військову службу з 23.04.2021 року по 02.09.2016 року у військову частину НОМЕР_1 , з 02.09.2016 року укладено контракт про проходження військової служби строком на три роки з 02.09.2016 по 02.09.2019 року (а.с.26-27).

Згідно контракту про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України на посадах осіб рядового складу від 02.09.2016 року, ОСОБА_2 уклав контракт про проходження військової служби у Збройних Силах України, яким йому гарантовано додержання його особистих прав і свобод, включаючи надання пільг, гарантій і компенсацій, установлених законами та іншими нормативно-правовими актами України, вільне пересування територією України у вихідні, святкові та неробочі дні, крім періоду військових навчань, походів кораблів, військових стрільб, бойового чергування, несення служби у добовому наряді (а.с.28-29).
Згідно контракту про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України на посадах осіб рядового складу від 23.07.2019 року, ОСОБА_2 уклав контракт про проходження військової служби у Збройних Силах України, яким йому гарантовано додержання його особистих прав і свобод, включаючи надання пільг, гарантій і компенсацій, установлених законами та іншими нормативно-правовими актами України, вільне пересування територією України у вихідні, святкові та неробочі дні, крім періоду військових навчань, походів кораблів, військових стрільб, бойового чергування, несення служби у добовому наряді (а.с.30-31).
14 квітня 2015 року позивачем ОСОБА_2 було подано заяву відповідачу про звільнення за власним бажанням з 14 квітня 2015 року у зв`язку з уходом в армію (а.с.51).
Згідно наказу ВП «Шахта Стаханова» ДП «Мирноградвугілля» (колишня назва - ДП «Красноармійськвугілля») №121к від 14.04.2015 року ОСОБА_2 звільнено на підставі поданої заяви відповідно до п.3 ст.36 КЗпПУ у зв`язку з призивом на військову службу з 14.04.2015 року (а.с.49).
Згідно особової картки № НОМЕР_4 ОСОБА_2 , він отримав лист звільнення та трудову книжку особисто 14.04.2015 року (а.с.48-зворотня сторона).
Відповідно до п. 3 ст. 36 КЗпП України (в редакції, яка діяла станом на час звільнення позивача з роботи), підставами припинення трудового договору є, зокрема, призов або вступ працівника або власника - фізичної особи на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу, крім призову працівника на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, але не більше одного року.

Відповідно до ч. 3 ст. 119 КЗпП України (в редакції, яка діяла станом на час звільнення позивача з роботи), за працівниками, призваними на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію, але не більше одного року, зберігаються місце роботи, посада і компенсується із бюджету середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, в яких вони працювали на час призову, незалежно від підпорядкування та форми власності. Виплата таких компенсацій із бюджету в межах середнього заробітку проводиться за рахунок коштів Державного бюджету України в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.
Відповідно до ч.1 ст. 3 КЗпП України, трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулює законодавство про працю.

Відповідно до ч.2 ст.39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (в редакції, яка діяла станом на час звільнення позивача з роботи), за громадянами України, які призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію, але не більше одного року, зберігаються місце роботи (посада), середній заробіток на підприємстві, в установі, організації незалежно від підпорядкування та форми власності, місце навчання у навчальному закладі незалежно від підпорядкування та форми власності та незалежно від форми навчання.
Відповідно до пункту 10 «Прикінцеві положення» ГлавиXII Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» до приведення законодавства України у відповідність із цим Законом закони та інші нормативно-правові акти, прийняті до набрання чинності цим Законом, діють у частині, що не суперечить цьому Закону.
Відповідно до ч.3 ст.235 КЗпП України у разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобов`язаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону. Якщо неправильне формулювання причини звільнення перешкоджало працевлаштуванню працівника, орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу в порядку і на умовах, передбачених частиною другою цієї статті.

Таким чином, згідно з вищезазначеними правовими нормами суд вважає, що законодавство про працю (зокрема, КЗпП України) станом на час звільнення позивача з роботи не передбачало збереження робочого місця за працівником при його призиві на строкову військову службу. Зміни в законодавство про працю щодо цього були внесені пізніше.
Але при цьому станом на час звільнення позивача з роботи вже було чинним положення ч.2 ст.39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», згідно якого за громадянами України, які призвані на строкову військову службу, зберігалося місце роботи (посада), середній заробіток на підприємстві, в установі, організації. Та, враховуючи положення пункту 10 «Прикінцеві положення» ГлавиXII Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», яким встановлено пріоритет цього закону над іншими законами та нормативно-правовими актами, відповідач не мав права звільняти позивача за п.3 ст.36 КЗпП України у зв`язку з призивом на строкову військову службу.
В той же час судом встановлено, що позивачем 14 квітня 2015 року було подано заяву відповідачу про звільнення його за власним бажанням з 14 квітня 2015 року. Виявлення власного бажання робітника звільнитися з роботи є беззаперечною підставою для його звільнення, але саме з ініціативи працівника за його власним бажанням на підставі ч.1 ст.38 КЗпП України.

У зв`язку з чим само звільнення позивача суд вважає правомірним, при цьому формулювання причини звільнення в наказі про звільнення є неправильним, оскільки в даному випадку відповідач мав звільнити позивача за власним бажанням на підставі ч.1 ст.38 КЗпП України. Тому за умови своєчасного звернення позивача з позовом про вирішення трудового спору до суду, суд відповідно до ч.3 ст.235 КЗпП України мав би змінити формулювання причини звільнення і вказати в рішенні причину звільнення позивача - за власним бажанням на підставі ч.1 ст.38 КЗпП України.

Відповідно до ст. 233 КЗпП України, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.
Строки звернення до суду у справах щодо трудових правовідносин врегульовано нормами КЗпП України та для звернення з позовами про поновлення на роботі встановлено місячний строк.

Строк для звернення обчислюється з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, стаття 233 КЗпП України конкретизує це правило стосовно звільнення працівника, та строк обчислюється з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки із записом про звільнення.

Встановлені статтею 233 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін, не перериваються і не зупиняються.

Відповідно до статті 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки.

Разом з тим, якщо строк звернення до суду, установлений статтею 233 КЗпП України, пропущено без поважних причин, суд відмовляє у задоволенні позовних вимог у зв`язку з пропуском зазначеного строку.

Аналогічні правові позиції викладені у постанові Верховного Суду України від 06.04.2016 року у справі за №6-409цс16 та постанові Верховного Суду України від 05.07.2017року у справі за №6-1033цс17.

Судом встановлено, що строк для пред`явлення позову до суду, встановлений статтею 233 КЗпП України, пропущено позивачем ОСОБА_2 без поважних причин. Так, згідно матеріалів справи, трудову книжку із записом наказу про звільнення позивач ОСОБА_2 отримав 14.04.2015 року, про що в особовій картці є особистий підпис позивача, інших відомостей матеріали справи не містять. Суд не приймає до уваги посилання позивача ОСОБА_2 в якості поважної причини пропуску строку звернення з позовом до суду на проходження військової служби і не перебування весь час служби, а саме у період з 21.04.2015 року до 03.06.2021 року, у відпустці, оскільки ним не надано суду жодного доказу на підтвердження зазначеної обставини. До суду позивач ОСОБА_2 звернувся з позовом більш ніж через шість років після звільнення замість встановленого законом місячного строку.
Тому суд не вбачає підстав для поновлення позивачу строку звернення до суду та позов не підлягає задоволенню у повному обсязі.
На підставі ст.ст.36, 38, 119, 233, 234, 235 КЗпП України, керуючись ст.ст.4, 10, 12, 13, 76, 81, 141, 259, 263-265, 268, 273, 352, 354, 355 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_5 , до Державного підприємства «Мирноградвугілля», місцезнаходження: 85323, м.Мирноград Донецької області, вул.Соборна, 1, , про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги. Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку. Апеляційна скарга на рішення суду подається до Донецького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складене 08.11.2021 року.

Суддя О.А.Рибкін