Справа № 165/1896/20
Провадження № 2/165/69/21
НОВОВОЛИНСЬКИЙ МІСЬКИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 січня 2021 року м. Нововолинськ

Нововолинський міський суд Волинської області в складі головуючого судді Василюка А.В., за участю секретаря Навроцької М.Р., розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Нововолинську в порядку загального позовного провадження, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Об`єднаної компанії» «Укрвуглереструктуризація» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,

встановив:

17 липня 2020 року ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до ДП «ОК «Укрвуглереструктуризація» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що вона працювала на посаді головного бухгалтера ВП «Західно-Українська виконавча дирекція шахт» ДП «ОК» «Укрвуглереструктуризація». 15 січня 2020 року була звільнена з підприємства у зв`язку з скороченням штату працівників з виплатою вихідної допомоги у розмірі середнього заробітку. Зазначає, що ВП «Західна дирекція з ліквідації шахт» ДП «ОК» «Укрвуглереструктуризація» є правонаступником ліквідованого ВП «Західно-Українська виконавча дирекція шахт» ДП «ОК» «Укрвуглереструктуризація». У день звільнення роботодавець не виплатив заробітну плату належну їй при звільненні. Вказує, що відповідач провів з нею повний розрахунок лише 04 травня 2020 року. Враховуючи, що її середньоденний заробіток становив 469,85 грн., просить суд стягнути з відповідача в свою користь 35 238,75 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 15 січня 2020 року по 30 квітня 2020 року включно та судовий збір в сумі 840,80 грн.

Позивач ОСОБА_1 у судове засідання не з`явилася, подала до суду письмову заяву, в якій підтримала позов, просила його задоволити (а.с.83-84).

У відповіді на відзив (а.с.63-64) зазначила, що підстав вважати її поведінку недобросовісною немає, відповідач знав про наявну заборгованість, не реагував на її офіційні звернення від 06 травня 2020 року та 24 червня 2020 року, тобто саме ДП «ОК» «Укрвуглереструктуризація», в розумінні ст.13 ЦК України, діяло недобросовісно. Просила врахувати, що із-за відсутності коштів вона не могла матеріально забезпечити свою сім`ю і її утриманців: неповнолітного сина ОСОБА_2 , 2004 року народження; інваліда з дитинства ОСОБА_3 , 1988 року народження, які залишилися без засобів для існування. Крім того, відсутність належного фінансування не може беззаперечно вказувати на відсутність вини відповідача у невиплаті розрахункових коштів.

Представник відповідача ДП «ОК» «Укрвуглереструктуризація» у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином (а.с.81). 30 вересня 2020 року представник відповідача ОСОБА_4 подала до суду відзив (а.с.37-38), в якому просила суд відмовити у позові. Зазначила, що ДП «ОК» «Укрвуглереструктуризація» фінансується виключно за рахунок Державного бюджету. Лише 15 квітня 2020 року КМУ був затверджений Паспорт бюджетної програми на 2020 рік, кошти поступили на рахунок підприємства 30 квітня 2020 року, а тому 04 травня 2021 року належні ОСОБА_1 кошти були їй виплачені у повному обсязі. Вважає, що за таких обставин вини у роботодавця у несвоєчасній виплаті розрахункових сум немає. Також, позивач допустила помилку в розрахунку днів затримки виплати заробітної плати, оскільки за період з 16 січня 2020 року по 04 травня 2020 року минуло 74 робочих днів (а.с.63-64) У клопотанні від 24 листопада 2020 року ОСОБА_4 просила суд при вирішенні спору врахувати наступне: недобросовісну поведінку позивача, яка лише по спливу семи місяців звернулася до суду, відсутність вини відповідача, те, що відповідач не мав реальної можливості до 04 травня 2020 року сплатити кошти, а також негативний вплив рішення суду у разі задоволення позову на працівників підприємства.

Дослідивши матеріали справи в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню.

Згідно копії трудової книжки позивача (а.с.11), копії наказу ДП «ОК» «Укрвуглереструктуризація» від 07 листопада 2019 року №119 (а.с.12), копії наказу ВП «Західно-Українська виконавча дирекція шахт» ДП «ОК»«Укрвуглереструктуризація» №26/к від 15 січня 2020 року (а.с.8) вбачається, що ОСОБА_1 перебула у трудових відносинах з ВП «Західно-Українська виконавча дирекція шахт» ДП «ОК» «Укрвуглереструктуризація», правонаступником прав і обов`язків якого є ВП «Західна дирекція з ліквідації шахт» ДП «ОК» «Укрвуглереструктуризація» (а.с.39-50).

15 січня 2020 року позивач звільнена з займаної посади на підставі ч.1 ст.40 КЗпП України (у зв`язку з скороченням штату працівників з виплатою вихідної допомоги у розмірі середнього заробітку).

Середньоденний заробіток позивача ОСОБА_1 склав 469,85 грн., що підтвердив представник відповідача у поданому відзиві.

Повний розрахунок з позивачем ОСОБА_1 був проведений лише 04 травня 2020 року, що підтверджується випискою АТ КБ «ПриватБанк» з карткового рахунку позивача (а.с.14-15) та довідкою ВП «Західна дирекція з ліквідації шахт» ДП «ОК» «Укрвуглереструктуризація» №101 від 20 липня 2020 року (а.с.33).

Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Згідно зі статтею 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Відповідно до частини першої статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Аналіз зазначених норм свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені в день звільнення працівника.

Згідно з ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові від 18 березня 2020 року у справі №711/4010/13-ц зазначено, що Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу на те, що встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв встановлення справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця (див. пункт 71 постанови від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц).

Суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми (висновок Верховного Суду України, висловлений у постанові від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс16).

Зменшуючи розмір відшкодування, визначений відповідно до статті 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, необхідно враховувати таке (пункт 91 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц):

- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором.

- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум.

- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника.

- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність можливого розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Тобто суд, з урахуванням конкретних обставин, може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково, а відшкодування, яке нараховується відповідно до статті 117 КЗпП України, не відповідає ознакам заробітної плати, оскільки виплачується не за виконану роботу, а за затримку розрахунку при звільненні.

Міжнародними правовими актами, Конституцією України, законами України та підзаконними нормативними актами, рішеннями Конституційного Суду України урегульовано питання оплати праці та захисту прав найманих працівників.

У міжнародних Конвенціях, які ратифіковані Україною, закріплені права найманих працівників не лише на оплату праці, але і гарантії такої оплати, її реальний, а не ефемерний, ілюзорний характер, що пов`язане з природою заробітної плати, як основного засобу існування не лише найманого працівника, але і членів його сім`ї, а відтак забезпечення нормального існування та розвитку суспільства і держави.

Вимоги міжнародних Конвенцій знайшли свій розвиток і закріплення у Конституції України, яка у статті 1 проголосила Україну соціальною державою, визначила обов`язок держави щодо утвердження, забезпечення і гарантування прав і свобод людини.

Конституційний Суд України в Рішенні від 29 січня 2008 року № 2-рп/2008 зазначив, що право заробляти собі на життя є невід`ємним від права на саме життя, оскільки останнє є реальним лише тоді, коли матеріально забезпечене.

Конституційний Суд України дійшов висновку, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, що йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат.

Норми і гарантії в оплаті праці, передбачені частиною першою цієї статті та КЗпП України, є мінімальними державними гарантіями.

Саме на деталізацію та гарантування дотримання вказаного конституційного положення і прийнято ряд законодавчих актів, якими є як КЗпП України, так і Закон № 108/95-ВР.

У статті 25 цього Закону №108/95-ВР передбачено, що забороняється будь-яким способом обмежувати працівника вільно розпоряджатися своєю заробітною платою, крім випадків, передбачених законодавством.

Відсутність фінансово-господарської діяльності або коштів у роботодавця не виключає його вини за невиплату належних звільненому працівникові коштів та не звільняє роботодавця від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України.

Тобто із системного аналізу як міжнародних нормативних актів, так і Конституції України, законів України, норм КЗпП України, можна зробити висновок, що на виконання своїх зобов`язань у соціальній сфері держава урегулювала питання виплати заробітної плати, а також передбачила гарантії того, що її своєчасна і у повному обсязі виплата є реальною, оскільки гарантована негативними для власника наслідками фінансового характеру у разі порушення вказаних імперативних норм.

Стаття 117 КЗпП України передбачає не санкції у розумінні ЦК України за невиконання фінансового зобов`язання, а саме гарантії дотримання роботодавцем прав найманого працівника на своєчасне та у повному обсязі отримання заробітної плати.

Відповідно до статті 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці, працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Тобто сам законодавець чітко передбачив право найманого працівника звертатися до суду про стягнення заробітної плати без обмеження будь-якими часовими межами.

Позивач звернувся до суду 17 липня 2020 року, тобто по сливу понад сім місяців після її звільнення. З огляду на встановлені обставини, суд не вбачає підстав розцінити такий строк звернення невиправданим і занадто тривалим, а відтак вважає поведінку працівника такою, що відповідає належному захисту порушеного права на оплату праці.

На думку суду, не працівник, а власник чи уповноважений ним орган, не здійснив певних дій та не виконав свого обов`язку з оплати виконаної найманим працівником роботи. Іншого способу спонукати роботодавця до здійснення розрахунку з найманим працівником та гарантувати останньому право на отримання заробітної плати, як встановлення суворих гарантій з негативними фінансовими наслідками для роботодавця, законодавець не визначає. Позивач в свою чергу, реалізував саме у такий спосіб, своє право на врегулювання спірних правовідносин.

При визначенні розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку у даній справи, суд бере до уваги розмір невиплаченої заробітної плати станом на 04 травня 2020 року, співмірність цієї суми із розміром заявленого позивачем середнього заробітку, бездіяльність відповідача, що свідчить про його небажання виконувати свої зобов`язання і обмеження колишнього найманого працівника у його правах, наявність у позивача осіб утриманців, включно інваліда з дитинства (а.с.88-90).

За наведених обставин, суд не вбачає об`єктивних підстав скористатися своїм правом щодо зменшення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, що належні позивачу.

Оскільки з вини підприємства належні звільненому працівникові суми у строки зазначені в ст.116 КЗпП України не були виплачені, суд стягує з відповідача ДП «ОК «Укрвуглереструктуризація» в користь позивача ОСОБА_1 34768,90 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 16 січня 2020 року (наступний день після звільнення) по 30 квітня 2020 року включно, з розрахунку 469,85 грн. (середньоденний заробіток ОСОБА_1 ) х 74 (робочі дні за вищевказаний період).

Також, з врахуванням вимог ст.141 ЦПК України, суд стягує з відповідача в користь позивача сплачений нею судовий збір у розмірі 840,80 грн. (а.с.5а).

Керуючись ст.13, ст.12, ст.81, ст.141, ст.211, ст.259, ст.263, ст.279 ЦПК України, на підставі ст.47, ст.116, ст.117 КЗпП України, суд, -

ухвалив:

Позов задоволити частково.

Стягнути з Державного підприємства «Об`єднаної компанії» «Укрвуглереструктуризація» (, адреса: провулок Приладний, буд.2А, Святошинський район, м. Київ) в користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_1 ) 34 768 (тридцять чотири тисячі сімсот шістдесят вісім) грн. 90 коп. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Стягнути з Державного підприємства «Об`єднаної компанії» «Укрвуглереструктуризація» (, адреса: провулок Приладний, буд.2А, Святошинський район, м. Київ ) в користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_1 ) 840 (вісімсот сорок) грн. 80 коп. судового збору.

Рішення суду може бути оскаржено шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо або через Нововолинський міський суд Волинської області до Волинського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

У разі подання апеляційної скарги, рішення набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Головуючий суддя підпис А.В. Василюк