ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 листопада 2021 року

м. Черкаси

справа № 695/808/20 провадження № 22-ц/821/2015/21 категорія 311000000

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Бородійчука В.Г.,

суддів: Карпенко О.В., Василенко Л.І.

секретар: Зінченко Ю.О.

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1

представник позивача адвокат Брус Сергій Миколайович

відповідач: Комунальна установа «Територіальний центр соціального обслуговування (надання соціальних послуг) в Золотоніському районі» Золотоніської районної ради Черкаської області (правонаступник Комунальна установа «Центр соціального обслуговування (надання соціальних послуг) Вознесенської сільської ради Золотоніського району Черкаської області)

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу представника Комунальної установи «Центр соціального обслуговування (надання соціальних послуг)» Вознесенської сільської ради Золотоніського району Черкаської області Іщенко Валентини Миколаївни на рішення Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 13 вересня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Комунальної установи «Територіальний центр соціального обслуговування (надання соціальних послуг) в Золотоніському районі» Золотоніської районної ради Черкаської області (правонаступник Комунальна установа «Центр соціального обслуговування (надання соціальних послуг)» Вознесенської сільської ради Золотоніського р-ну Черкаської обл.) про скасування наказу про звільнення та поновлення на роботі.

в с т а н о в и в :

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

10 квітня 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до до Комунальної установи «Територіальний центр соціального обслуговування (надання соціальних послуг) в Золотоніському районі» Золотоніської районної ради Черкаської області про скасування наказу про звільнення та поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення моральної шкоди.

Позовні вимоги обгрунтовані тим, що наказом № 6 від 17 березня 2020 року її було звільнено з посади завідувача відділення стаціонарного догляду селища Пальміра Комунальної установи «Територіальний центр соціального обслуговування ( надання соціальних послуг) в Золотоніському районі» на підставі ч. 1 ст. 41 КЗпП України.

Наказ про звільнення позивач вважає незаконним, оскільки її звільнення відбулося без належних правових підстав, а саме не було належно проведене службове розслідування, позивачу не надано можливості надати свої доводи та зауваження щодо обставин, які покладались в основу її звільнення, а відповідачем не було належно доведено факт скоєння позивачем грубого порушення трудових обов`язків, що призвело до необґрунтованого притягнення останньої до дисциплінарної відповідальності та протиправно звільнено позивача на підставі п. 1 ч. 1 ст. 41 КЗпП України.

Також вказувала, що за порушення трудової дисципліни ст. 147 КЗпП передбачено, стягнення - догана або звільнення, однак відповідачем обрано найтяжчий вид покарання, що свідчить про упередженість директора ОСОБА_2 по відношенню до позивача.

Позивач просила стягнути середньомісячний заробіток за час вимушеного прогулу, що стався з вини відповідача, а також моральну шкоду в розмірі 30 000 грн., яка обґрунтована сильними душевними стражданнями в наслідок незаконного її звільнення та втратою заробітку, що унеможливило її нормальне медичне забезпечення, з урахуванням тяжкості її захворювання, що стало підставою присвоєння їй ІІ групи інвалідності, та фінансового забезпечення сім`ї.

Ухвалою суду від 12 травня 2021 року було замінено відповідача Комунальну установу «Територіальний центр соціального обслуговування (надання соціальних послуг) в Золотоніському районі» Золотоніської районної ради Черкаської області на правонаступника - Комунальну установу «Центр соціального обслуговування (надання соціальних послуг)» Вознесенської сільської ради Золотоніського району Черкаської області.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 13 вересня 2021 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано незаконним та скасовано наказ Комунальної установи Територіальний центр соціального обслуговування (надання соціальних послуг) в Золотонському районі» Золотоніської районної ради Черкаської області № 6 від 17 березня 2020 року про звільнення з роботи ОСОБА_1 .

Поновлено ОСОБА_1 на посаді завідуючої відділенням Комунальної установи «Центр соціального обслуговування (надання соціальних послуг)» Вознесенської сільської ради Золотоніського району Черкаської області.

Стягнуто з Комунальної установи «Центр соціального обслуговування (надання соціальних послуг)» Вознесенської сільської ради Золотоніського району Черкаської області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 157 358 грн. без врахування податків і обов`язкових платежів, що мають справлятися при виплаті заробітної плати.

Стягнуто з Комунальної установи «Центр соціального обслуговування надання соціальних послуг)» Вознесенської сільської ради Золотоніського району Черкаської області на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в сумі 3 000 грн.

Стягнуто з Комунальної установи «Центр соціального обслуговування (надання соціальних послуг)» Вознесенської сільської ради Золотоніського району Черкаської області на користь держави судовий збір у розмірі 2 102 грн.

Допущено рішення до негайного виконання в межах суми платежу за один місяць та в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді завідуючої відділенням Комунальної установи «Центр соціального обслуговування (надання соціальних послуг)» Вознесенської сільської ради Золотоніського району Черкаської області.

В решті позовних вимог відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що під час розгляду справи судом було встановлено, що звільнення позивачки із займаної посади відбулося з порушенням трудового законодавства, а саме належним чином факт порушення позивачкою трудових обов`язків не доведено, а покарання фактично застосовано з пропуском встановленого законом строку притягнення до дисциплінарної відповідальності, а тому суд вважає, що її звільнення відбулось без законної на те підстави.

Відповідно до ст. 235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновленні на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Оскільки, суд прийшов до висновку, що звільнення відбулося з порушенням трудового законодавства, тому з відповідача на користь позивача судом був стягнутий середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 18 березня 2020 року по 13 вересня 2021 року (день винесення судового рішення).

Так як звільнення ОСОБА_1 було проведено з порушенням вимог чинного законодавства, тому на думку суду вона має право на відшкодування моральної шкоди, розмір якої в сумі 3 000 грн. визначений судом із засад розумності та справедливості, враховуючи всі обставини в справі, з урахуванням обсягу заподіяних моральних страждань, тривалості заподіяння моральної шкоди, необхідністю позивача докладати додаткових зусиль для відновлення свого порушеного права, а також інших негативних наслідків.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі Комунальна установа «Центр соціального обслуговування (надання соціальних послуг)» Вознесенської сільської ради Золотоніського району Черкаської області просить скасувати рішення Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 13 вересня 2021 року як незаконне та прийняти нову постанову, якою відмовити в задоволенні позову ОСОБА_1 в повному обсязі.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апеляційна скарга мотивована тим, що розглядаючи спір, суд першої інстанції розглядаючи спір, суд не звернув уваги на ту обставину, що позивач в своїх позовних вимогах оскаржував лише незаконність винесеного наказу про звільнення, натомість суд, вийшовши за межі позовних вимог почав досліджувати саме рішення комісії щодо проведення службового розслідування відносно ОСОБА_1 і процес його прийняття. У разі незгоди з рішенням комісії позивач чи уповноважений ним орган повинні були оскаржити це рішення до суду у десятиденний строк з дня вручення їм виписки з протоколу судового засідання комісії чи її копії.

Крім того, судом не враховано, що наявність презумпції невинуватості у даному трудовому спорі не застосовується, а наявність чи відсутність вини не є визначальним для припинення дії трудової угоди.

Також, вирішуючи спір в частині стягнення моральної шкоди суд першої інстанції стягнув необґрунтовану суму витрат в розмірі 3 000 грн., оскільки позивач не надала суду доказів щодо дійсності заподіяння їй моральної шкоди.

Відзив на апеляційну скаргу

У відзиві на апеляційну скаргу, що надійшов від представника ОСОБА_1 адвоката Бруса С.М. зазначено, що доводи апеляційної скарги є необгрунтованими та не дають підстав для зміни чи скасування рішення суду.

Суд першої інстанції правомірно встановив, що звільнення позивача за п. 1 ст. 41 КЗпП України було проведено з порушенням вимог трудового законодавства, тому суд правомірно задовольнив позовні вимоги та поновив позивача на роботі, стягнувши при цьому середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Крім того, позивач має право на стягнення моральної шкоди, оскільки незаконним звільненням з роботи їй завдано душевних страждань, тому сума стягнення 3 000 грн. відповідає принципам розумності та справедливості із врахуванням всіх обставин справи та заподіяних моральних страждань.

За таких обставин, рішення суду є законним та обґрунтованим і підстав для його зміни чи скасування позивач та її представник не вбачають.

Мотивувальна частина

Позиція Апеляційного суду

Згідно зі статтею 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного оскарження рішення суду, а відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Відповідно до частини першої статті 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Перевіривши доводи апеляційної скарги, Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів з розгляду цивільних справ дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Мотиви, з яких виходить Апеляційний суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог ст. 55 Конституції України та ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Ч. 1 ст. 5 ЦПК України передбачено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Судом першої інстанції встановлено, що рішенням Золотоніської районної ради № 2-26/VIII від 24 грудня 2020 року, ухвалено до 01 січня 2021 року безоплатно передати в комунальну власність Вознесенської об`єднаної територіальної громади на баланс Вознесенської сільської ради Комунальну установу «Територіальний центр соціального обслуговування (надання соціальних послуг) в Золотоніському районі» Золотоніської районної ради Черкаської області.

Рішенням Вознесенської сільської ради № 5-1/VIII від 30 грудня 2020 року, було прийнято в комунальну власність Комунальну установу «Територіальний центр соціального обслуговування (надання соціальних послуг) в Золотоніському районі» Золотоніської районної ради Черкаської області та перейменовано на Комунальну установу «Центр соціального обслуговування (надання соціальних послуг)» Вознесенської сільської ради Золотоніського району Черкаської області.

Відповідно до копії трудової книжки НОМЕР_1 , ОСОБА_1 03 січня 2017 року переведена на посаду завідувача відділенням стаціонарного догляду селища Пальміра в комунальній установі «Територіальний центр соціального обслуговування (надання соціальних послуг) в Золотоніському районі» Золотоніської районної ради Черкаської області.

01 травня 2018 року у зв`язку з реорганізацією установи було змінено її назву, тому в трудовій книжці зроблено відповідний запис, хоча назва посади, з відповідним колом повноважень залишилася без змін.

Наказом директора КУ «Територіальний центр соціального обслуговування (надання соціальних послуг) в Золотоніському районі» Золотоніської районної ради Черкаської області № 6 від 17 березня 2020 року ОСОБА_1 було звільнено, за одноразове грубе порушення трудових обов`язків (п. 1 ст. 41 КЗпП України).

Підставою зазначено: матеріали службового розслідування.

Предметом спірних правовідносин між сторонами стало вирішення трудового спору щодо звільнення позивачки п. 1 ст. 41 КЗпП України.

Судом першої інстанції встановлено, що підставою для початку проведення службового розслідування стали заяви колишніх працівників КУ «Територіальний центр в Золотоніському районі» ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , про те, що ОСОБА_6 безпідставно перебувала на утриманні закладу.

З матеріалів справи вбачається, що проведеним службовим розслідуванням було встановлено, що наказом В.о. директора КУ «Територіальний центр в Золотоніському районі» Слюсаренко Л.І. від 18 лютого 2019 року № 13 ОСОБА_6 була прийнята для постійного проживання на платній основі у відділення стаціонарного догляду КУ «Територіальний центр в Золотоніському районі». Однак наказом від 18 лютого 2019 року за № 14 В.о. директора КУ «Територіальний центр в Золотоніському районі» Слюсаренко Л.І. наказ від 18 лютого 2019 року за № 13 був скасований.

В ході службового розслідування були відібрані письмові пояснення в працівників КУ «Територіальний центр в Золотоніському районі» ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , які факт проживання ОСОБА_6 в територіальному центрі заперечили.

Крім того, комісія з проведення службового розслідування КУ Територіальний центр в Золотоніському районі» заслухала голову комісії, який повідомив членам комісії, що впродовж 14-15 квітня шляхом аудіо запису ним було зібрано свідчення колишньої сестри-господарки відділення стаціонарного догляду ОСОБА_3 , колишнього кухаря відділення стаціонарного догляду ОСОБА_4 , колишнього помічника кухара ОСОБА_5 та молодшої с медичної сестри відділення стаціонарного догляду ОСОБА_13 та свідчення підопічних відділення стаціонарного догляду ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 .. Він ознайомив членів комісії із аудіо записами. Усі свідчення підтверджують факт неофіційного проживання ОСОБА_6 в період з осені 2018 по весну 2019 року, хоча у визначенні періоду проживання у вказаних прояснення єдності немає, що було взято до уваги членами комісії та відображено в протоколі №2 засідання комісії від 16.03.2020 року. Вказані пояснення були роздруковані та долучені до матеріалів службового розслідування.

Також були відібрані письмові пояснення від ОСОБА_5 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , які підтвердили факт проживання ОСОБА_6 у КУ Територіальний центр в Золотоніському районі».

Згідно з даними протоколу засідання комісії з проведення службового розслідування від 17 березня 2020 року за №3, члени комісії ознайомились з письмовими поясненнями працівників відділення, які заперечували факт проживання ОСОБА_6 у відділенні, провели опитування ОСОБА_1 із демонстрацією їй фотоматеріалів де вона упізнала на фото свою свекруху у їдальні і при виході з кімнати №3, та заслухали голову комісії, який запропонував членам комісії підтримати попередній висновок щодо вчинення ОСОБА_1 грубого порушення, яке полягало у наданні за її усним розпорядженням, без належних підстава з перевищенням своїх повноважень послуг її свекрусі ОСОБА_6 , що було підтримано членами комісії.

Розглядаючи спір, суд першої інстанції із врахуванням всіх наданих сторонами доказів правильно встановив, що комісія взяла до уваги пояснення тільки тих працівників, які вказували на проживання ОСОБА_6 у територіальному центрі, та не взяла до уваги пояснення інших працівників, які даний факт заперечували, при цьому не надавши жодних обґрунтувань відхилення таких пояснень. Крім того комісія особисто не опитувала працівників установи, посилаючись та покладаючи в основу свого рішення аудіо записи таких пояснень, які були зібрані головою комісії, які правомірно визнані судом такими, що не можуть бути визнані допустимими, належними та допустимими доказами.

Крім того, судом під час вирішення спору було враховано, що у відповідності до встановлених правил інвентаризація, аудит чи будь-яка інша фінансова (господарська) перевірка вказаної установи не проводилася, розмір можливих заподіяних збитків не встановлювався, що свідчить про неналежне з`ясування усіх обставин справи та проведення службового розслідування, крім того вказує на безпідставність твердження відповідача про заподіяння діями позивача значної матеріальної шкоди, наявність якої взагалі не перевірялось та не встановлювалось.

Отже, із врахуванням вище встановлених обставин, суд правильно встановив, що фактично матеріали розслідування мають тільки формальні посилання на наявність шкоди без чіткого визначення її розміру.

Згідно з правовим висновком викладеним в Постанові Верховного суду у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 квітня 2019 року по справа № 296/576/17, важливим елементом застосування пункту 1 частини першої статті 41 КЗпП України є звільнення керівника за порушення, яке має ознаку одноразовості. Так, і рішення компетентного органу, власника підприємства, і наказ про звільнення мають містити чітко сформульоване одноразове порушення, яке стало підставою звільнення керівника. За своїм змістом наказ про звільнення не повинен містити цілу систему порушень, за які був звільнений позивач, а лише одноразове грубе порушення конкретних трудових обов`язків. У справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з`ясувати, в чому конкретно проявилось порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за пунктами 3, 4, 7, 8 статті 40 і пунктом 1 статті 41 КЗпП України, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147-1, 148, 149 КЗпП України правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника.

Відповідно до статті 148 КЗпП України дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці. Дисциплінарне стягнення не може бути накладене пізніше шести місяців з дня вчинення проступку.

Із заперечень відповідача вбачається, що підставою для звільнення стало можливе порушення, яке могло бути вчинено позивачем в період з вересня 2018 року по травень 2019 року, а накладено дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення лише 17 березня 2020 року, тобто через майже рік з дня його можливого вчинення.

Отже, судом першої інстанції правильно встановлено, що навіть за умов належного доведення факту вчинення позивачем вказаного дисциплінарного порушення, строк притягнення позивача до відповідальності закінчився, адже ч. 2 ст. 148 КЗпП України визначаючи шість місяців з дня вчинення проступку не містить прив`язки до дня його виявлення. І крім того, вирішуючи спір районний суд достовірно встановив, що ОСОБА_1 було притягнуто до дисциплінарної відповідальності у виді звільнення з роботи на підставі п.1 ч. 1 ст.41 КЗпП України без достатніх на те підстав, оскільки відповідачем не надано допустимих доказів на підтвердження винної поведінки позивача, факту завдання нею шкоди установі та її розміру, а отже, правомірність застосування до позивача дисциплінарного стягнення у виді звільнення з роботи відповідачем не доведена.

Відповідно до ст. 235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновленні на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Оскільки, суд прийшов до висновку, що звільнення відбулося з порушенням трудового законодавства, тому з відповідача на користь позивача судом стягнутий середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з дня подачі позову до ухвалення рішення у справі.

Розмір середнього заробітку правильно визначений судом відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 з наступними змінами. Згідно пунктів 2, 5, 8 цього Порядку середня заробітна плата обчислюється виходячи із його заробітної плати за два останніх відпрацьованих місяця, які передували звільненню, а нарахування середньої заробітної плати проводиться виходячи з розміру середньоденної заробітної плати.

Крім того, вирішуючи спір, суд правомірно стягнув з відповідача на користь позивача моральну шкоду, оскільки ОСОБА_1 заявляла таку вимогу в своїй позовній заяві.

Доводи апеляційної скарги про безпідставність стягнення такої шкоди є помилковими та надуманими, оскільки відповідно до статті 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органові моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

За змістом указаного положення закону підставою для відшкодування моральної шкоди згідно зі статтею 237-1 КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері групових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

У Постанові Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз`яснено, що відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

За таких обставин, виходячи із засад розумності та справедливості, враховуючи всі обставини в справі, з урахуванням обсягу заподіяних моральних страждань, тривалості заподіяння моральної шкоди, необхідністю позивача докладати додаткових зусиль для відновлення свого порушеного права, а також інших негативних наслідків, суд першої інстанції правильно визначив достатнім розмір моральної шкоди в розмірі 3 000 грн. і підстав для зміни чи скасування рішення суду в цій частині колегія суддів не вбачає.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції правильно врахував всі обставини справи, надав їм відповідну оцінку та дійшов до правильного висновку про обгрунтованість заявлених позовних вимог та частково їх задовольнив у відповідності до встановлених обставин та застосованих норм чинного законодавства.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Суд здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 ЗУ «Про судоустрій і статус суддів»).

Європейський суд з прав людини наголошує на тому, що право на доступ до суду має бути ефективним. Реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції, кожна держава-учасниця Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух. Разом із тим не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним (§ 59 рішення ЄСПЛ у справі «De Geouffre de la Pradelle v. France» від 16 грудня 1992 року, заява № 12964/87).

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що рішення районного суду ухвалене з дотримання норм матеріального та процесуального права, а тому відсутні правові підстави для задоволення апеляційної скарги відповідача.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника Комунальної установи «Центр соціального обслуговування (надання соціальних послуг)» Вознесенської сільської ради Золотоніського району Черкаської області Іщенко Валентини Миколаївни залишити без задоволення.

Рішення Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 13 вересня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Комунальної установи «Територіальний центр соціального обслуговування (надання соціальних послуг) в Золотоніському районі» Золотоніської районної ради Черкаської області (правонаступник Комунальна установа «Центр соціального обслуговування (надання соціальних послуг)» Вознесенської сільської ради Золотоніського р-ну Черкаської обл.) про скасування наказу про звільнення та поновлення на роботі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного тексту судового рішення, в порядку та за умов визначених ЦПК України.

Повний текст постанови виготовлено 30 листопада 2021 року.

Головуючий В.Г. Бородійчук

Судді О.В. Карпенко

Л.І. Василенко