Справа № 126/1476/20
Провадження № 22-ц/801/1454/2021
Головуючий у суді 1-ї інстанції Губко В. І.
Доповідач:Панасюк О. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 серпня 2021 рокуСправа № 126/1476/20м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Панасюка О. С. (суддя - доповідач),

суддів Берегового О. Ю., Ковальчука О. В.,

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Бершадського районного суду Вінницької області у складі судді Губка В. І. від 15 квітня 2021 року, -

встановив:

У липні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з цим позовом, за яким просила здійснити поділ спільного майна подружжя шляхом стягнення з ОСОБА_2 на її користь грошової компенсації вартості 1/2 частки автомобіля «Fiat Fiorino», державний номерний знак НОМЕР_1 , 2011 року випуску, сірого кольору, у розмірі 78100 грн 00 к., виділивши цей автомобіль ОСОБА_2 .

На обґрунтування позовних вимог посилалася на те, що 01 червня 2003 року між нею та ОСОБА_2 був укладений шлюб, який розірвано рішенням Бершадського районного суду Вінницької області від 10 травня 2018 року. За період перебування в шлюбі за спільні кошти подружжям був придбаний цей автомобіль, який зареєстрований на ОСОБА_2 . Вказувала, що оскільки автомобіль є неподільною річчю і не може бути поділений між сторонами в рівних частинах, тому бажає отримати компенсацію за її частку в спільному майні в розмірі 1/2 вартості автомобіля.

Рішенням Бершадського районного суду Вінницької області від 15 квітня 2021 року позов задоволено частково. Поділено спільне майно подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , виділено в особисту приватну власність ОСОБА_2 автомобіль марки «Fiat Fiorino», державний номерний знак, НОМЕР_1 , 2011 року випуску, сірого кольору, номер кузова НОМЕР_2 . Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 59340 грн 13 к. компенсації вартості 1/2 частки спільного сумісного майна. Припинено право спільної сумісної власності на автомобіль. Вирішено питання про судові витрати у справі.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що правовідносини, в яких позивач просив припинити не право власності відповідача у спільному майні з виплатою компенсації, а своє право на частку в майні з отриманням компенсації на свою користь, є відмінними за своєю природою і регулюються статтею 364 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), яка передбачає, що співвласник, частка якого в майні не може бути виділена в натурі, має право на отримання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості цієї частки. Спірний автомобіль є неподільною річчю, тому з ОСОБА_2 необхідно стягнути на користь ОСОБА_1 1/2 частину його вартості в рахунок компенсації права на належну їй частку.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 , посилаючись на порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове - про відмову у позові.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги посилався на те, що суд першої інстанції не врахував його інтереси та майновий стан, оскільки він на даний час ніде не працює на постійній основі, дохід, який він отримує в якості періодичних підробітків, унеможливлює виплату грошової компенсації, тому що ці кошти спрямовує на виплату аліментів на двох дітей та на власне забезпечення найнеобхіднішим. З метою врегулювання спору з урахуванням інтересів обох сторін ним було запропоновано ОСОБА_1 реалізувати автомобіль та розподілити отримані кошти порівну, однак на таку пропозицію вона не погодилась.

ОСОБА_2 подала відзив на апеляційну скаргу, за яким просила залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, як таке, що ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, відповідно до встановлених обставин справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах заявлених вимог та доводів апеляційної скарги, апеляційний суд прийшов до висновку, що вона задоволенню не підлягає з огляду на таке.

Частинами першою - третьою статті 367 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом встановлено, що 01 червня 2003 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстрували шлюб в М`якохідській сільській раді Бершадського району Вінницької області за актовим записом № 3.

За час спільного проживання ними був придбаний автомобіль марки «Fiat Fiorino», державний номерний знак НОМЕР_1 , 2011 року випуску, сірого кольору, який зареєстрований на ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 .

Рішенням Бершадського районного суду Вінницької області від 10 травня 2018 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано.

Згідно з висновком експерта № 8141/20-21 судової автотоварознавчої експертизи від 21 січня 2021 року ринкова вартість автомобіля марки «Fiat Fiorino», державний номерний знак НОМЕР_1 , 2011 року випуску, сірого кольору, номер кузова НОМЕР_2 станом на дату проведення експертизи складає 118680 грн 26 к.

Відповідно до частини першої статті 60 Сімейного кодексу України (далі - СК України) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про запровадження презумпції спільності права власності подружжя на майно, набуте ними в період шлюбу. Зазначена презумпція може бути спростована, один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який заперечує її застосування.

Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування та розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (стаття 63 СК України).

Відповідно до частини першої статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Аналогічні положення містяться у частині другій статті 372 ЦК України.

Відповідно до положень статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному із подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному із подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Аналіз змісту положень статті 71 СК України дає підстави для висновку про те, що частини четверта та п`ята цієї статті виступають як єдиний правовий механізм захисту інтересів того з подружжя, який погоджується на компенсацію належної йому частки у спільному майні за рахунок іншого з подружжя, з подальшим припиненням права власності на цю частку.

Принцип обов`язкового отримання згоди особи на присудження їй грошової компенсації, крім випадків, передбачених ЦК України (стаття 365 цього Кодексу), в першу чергу застосовується до правовідносин, які виникають при зверненні одного з подружжя до суду з вимогами про припинення права іншого з подружжя на частку у спільному майні з одночасним присудженням грошової компенсації. Гарантуючи, що компенсація буде виплачена, позивач вносить необхідну суму на депозитний рахунок суду.

Такий підхід відповідає закріпленим у статті 7 СК України засадам розумності і добросовісності, оскільки відповідач надає свою згоду на позбавлення його частки у праві власності, отримуючи, у свою чергу, гарантоване грошове відшкодування.

У пунктах 1-3 частини першої статті 365 ЦК України передбачено, що право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: частка є незначною і не може бути виділена в натурі; річ є неподільною; спільне володіння і користування майном є неможливим.

Правовідносини, в яких позивач просить припинити не право власності відповідача у спільному майні з виплатою компенсації, а своє право на частку в майні з отриманням компенсації на свою користь, є відмінними за своєю природою і регулюються статтею 364 ЦК України, яка передбачає, що співвласник, частка якого в майні не може бути виділена в натурі, має право на отримання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості цієї частки.

Заявляючи відповідні вимоги, позивач погоджується на отримання грошової компенсації, а відповідач, у свою чергу, не завжди згоден її виплачувати. При цьому залишення неподільної речі у спільній власності без проведення реального поділу не позбавить того з подружжя, хто фактично цією річчю користується, можливості користуватися нею в подальшому. Одночасно інший з подружжя позбавляється як можливості користуватися спірною річчю, хоча вона перебуває у спільній власності, так і грошової компенсації, яку інша сторона добровільно на депозитний рахунок не внесла.

Оцінюючи положення частини п`ятої статті 71 СК України як такі, що застосовуються до правовідносин, які виникають при зверненні одного з подружжя до іншого з вимогами про припинення його права на частку у спільному майні, Верховний Суд зробив висновок, що ця норма не вимагає обов`язкового внесення на депозитний рахунок грошової компенсації у справах за спорами, в яких про припинення своєї частки у спільному майні і отримання компенсації на свою користь заявляє позивач (постанова Верховного Суду від 09 червня 2021 року у справі № 760/789/19 (провадження № 61-16632св20).

Аналогічні висновки висловлені, зокрема у постановах Верховного Суду від 29 квітня 2020 року у справі № 210/4854/15-ц (провадження № 61-30421св18) та від 03 червня 2020 року у справі № 487/6195/16-ц (провадження № 61-46326св18).

Отже, установивши, що автомобіль є неподільною річчю, спільне користування ним не можливе, а позивачка наполягала на компенсації їй її частки у вартості автомобіля, право власності на який зареєстроване за відповідачем, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про часткове задоволення позову шляхом стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1/2 частини встановленої висновком експерта ринкової вартості автомобіля.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року.

За змістом статті 374 ЦПК України апеляційний суд залишає судове рішення без змін, а скаргу без задоволення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права (стаття 375 ЦПК України).

Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381, 384 ЦПК України апеляційний суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Бершадського районного суду Вінницької області від 15 квітня 2021 року - без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною, касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий О. С. Панасюк

Судді: О. Ю. Береговий

О. В. Ковальчук