Справа № 182/7/21
Провадження № 2/0182/462/2021
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

19.08.2021 року м. Нікополь

Нікопольський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі: головуючого судді Рунчевої О. В., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження (без виклику сторін) цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «1 Безпечне Агенство Необхідних Кредитів» про захист прав споживачів, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 у січні 2021 року звернулася до Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області з зазначеним позовом, посилаючись на наступні обставини.

Між нею та відповідачем було укладено договір № 2336388 від 15.10.2019 року, відповідно до якого нею було отримано позику. Вона вважає, що цей договір є недійсним, з огляду на наступне.

Посилалася, що нею вказаний договір позики не був підписаний, факт надання інформації відповідно до вимог частини другої ст. 13 Закону України «Про захист прав споживачів» повинен бути підтверджений письмово або за допомогою електронного повідомлення.

Зазначила, що відповідачем було проігноровано вимоги ч. ч. 2, 3 ст. 9 Закону України «Про споживче кредитування», згідно з якими до укладення договору про споживчий кредит кредитодавець надає споживачу інформацію, необхідну для порівняння різних пропозицій кредитодавця з метою прийняття ним обґрунтованого рішення про укладення відповідного договору, в тому числі з урахуванням обрання певного типу кредиту.

Посилалася, що, на порушення наведеної вимоги закону відповідач не повідомив її письмово про всю інформацію щодо умов договору, скористався тим, що їй, як позичальнику, бракувало знань, необхідних для здійснення правильного вибору при підписанні оспорюваного договору, внаслідок чого вона була введена в оману при отриманні кредитних послуг, в порушення вимог Закону України «Про захист прав споживачів» ТОВ «1 Безпечне Агенство Необхідних Кредитів» не надало їйу відомості, які потрібні йому, як клієнту при укладенні кредитного договору та не зазначив ці відомості у змісті договору.

Посилаючись на вимоги п. 5 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», зазначила, що встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації у разі невиконання ним зобов`язань за договором є несправедливими умовами та можуть бути визнані недійсними. Зазначив, що договір між нею та ТОВ «1 Безпечне Агенство Необхідних Кредитів» укладався без дотримання вимог ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію», адже вона не підписувала вказаний договір електронним цифровим підписом, а тому укладений між нею та відповідачем договір не є таким, що прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі.

ЇЇ було введено в оману відповідачем на рахунок істотних умов договору, а зокрема, відсоткової ставки за користування кредитом, їй не було зазначено інформації з приводу непомірно великої відсоткової ставки у випадку порушення зобов`язання, їй у було повідомлено значно меншу ціну кредиту (відсотків), через що вона погодилася на укладення вказаного вище договору, при укладенні договору був порушений, на її думку, принцип рівності сторін, оскільки їй було запропоновано укладення договору на фактично відомих лише відповідачу умовах. При цьому вимога про нарахування та сплату неустойки, яка є явно завищеною, не відповідає передбаченим у п. 6 ст. 3, ч. третій ст. 509 та частинах першій, другій ст. 627 ЦК України засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права та засіб розумного стимулювання боржника виконувати основне грошове зобов`язання, а не несправедливо непомірний тягар для споживача та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором.

У зв`язку з викладеним, позивач просить суд визнати Договір позики укладений між ним та ТОВ «1 Безпечне Агенство Необхідних Кредитів» недійсним.

Ухвалою про відкриття провадження від 19.02.2021 року позовна заява прийнята до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін, що відповідає вимогам ст. 279 ЦПК України. Відповідачу був наданий строк 15 днів з дня отримання ним такої ухвали суду, на подачу відзиву на позовну заяву.

16.04.2021 року на адресу суду від директор юридичного департаменту ТОВ «1 Безпечне Агенство Необхідних Кредитів», В.І. Остапенко подано відзив на позовну заяву ОСОБА_1 про захист прав споживачів (а.с.25-30), в якому останній просить у задоволенні позову відмовити, мотивуючи наступним.

15.10.2019 року між Баком та позивачем було укладено Договір позики № 2336388, відповідно до умов якого Товариство зобов`язалося передати Позичальнику у власність грошові кошти у розмірі 5 000,00 грн. на визначений строк, а Позичальник зобов`язувався повернути таку ж суму грошових, коштів у день закінчення строку позики, або достроково, та сплатити плату (проценти) від суми позики. Договір укладався дистанційно, в електронній формі, з використанням інформаційно - телекомунікаційної системи, внаслідок чого, відповідно до положень Закону України «Про електронну комерцію» у сторін такого Договору виникли цивільні права та обов`язки майнового характеру. Договір було укладено згідно з ч. 2 ст. 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» в порядку, передбаченому Законом України «Про електронну комерцію».

Договір підписувався з використанням електронного підпису одноразовим ідентифікатором відповідно до ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію». До моменту укладення договору, позичальнику надавалася можливість ознайомитись з умовами договору та Правилами надання грошових коштів у позику, у тому числі і на умовах фінансового кредиту, які розміщені на веб-сайті Товариства. 15.10.2019 року позивачем було підписано (акцептовано) оферту, чим засвідчено вивчення умов оферти, повну та безумовну згоду з цими умовами, свідоме прийняття пропозиції укласти Договір та згоду на використання одноразового ідентифікатора в якості особистого підпису Договору. Підписанням оферти одноразовим ідентифікатором позивач засвідчила, що погоджується з усіма без виключення умовами оферти. Підписавши Договір позивач підтвердила, що вивчила умови Договору та Правила падання грошових коштів у позику, у тому числі і на умовах фінансового кредиту, а їх зміст, суть, об`єм зобов`язань сторін та наслідки укладення нього Договору їй зрозумілі. Позивач на момент укладення Договору не заявляла додаткових вимог щодо умов позики та, в подальшому, прийняла надані Товариством грошові кошти. Тобто договір був укладений у відповідності до вимог закону, та під час його укладення позивачем було вчинено певну сукупність дій, спрямованих отримання позики від Товариства, крім того, позивач самостійно визначав для себе необхідний обсяг часу для ознайомлення з умовами Договору, після мого проявив намір вступити з товариством у договірні відносини на умовах, визначених Правилами. У договорі зазначено умови надання позики, зокрема суму позики, строк, на який вона надається, дата її повернення, базова процентна ставка та процентна ставка за кожен день прострочення.

Крім того, вказують, що між сторонами 10.01.2020 року укладено додаткову угоду № 135677 до Договору позики № 2336388 від 15.10.2019 року, згідно якої сторони домовились продовжити строк користування позикою та внести зміни та викласти розділ у графіку повернення позики та сплати проценті в п.2. Договору в новій редакції: дата повернення позики - 04.02.2020 року, розмір процентів на позику річних - 573,48%; вартість позики за весь строк, на який видано позику у % - 174,40%; вартість позики за весь строк, на який видано позику у грн. - 8 720,00 грн.; загальна вартість позики та процентів, у грн. - 13 720,00 грн. Усі інші положення п.2 Договору, залишаються без змін.

04.02.2020 року між сторонами укладено Додаткову угоду № 1256627 до Договору позики № 2336388 від 15.10.2019 року, згідно якої сторони домовились продовжити строк користування позикою та внести зміни та викласти наступні розділи у графіку повернення позики та сплати проценті в п.2. Договору в новій редакції: Дата повернення позики - 05.03.2020 року; розмір процентів на позику річних - 546,72%; вартість позики за весь строк, на який видано позику у % - 211,20%; вартість позики за весь строк, на який видано позику у грн. - 10 560,00 грн.; загальна вартість позики та процентів, у грн. - 15 560,00 грн. Усі інші положення п.2 Договору, залишаються без змін.

04 березня 2020 року між сторонами укладено Додаткову угоду № 1497844 до Договору позики № 2336388 від 15.10.2019 року, згідно якої сторони домовились продовжити строк користування позикою та внести зміни та викласти наступні розділи у графіку повернення позики та сплати Проценті в п.2. Договору в новій редакції: Дата повернення позики - 01.04.2020 року; розмір процентів на Позику річних - 538,81%; вартість позики за весь строк, на який видано Позику у % - 248,00%; вартість позики за весь строк, на який видано позику у грн. - 12 400,00 грн.; Загальна вартість позики та процентів, у грн. - 17 400,00 грн. Усі інші положення п.2 Договору, залишаються без змін. Жодних інших змін до договору не здійснювалося.

Протягом строку позики у позичальника жодних застережень та претензій щодо умов позики та її погашення не виникало.

У вказаному договорі містяться всі істотні умови: предмет і строк договору, інформація про відсотки за користування кредитом; права та обов`язки сторін; розрахунок сукупної вартості та термін платежу за кредитом. Отже, інформація, надана фінансовою установою з дотриманням всіх вимог законодавства, яка викладена в чіткій, зрозумілій та доступній формі, при цьому саме позивач ініціював укладення такого договору, шляхом оформлення заявки на сайті фінансової установи. Також, позивачем не надано доказів на підтвердження використання відповідачем нечесної підприємницької практики, тому вказане твердження не відповідає дійсності.

Ухвалою суду від 19.02.2021 року стороні позивача було роз`яснено право надати відповідь на відзив відповідача, однак такої відповіді у передбачений строк на адресу суду надано не було.

Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється за відсутністю сторін, що відповідає положенням ч. 2 ст. 247 ЦПК України.

Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Вивчивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку.

Судом встановлено, що ТОВ «1 Безпечне Агенство Необхідних Кредитів» є фінансовою установою, що підтверджується Свідоцтвом про реєстрацію фінансової установи серії ІК N 146 від 20.10.2015 року (а.с. 31).

15.10.2019 року між ОСОБА_1 та ТОВ «1 Безпечне Агенство Необхідних Кредитів» було укладено Договір позики № 2336388, відповідно до умов якого Товариство зобов`язалося передати позичальнику у власність грошові кошти у розмірі 5000,00 гривень на визначений строк, а Позичальник зобов`язувався повернути таку ж суму грошових коштів у день закінчення строку позики, або достроково, та сплатити плату (проценти) від суми позики.

Відповідно умов договору № 2336388 від 15.10.2019 року (а.с. 32-33) сума позики складає - 5000, 00 грн.; строк, на який надається позика - 30 днів; дата повернення позики (останній день) 14.11.2019 року; базова процентна ставка у день - 1,60 %; процентна ставка за кожний день прострочення в день - 2,70 %.

Також судом встановлено, що між сторонами 10.01.2020 року укладено додаткову угоду № 135677 до Договору позики № 2336388 від 15.10.2019 року, згідно якої сторони домовились продовжити строк користування позикою та внести зміни та викласти розділ у графіку повернення позики та сплати проценті в п.2. Договору в новій редакції: дата повернення позики - 04.02.2020 року, розмір процентів на позику річних - 573,48%; вартість позики за весь строк, на який видано позику у % - 174,40%; вартість позики за весь строк, на який видано позику у грн. - 8 720,00 грн.; загальна вартість позики та процентів, у грн. - 13 720,00 грн. Усі інші положення п.2 Договору, залишаються без змін (а.с. 35).

04.02.2020 року між сторонами укладено Додаткову угоду № 1256627 до Договору позики № 2336388 від 15.10.2019 року, згідно якої сторони домовились продовжити строк користування позикою та внести зміни та викласти наступні розділи у графіку повернення позики та сплати проценті в п.2. Договору в новій редакції: Дата повернення позики - 05.03.2020 року; розмір процентів на позику річних - 546,72%; вартість позики за весь строк, на який видано позику у % - 211,20%; вартість позики за весь строк, на який видано позику у грн. - 10 560,00 грн.; загальна вартість позики та процентів, у грн. - 15 560,00 грн. Усі інші положення п.2 Договору, залишаються без змін (а.с. 36).

04 березня 2020 року між сторонами укладено Додаткову угоду № 1497844 до Договору позики № 2336388 від 15.10.2019 року, згідно якої сторони домовились продовжити строк користування позикою та внести зміни та викласти наступні розділи у графіку повернення позики та сплати Проценті в п.2. Договору в новій редакції: Дата повернення позики - 01.04.2020 року; розмір процентів на Позику річних - 538,81%; вартість позики за весь строк, на який видано Позику у % - 248,00%; вартість позики за весь строк, на який видано позику у грн. - 12 400,00 грн.; Загальна вартість позики та процентів, у грн. - 17 400,00 грн. Усі інші положення п.2 Договору, залишаються без змін (а.с. 37). Жодних інших змін до договору не здійснювалося

З моменту укладення договору № 2336388 від 15.10.2019 року та до моменту укладення останньої додаткової угоди від 04.03.2020 року у позивача жодних застережень та претензій щодо умов позики та її погашення не виникало.

Відповідно до Закону України «Про електронну комерцію», електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною.

Згідно копії договору № 2336388 від 15.10.2019 року вбачається, що ОСОБА_1 було використано для підписання договору електронний підпис одноразовим ідентифікатором.

Згідно п. 6 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію» електронний підпис одноразовим ідентифікатором - це дані в електронній формі у вигляді алфавітно - цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору. Одноразовий ідентифікатор для укладення договору надсилається засобами зв`язку, зазначеними заявником в інформаційно-телекомунікаційній системі.

Відповідно до ч. 3 ст. 5 Закону України «Про електронну комерцію» правочин не може бути визнано недійсним у зв`язку з його вчиненням в електронній формі. Юридична сила електронного документа не може бути заперечена виключно через те, що він має електронну форму, а допустимість електронного документа, як доказу не може заперечуватися виключно на підставі того, що він має електронну форму.

Частина 5 статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» передбачає, що пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього. Особі, якій адресована пропозиція укласти електронний договір (оферта), має надаватися безперешкодний доступ до електронних документів, що включають умови договору, шляхом перенаправлення (відсилання) до них. Включення до електронного договору умов, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до такого документа, якщо сторони електронного договору мали змогу ознайомитися з ним, не може бути підставою для визнання правочину нікчемним.

15.10.2019 року ОСОБА_1 було підписано (акцептовано) оферту (паспорт споживчого кредиту), чим засвідчено вивчення умов оферти, повну та безумовну згоду з цими умовами, свідоме прийняття пропозиції укласти Договір та згоду на використання одноразового ідентифікатора в якості особистого підпису Договору.

Пунктом 4.3 Договору позики № № 2336388 від 15.10.2019 рокупередбачено, що позичальник надає дозвіл позикодавцю на збір, обробку, зберігання та поширення його персональних даних з метою оцінки кредитоспроможності, забезпечення виконання зобов`язань за договором.

Згідно положень Правил надання грошових коштів у позику, затверджених ТОВ ««1 Безпечне Агенство Необхідних Кредитів», зобов`язаннями Позичальника є грошові кошти (сума Позики та нарахованих Процентів), що підлягають поверненню та сплаті Позичальником Позикодавцю на умовах, встановлених Договором позики та Правилами. Позичальник зобов`язаний повернути повністю суму отриманої Позики та сплатити нараховані Проценти в строк, визначений Договором позики, або достроково, будь-яким доступним йому способом, зазначеним у Договорі позики та/чи на сайті Товариства. Розмір процентів на позику і процентів на прострочену позику узгоджений Сторонами до підписання Договору позики та зазначений в Договорі позики. Згідно змісту договору (п. 4.2), позивач була ознайомлена з вказаними Правилами.

У копії паспорту позики, яка надається споживачу відповідно до Закону України «Про споживче кредитування» зазначено його права безкоштовно отримати копію проекту договору позики у письмовій чи електронній формі; право відмовитися від договору позики протягом 14 календарних днів у порядку та умовах, визначених умовами договору та Закону України «Про споживче кредитування»; право дострокового повернення позики без додаткової плати за дострокове повернення позики.

З урахуванням наведеного, відповідачем як позикодавцем виконано усі вимоги що визначені для надання споживчого кредиту у відповідності до Закону України «Про споживче кредитування».

Відповідно до ч. 1 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» задекларовано, що цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України "Про споживче кредитування".

Згідно ч. 2 ст. 21 Закону України «Про споживче кредитування» сукупна сума неустойки (штраф, пеня), нарахована за порушення зобов`язань споживачем на підставі договору про споживчий кредит, не може перевищувати половини суми, одержаної споживачем за таким договором, і не може бути збільшена за домовленістю сторін.

Договором позики, укладеним між Позичальником та Товариством, не передбачено стягнення неустойки (штрафу, пені) за невиконання Позичальником взятих на себе зобов`язань. Таким чином, Позичальнику нараховуються виключно проценти за користування позикою, які за своєю правовою природою не є компенсацією.

Аналізуючи умови оспорюваного договору та встановлені обставини, суд приходить до висновку про відсутність в ньому несправедливих умов, а твердження ОСОБА_1 з даного приводу розцінюється судом як небажання виконувати взяті на себе договірні зобов`язання та спосіб захисту власних інтересів.

Відповідно до ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором.

Однак пункт 2 Договору позики № № 2336388 від 15.10.2019 рокупередбачає, що за порушення Позичальником виконання зобов`язань щодо погашення суми позики за цим договором, він зобов`язується сплатити на користь Товариства нараховані проценти на прострочену позику 2,70% від суми позики за кожен день прострочення повернення, що не становить понад 50 % суми позики, адже даний пункт Договору передбачає відповідальність за порушення позичальником умов договору. Отже, при належному виконанні договірних зобов`язань підвищення процентної ставки не застосовуються.

Згідно ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно з ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ч. 1. ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Відповідно до ч. 1 ст. 1048, ч.1 ст. 1049 ЦК, Позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Статтею 203 ЦК України передбачені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Підставою недійсності правочину, у відповідності до вимог ст.215 ЦК України, є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Дослідивши умови кредитного договору, суд приходить обґрунтованого висновку про те, що оспорюваний договір № 2336388 від 15.10.2019 року не містить несправедливих умов, визначених частиною третьою статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» та не містить підстав, передбачених ст.215 ЦК України для визнання його недійсним.

Крім того, позивач ОСОБА_1 з умовами договору про надання позики, графіком розрахунку до договору позики та сукупною вартістю позики була ознайомлена, підтвердила свою згоду з такими, підписавши спірний договір та отримавши кошти внаслідок його укладення.

Стаття 19 Закону встановлює, що нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає: 1) вчинення дій, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції; 2) будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.

Разом з тим, позивачем не надано доказів того, що відповідач при укладенні договору застосував нечесну підприємницьку практику.

В свою чергу, відповідачем у повному обсязі було надано інформацію позивачу стосовно умов кредитування, зазначених у договорі. Позивач не мав претензій стосовно умов кредитного договору при його укладенні. Отже, дії відповідача не містять ознак нечесної підприємницької практики.

Оскільки в ході розгляду справи не було встановлено обставин, які б свідчили про невідповідність умов кредитного договору вимогам законодавства та про несправедливість його умов, так як доводи ОСОБА_1 про ненадання повної інформації щодо умов та настання ризиків при укладенні договору та нечесну підприємницьку практику ґрунтуються виключно на її поясненнях і спростовуються самим змістом договору.

Договір укладений в електронному варіанті та з електронним підписом, без отримання листа на адресу електронної пошти та смс-повідомлення, без здійснення входу на сайт товариства за допомогою Логіна Особистого кабінету і Пароля Особистого кабінету кредитний договір між позивачем ОСОБА_1 та ТОВ «1 Безпечне Агенство Необхідних Кредитів» не був би укладений. Тому укладення кредитного договору відповідало внутрішній волі позивача.

До аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постановах: від 12 січня 2021 року справа № 524/5556/19 від 23 березня 2020 року у справі № 404/502/18 (провадження № 61-8449 св 19);від 09 вересня 2020 року у справі № 732/670/19 (провадження № 61-7203 св 20). Тобто судова практика у цій категорії справ є незмінною.

У відповідності до ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Позов - це вимога позивача до відповідача, спрямована через суд, про захист порушеного або оспорюваного суб`єктивного права та охоронюваного законом інтересу, яке здійснюється у визначеній законом процесуальній формі. Предмет позову - це певна матеріально - правова вимога позивача до відповідача, яка кореспондує зі способами захисту права, визначеними зокрема,ст. 16 Цивільного кодексу України. Підстава позову - це фактичні обставини, на яких ґрунтується вимога позивача.

Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду. Відсутність порушеного права є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Згідно ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків,встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

У відповідності до ч.1-3 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках,коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена,а також в інших випадках,передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Відповідно до ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані,на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи,та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами :письмовими,речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Статтею 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини,що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Згідно зі ст.80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи,які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Частиною 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення.

Як вбачається з положень ч. 1ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України,завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі ч. 1 ст. 4 ЦПК України,кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно зі ст. 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Приймаючи рішення Суд враховує усталену практику Європейського Суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів, де мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, але його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v.Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 29).

Національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v.Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року).

Призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v.Finland), № 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Згідно з вимогами ст. 124, 129 Конституції України, задачами цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних, прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основними засадами судочинства є законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами, забезпечення апеляційного та касаційного оскарження та обов`язковість рішень суду до виконання.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права,бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення,ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства,визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права,викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд не вбачає підстав для визнання спірного договору позики недійсним, оскільки останній вчинено з підстав повного виконання сторонами умов договору з дотриманням основних засад вчинення правочинів та у відповідності до вимог діючого законодавства України.

Обставини обґрунтування наявного між сторонами спору щодо укладення, умов та наслідків виконання договору позики, що складають зміст позову, не знайшли свого підтвердження наявними в матеріалах справи доказами; позивачем не доведено факт застосування відповідачем нечесної підприємницької практики під час укладення спірного договору позики, позивачем не доведено факту неправильного сприйняття нею фактичних обставин щодо умов укладення спірного договору, тому визнання договору недійсним, умови якого виконано відповідачем відповідно до змісту умов договору є безпідставним.

За вказаних обставин відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «1 Безпечне Агенство Необхідних Кредитів» про захист прав споживачів.

Відповідно до ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів» позивач звільнений від сплати судового збору, у зв`язку з чим судові витрати не стягуються.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 77,78, 80, 81, 89, 141, 178, 259, 263-265, 268 ЦПК України,-

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «1 Безпечне Агенство Необхідних Кредитів» про захист прав споживачів - відмовити.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга до Дніпровського апеляційного суду до або через Нікопольський міськрайонний суд Дніпропетровської області протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене в день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя: О. В. Рунчева