ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний номер справи 652/199/21 Головуючий у 1-й інстанції Дамчук О.О.
Номер провадження 22-ц/819/1845/21 Доповідач Полікарпова О.М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 листопада 2021 року м. Херсон

Херсонський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючогоПолікарпової О.М.
суддівВоронцової Л.П.
Склярської І.В.
секретар Савицька А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Херсоні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Високопільського районного суду Херсонської області у складі судді Дамчука О.О. від 29 квітня 2021 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третьої особи на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_4 про визнання права власності на 1/2 частку майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, розподіл майна нажитого під час шлюбу,

встановив

У березні 2021 року ОСОБА_2 звернулася до суду з вказаним позовом, в якому, з урахуванням уточнених позовних вимог, просила визнати спільним майном житловий будинок з гаражем та господарськими спорудами за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 254,3 кв.м.; визнати за нею право власності на 1/2 частку вказаного домоволодіння, на іншу половину цього домоволодіння визнати право власності за ОСОБА_3 ; визнати спільним майном подружжя 2/3 частки квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_2 ; визнати за нею право власності на 1/3 частку квартири за вказаною адресою, за ОСОБА_3 на 1/3 частку вказаної квартири та за ОСОБА_4 право власності на 1/3 частку даної квартири. Також просила стягнути з відповідача судовий збір.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що перебуває з відповідачем у зареєстрованому шлюбі з 22.07.1983 року. За роки спільного життя вони набули нерухоме майно, а саме: житловий будинок з господарськими спорудами за адресою: АДРЕСА_1 загальною площею 254,3 кв.м., який зареєстрований за відповідачем та квартиру за адресою: АДРЕСА_2 , яка також належить відповідачу ОСОБА_3

20.05.2011 року їхній із відповідачем син ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу придбав за власні кошти однокімнатну квартиру АДРЕСА_3 , розташовану поряд із квартирою №14 за цією ж адресою, яка належала її чоловіку. ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було прийнято рішення про перепланування та об`єднання належних їм квартир, внаслідок чого створено новий об`єкт нерухомого майна, а саме квартиру за АДРЕСА_2 , загальною площею 72 кв.м. Згідно даних свідоцтва про право власності на нерухоме майно та витягу про державну реєстрацію прав, співвласниками новоствореної квартири без визначення розміру є ОСОБА_3 та їхній син ОСОБА_4 . Разом з тим, її чоловік та син домовились про те, що розмір частки ОСОБА_3 складатиме 2/3, а ОСОБА_4 - 1/3. Вважає, що до спільного майна подружжя належить також належна ОСОБА_3 частка квартири, яка була придбана нею та відповідачем за спільні кошти, а тому вона має право на Ѕ частку цього майна. Так як відповідач не бажає в досудовому порядку поділити спільне майно, вона була змушена звернутися до суду за захистом своїх прав.

Рішенням Високопільського районного суду Херсонської області від 29.04.2021 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено частково. Визнано двоповерховий житловий будинок з гаражем та господарчими будівлями по АДРЕСА_1 , загальною площею 254,3 кв.м, житловою площею 118 кв.м., спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_3 . Визнано за ОСОБА_2 та ОСОБА_3 право власності по 1/2 частці вказаного будинку.

Визнано 2/3 частини квартири АДРЕСА_2 , площею 72,0 кв.м, житловою площею 54,9 кв.м., спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_3 . Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/3 частину спірної квартири. Вирішено питання щодо судового збору. В іншій частині позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено.

Зазначене рішення оскаржила в апеляційному порядку ОСОБА_1 . Посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просила рішення районного суду в частині розподілу квартири АДРЕСА_2 скасувати та ухвалите в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог. Стягнути з ОСОБА_2 на її користь судові витрати в розмірі 11 362 грн.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що вказане рішення зачіпає її майнові інтереси, оскільки з 24.07.2010 року по 06.02.2018 року вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4 , сином сторін по справі, та в цей період ними за спільні кошти придбано квартиру АДРЕСА_3 , яка є предметом поділу як у даній справі, так і у справі за її позовом до ОСОБА_4 про поділ спільного майна подружжя.

Відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 14.12.2021 року серії НОМЕР_1 за ОСОБА_4 та ОСОБА_3 зареєстровано право приватної спільної сумісної власності на квартиру АДРЕСА_2 , а саме чотирикімнатну квартиру після перепланування та об`єднання двох квартир в одну, загальною площею 72 кв.м. Згідно примітки у свідоцтві про право власності від 14.12.2012 р., воно було видано замість договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_3 . Вважає, що оскільки вона була співвласником квартири АДРЕСА_3 , то, відповідно, вона є і співвласником квартири №14 , яка утворилася внаслідок об`єднання квартир №13 та №14 .

Висновок суду першої інстанції щодо визначення розміру часток у спільній сумісній власності по новоутвореній квартирі вважає таким, що суперечить нормам ч.4 ст.372 ЦК України. Апелянт просить звернути увагу на те, що в разі наявності домовленості при переплануванні та об`єднанні квартир, частки співвласників у праві приватної спільної власності були б визначені у рішенні виконавчого комітету Криворізької міської ради за №375 від 12.12.2012 р. «Про оформлення прав власності на об`єкт нерухомого майна». Договір про поділ нерухомого майна, що є у спільній сумісній власності, а саме квартири АДРЕСА_2 також не укладався і нотаріально не посвідчувався. В разі наявності такого договору право власності повинно було б пройти державну реєстрацію. При цьому апелянт вважає, що такий договір міг бути укладений лише між всіма співвласниками - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

Крім того зазначила, що 06.09.2018 року Центрально-Міським районним судом м. Кривого Рогу Дніпропетровської області було відкрито провадження у цивільній справі №216/3638/18 за її позовом до ОСОБА_4 , ОСОБА_3 про визнання майна, набутого під час шлюбу спільною сумісною власністю подружжя та його розподіл. Предметом позовних вимог, у тому числі, є визначення часток ОСОБА_4 та ОСОБА_3 у квартирі АДРЕСА_2 , де зазначені особи заявлені відповідачами.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 доводи апеляційної скарги не визнали, зазначають про те, що апелянт не має правових підстав претендувати на частку, яка належить ОСОБА_3 , тоді як у даній справі вирішується спір саме щодо цієї частки.

Заслухавши доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги в межах заявлених позовних вимог, а також відзиву на неї, колегія суддів приходить до висновку про те, що оскаржуване рішення підлягає скасуванню з огляду на порушення судом норм процесуального права, які потягли неповне встановлення обставин у справі.

Так судом першої інстанції з наданих позивачем доказів встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 з 22.07.1983 року перебували у зареєстрованому шлюбі. За час подружнього життя ними було придбано житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Також за час подружнього життя ОСОБА_2 та ОСОБА_3 придбано квартиру АДРЕСА_2 , на підставі договору купівлі - продажу від 26.12.2006 року, посвідченого приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Логонюк А.А., зареєстрованого в реєстрі за № 5181, а 20.05.2011 року їх син ОСОБА_4 , на підставі договору купівлі - продажу, посвідченого приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Рукавіциною Н.В., зареєстрованого в реєстрі за № 1562, придбав у цьому ж будинку за власні кошти однокімнатну квартиру №13 , яка знаходилась поруч з квартирою №14 і належала відповідачу.

Як встановив суд, за попередньою домовленістю (обопільною згодою) між власником квартири №14 ОСОБА_3 та власником квартири № 13 ОСОБА_4 , з метою поліпшення житлових умов останнього було прийнято рішення про перепланування та об`єднання належних їм квартир, внаслідок чого було створено новий об`єкт нерухомості - чотирикімнатну квартиру за адресою: буд. АДРЕСА_7 , загальною площею 72,0 кв.м, житловою площею 54,9 кв.м. Право спільної сумісної власності на вказану квартиру підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 14.12.2012 року, виданим виконавчим комітетом Криворізької міської ради від 12.12.2012 року № 375 «Про оформлення прав власності на об`єкти нерухомого майна», зареєстрованим в електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно 18.12.2012 року, номер запису 349. Згідно даних свідоцтва про право власності на нерухоме майно та витягу про державну реєстрацію прав співвласниками квартири, без визначення розміру часток, є відповідач ОСОБА_3 та його син ОСОБА_4 . Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в постанові від 21 грудня 2007 р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК та ст. 372 ЦК. За положеннями ст.372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Визначаючи за ОСОБА_3 право власності на 2/3 частини спірної квартири, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 домовились про те, що квартиру буде поділено між ними пропорційно розмірам належних часток у праві спільної сумісної власності, а оскільки до об`єднання квартир ОСОБА_3 належала на праві власності двокімнатна квартира, а ОСОБА_4 - однокімнатна, розмір частки ОСОБА_3 у спільній сумісній власності у разі поділу становитиме 2/3 частини квартири, відповідно розмір частки ОСОБА_4 у спільній сумісній власності у разі поділу становитиме 1/3. Вказуючи на характеристики об`єктів нерухомості, які увійшли до складу новоствореного об`єкту - чотирикімнатної квартири АДРЕСА_2 , суд посилався на договори купівлі-продажу зазначених об`єктів. При цьому суд не дослідив зміст вказаних договорів. Так зі змісту договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_3 , укладеного 20.05.2011 року та посвідченого приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Рукавіциною Н.В., зареєстрованого в реєстрі за № 1562 вбачається, що ОСОБА_4 придбав вказану квартиру за згодою дружини ОСОБА_1 . У письмовій заяві-згоді остання засвідчила, що грошові кошти, які витрачаються на придбання зазначеної квартири є спільною сумісною власністю і придбана квартира також буде об`єктом права спільної сумісної власності, яка набувається за час шлюбу. Суд першої інстанції, ухвалюючи оскаржуване рішення про визначення часток у спільній сумісній власності, не звернув уваги на те, що квартира №13 , яка увійшла до складу новоствореного майна - чотирикімнатної квартири АДРЕСА_2 придбана ОСОБА_4 під час перебування у шлюбі, а отже на неї, як і на новостворений об`єкт, до складу якого увійшла ця квартира, поширюється режим спільної сумісної власності. За загальними положеннями цивільного процесуального законодавства суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до вимог ЦПК, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Тлумачення частини другої статті 48 ЦПК України дозволяє зробити висновок, що належним відповідачами у справах про поділ спільної сумісної власності є всі співвласники спірного майна. Відповідач притягається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього. Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи. Такий висновок висловлений Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц.

Суд першої інстанції не звернув уваги на зазначені вимоги закону, а також на те, що за обставинами справі відповідач ОСОБА_3 повністю визнавав позов, та дійшов помилкового висновку, що позов заявлений до належного відповідача. Разом з тим, не залучив до участі у справі ОСОБА_1 на права якої впливає оскаржуване рішення.

Таким чином, не визначивши коло відповідачів щодо заявленого позову, суд ухвалив рішення про права особи, яка не була залучена до участі у справі.

За змістом ч.3 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права, зокрема, ухвалення рішення про права, свободи, обов`язки та інтереси осіб, які не були залучені до участі у справі. Колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції слід скасувати і ухвалити нове рішення, яким у задоволені позовних вимог відмовити. За змістом ч.13 статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Відповідно до ч. 1, п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом судової справи, належать також витрати на професійну правничу допомогу. За ч.1 ст.137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Згідно ч. 1 та ч.2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову- на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Відповідно до ч.4, ч.5, ч.6 ст.137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Як вбачається з матеріалів справи, апелянтом за подання апеляційної скарги сплачено судовий збір у сумі 1362 грн., який підлягає стягненню на її користь у повному обсязі.

Щодо вимог на правничу допомогу, то з матеріалів справи вбачається, що у додатковій угоді до договору про надання правничої допомоги сторони договору, а саме адвокатське бюро Євгенія Морозова та ОСОБА_1 зазначили фіксовану суму гонорару - 10 000 грн. і обумовили послуги, які мають бути надані адвокатом, а саме: представництво інтересів клієнта у Високопільському районному суді та Херсонському апеляційному суді. Разом з тим, як пояснив адвокат Морозов, послуги у суді першої інстанції ним ще не надавались. За таких обставин колегія суддів вважає, що відшкодуванню на користь апелянта підлягають понесені нею витрати на правничу допомогу у розмірі 4000 грн.

Керуючись ст. 276, 381- 389 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Високопільського районного суду Херсонської області від 29 квітня 2021 року в оскаржуваній частині скасувати і постановити нове, яким відмовити ОСОБА_2 в задоволенні позову про визнання 2/3 частини квартири АДРЕСА_2 , площею 72,0 кв.м, житловою площею 54,9 кв.м., спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_3 та у визнанні за ОСОБА_2 права власності на 1/3 частину зазначеної квартири.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції в розмірі 5362 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий О.М. Полікарпова

Судді Л.П. Воронцова

І.В. Склярська

Повний текст постанови складено 29 листопада 2021 року

Суддя О.М. Полікарпова