Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 серпня 2021 р. м. Кобеляки

Кобеляцький районний суд Полтавської області в складі:

судді - Назарьової Л. В.,

з участю секретаря судового засідання - Логвиненко А. В.,

учасники справи:

позивачі - ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

відповідач: ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду в місті Кобеляки, в порядку загального позовного провадження, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,

В С Т А Н О В И В:

31 травня 2021 року позивачі, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулись до суду з позовом про визнання ОСОБА_3 таким, що втратив право на користування житловим приміщенням. В позовній заяві позивачі вказали, що їм на праві спільної сумісної власності належить будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . В даному будинку, окрім позивачів зареєстрований ОСОБА_3 , який з 2012 року перебував у шлюбі з ОСОБА_1 04 березня 2020 року шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 розірвано, а з квітня 2020 року відповідач за вищевказаною адресою не проживає. Оскільки відповідач, в утриманні житла участі не бере, комунальні платежі не сплачує, особистих речей в будинку він не має, спільне господарство не веде, позивачі прохають суд визнати ОСОБА_3 таким, що втратив право на користування житловим приміщенням.

Ухвалою суду від 14 червня 2021 року відкрито провадження по справі за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою суду від 01 липня 2021 року закрито підготовче провадження по справі та призначено судовий розгляд по суті.

Позивачі, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , будучи належним чином повідомленими про дату, час і місце розгляду справи, в судове засідання не з`явились, однак подали до суду заяви, в яких прохали розгляд справи проводити без їх участі. Позов підтримали в повному обсязі та прохали його задовольнити.

Відповідач, ОСОБА_3 , будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце розгляду справи, шляхом оголошення на офіційному вебсайті судової влади України, в судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив.

Суд, розглянувши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню.

Судом встановлено, що власниками будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 є ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (а.с.9-12).

Рішенням Кобеляцької міської ради сьомого скликання від 18 лютого 2016 року №3 назву АДРЕСА_2 перейменовано на АДРЕСА_1.

З 18 лютого 2015 року ОСОБА_3 зареєстровано за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.7, 23-25).

ОСОБА_1 має такий склад сім`ї: син - ОСОБА_4 , мати - ОСОБА_2 , інша особа - ОСОБА_3 , що підтверджується довідкою виконавчого комітету Кобеляцької міської ради Полтавського району Полтавської області № 699 від 12 квітня 2021 року (а.с.8).

Рішенням Кобеляцького районного суду Полтавської області від 04 березня 2020 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 розірвано. Зі змісту зазначеного рішення вбачається, що ОСОБА_3 не веде спільне господарство з ОСОБА_1 (а.с.21-22).

19 квітня 2021 року депутатом Кобеляцької міської ради проведено обстеження будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , за результатами якого встановлено, що з травня 2020 року ОСОБА_3 за місцем реєстрації не проживає, а також не веде спільного господарства (а.с.13).

Витрати по утриманню домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 несе позивач (а.с. 26-52).

Статтею 47 Конституції України визначено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

У статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод зазначено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.

Згідно ст. 316 Цивільного кодексу України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до ч. 1 ст. 319 Цивільного кодексу України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Частиною першою статті 383 Цивільного кодексу України та статтею 150 Житлового кодексу України закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Частиною першою статті 156 Житлового кодексу України передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналогічну норму містить також стаття 405 Цивільного кодексу України.

Відповідно до частини четвертої статті 156 Житлового кодексу України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

За змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Разом з цим, згідно з положеннями статті 391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. (Правова позиція Верховного Суду України, висловлена у Постанові від 16 листопада 2016 року, Справа № 6-709цс16)

Відтак, за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 Цивільного кодексу Українита статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 Житлового кодексу України слід дійти до висновку що положення статей 383, 391 Цивільного кодексу України, передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на житлове приміщення, будинок, квартиру тощо, від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 Цивільного кодексу України, статей 150, 156 Житлового кодексу України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік. (Правова позиція Верховного Суду України, висловлена у Постанові від 16 листопада 2016 року, Справа № 6-709цс16)

Відповідно до положень ч. 1, 5 статті 403, ч. 2 ст. 406 Цивільного кодексу України, сервітут визначає обсяг прав щодо користування особою чужим майном. Сервітут не позбавляє власника майна щодо якого він встановлений, права володіння, користування та розпорядження цим майном. Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення.

Крім того, Верховний Суд України у Постанові від 15 травня 2017 року, Справа № 734/387/15-ц, зауважив, що «право користування житловим приміщенням може виникати та існувати лише в членів сім`ї власника будинку»; «право відповідачки на користування чужим майном (спірним житловим будинком) підлягає припиненню на вимогу власника цього майна відповідно до положень ч. 2 ст. 406 Цивільного кодексу України».

Аналогічна правова позиція вбачається у постанові Веховного Суду від 27 лютого 2019 року по справі справа № 357/7940/16-ц.

Як вбачається з матеріалів справи, предмет спору становлять вимоги позивачів про позбавлення відповідача права користування житловим приміщенням, а саме: будинком, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , вказуючи на те, що відповідач, не будучи членом сім`ї позивачів, з травня 2020 року не проживає в будинку та не несе тягар утримання житла, що порушує право позивачів як власників спірного нерухомого майна на реалізацію ними права користування належним на праві власності майном.

Згідно із ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст.ст. 77-80 Цивільного процесуального кодексу України.

Відповідно до положень ч. 1, 3 ст. 89 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Таким чином, аналізуючи наявні в матеріалах справи докази, керуючись положеннями діючого цивільного законодавства України, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення вимог позивачів щодо визнання ОСОБА_3 таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 , оскільки судом встановлено, що відповідач не є членом сім`ї позивачів, з травня 2020 року без поважних причин не проживає в спірному будинку, не веде спільне господарство із власниками будинку, тобто не несе тягар утримання житла, а тому порушує їх право власності на розпорядження та користування своїм майном.

Крім цього, відповідно до ч.2 ст. 141 ЦПК України, у разі задоволення позову судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на відповідача, а тому із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 та ОСОБА_2 необхідно стягнути сплачений за подання позовної заяви судовий збір.

Керуючись статтями, 383, 391, 403, 406 Цивільного кодексу України, статтями 2, 4, 6-13, 82, 89, 133, 141, 142, 200, 206, 258, 259, 263-265, 268, 272, 273, 279, 280-281Цивільного процесуального кодексу України, суд,

У Х В А Л И В:

Позов ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням задовольнити повністю.

Визнати ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , таким що втратив право користування домоволодінням, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , який належить ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Стягнути із ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 908 гривень сплаченого судового збору.

Стягнути із ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 на користь ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 908 гривень сплаченого судового збору.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Полтавського апеляційного суду через Кобеляцький районний суд Полтавської області.

Учасники справи:

позивачі:

- ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , мешканка АДРЕСА_1 ;

- ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_2 , мешканка АДРЕСА_1 ;

відповідач: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_3 , зареєстрований проживаючим в АДРЕСА_1 .

Суддя