Провадження №2/193/7/21
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
Р І Ш Е Н Н Я

11 серпня 2021 року сел.Софіївка

Софіївський районний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді Кащук Д.А.,

за участі секретаря судового засідання Ратушної В.В.,

особи, які беруть участь у справі:

позивач ОСОБА_1 ,

представник позивача ОСОБА_2 ,

представник відповідача ОСОБА_3 ОСОБА_4 ,

представник відповідача ОСОБА_5 ОСОБА_6 ,

третя особа-приватний нотаріус Жашківського

районного нотаріального округу

Черкаської області Шелудько В.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в режимі відеоконференцз`язку, в сел.Софіївка цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_7 , ОСОБА_3 та ОСОБА_5 , третя особа - Приватний нотаріус Жашківського районного нотаріального округу Черкаської області Шелудько Валентина Петрівна, Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Котюк Ірина Олексіївна та Територіальний сервісний центр №7141 м. Черкаси регіонального сервісного центру МВС у Черкаській області про визнання недійсними довіреностей, визнання недійсним договору купівлі-продажу транспортного засобу, скасування державної реєстрації та визнання права власності на транспортний засіб,-

ВСТАНОВИВ:

Представник позивача ОСОБА_8 звернулась до суду в інтересах ОСОБА_1 із позовом, який в подальшому був позивачем уточнений, до ОСОБА_7 , ОСОБА_3 та ОСОБА_5 , третя особа - Приватний нотаріус Жашківського районного нотаріального округу Черкаської області Шелудько Валентина Петрівна, Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Котюк Ірина Олексіївна та Територіальний сервісний центр №7141 м. Черкаси регіонального сервісного центру МВС у Черкаській області про визнання недійсними довіреностей, визнання недійсним договору купівлі-продажу транспортного засобу, скасування державної реєстрації та визнання права власності на транспортний засіб.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ОСОБА_1 є власником автомобіля SUBARU-FORESTER, 2005 р.в., кузов НОМЕР_1 , номерний знак НОМЕР_2 , згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_3 від 28.09.2010 року.

В обгрунтування позову зазначено, що влітку 2016 року вказаний вище автомобіль, з метою проведення планових ремонтних робіт, разом зі свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу, був залишений чоловіком позивача - ОСОБА_9 , на стоянці станції по ремонту автомобілів «Нyundai», що розташована за адресою: м. Київ, вул. Івана Гонти, 3.

В подальшому, як було встановлено досудовим слідством у кримінальному провадженні, на початку вересня 2016 року невстановлена слідством особа заволоділа належним ОСОБА_1 транспортним засобом.

В межах здійснення досудового розслідування по даному кримінальному провадженню, було встановлено, що від 14 червня 2016 року, по підробленому паспорту на ім`я ОСОБА_1 на ім`я громадянина ОСОБА_7 була видана довіреність на право розпорядження та користування вказаним вище транспортним засобом, з правом передоручення та тимчасового виїзду за кордон, яка була посвідчена приватним нотаріусом Жашківського районного нотаріального округу Черкаської області Шелудько В.П. та зареєстрована в реєстрі за №1601.

Висновком експерта судово - почеркознавчої експертизи, проведеної від 18.04.2018 року Київським Науково-Дослідним Експертно- Криміналістичним Центром МВС України, в межах кримінального провадження №0001361, було встановлено, що рукописний запис « ОСОБА_1 в графі «ПІДПИС» в довіреності від 14.06.2016 року, зареєстрований за № 1601, посвідченої нотаріусом Шелудько В.П., виконаний не ОСОБА_1 , а іншою особою. Підпис в графі «ПІДПИС» в довіреності від 14.06.2016 року, зареєстрований за №1601, посвідченої нотаріусом Шелудько В.П., виконаний не ОСОБА_1 , а іншою особою.

Таким чином, позивач вважає, що довіреність від 14.06.2016 року не є такою, що вчинена у формі, передбаченій ЦК України та не відповідає волевиявленню ОСОБА_1 , адже не видавалась нею, зокрема не підписувалась.

Отже, Відповідач 1 отримав право розпорядження та користування автомобілем шляхом вчинення недійсного правочину та 02.07.2016 року, діючи на підставі цієї підробленої довіреності, уповноважив громадянина ОСОБА_3 бути представником Позивача з питань щодо володіння, користування та розпорядження належним їй автомобілем. Дана довіреність була посвідчена приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Котюк І.О. від 02.07.2016 року за реєстровим №7457.

Вважає, що оскільки Відповідач 1 не мав повноважень на розпорядження та користування транспортним засобом, що перебував у власності Позивача, як наслідок і не мав права на передачу цих прав - Відповідачу 2.

06.08.2016 року Відповідачем 2, як уповноваженою особою Позивача на підставі довіреності від 02.07.2016 року, посвідченої приватним нотаріусом КМНО Котюк І.О. за реєстровим № 7457, від імені та в інтересах Позивача, було украдено договір купівлі-продажу № 7141/2016/000715 транспортного засобу.

Договір був оформлений та підписаний сторонами в Територіальному сервісному центрі № 7141 м. Черкаси регіонального сервісного центру МВС у Черкаській області. Згідно умов зазначеного вище договору купівлі - продажу право власності на належний Позивачу автомобіль SUBARU-FORESTER, 2005 р.в., кузов НОМЕР_1 , номерний знак НОМЕР_2 перейшло до ОСОБА_5 . Автомобіль був зареєстрований за державним номерним знаком НОМЕР_4 .

Таким чином, представник позивача зазначає, що ОСОБА_1 була власником транспортного засобу та не мала жодного відношення до самого правочину, жодним чином не бажала настання наслідків у вигляді переходу права власності на транспортний засіб до іншої особи, не мала волі до укладання даного договору і не отримала вартості майна.

З врахуванням отримання у власність вказаного вище автомобіля Відповідачем 3 поза волею Позивача, як його власника, на підставі нікчемного правочину, представник позивача вимушений звернутися за захистом порушеного права позивача до суду із цим позовом, згідно якого просить суд:

-визнати недійсною довіреність від 14.06.2016 року, посвідчену приватним нотаріусом Жашківського районного нотаріального округу Черкаської області Шелудько В.П. за реєстровим №1601;

-визнати недійсною довіреність від 02.07.2016 року, посвідчену приватним нотаріусом КМНО Котюк І.О. за реєстровим № 7457 ;

-визнати недійсним Договір купівлі-продажу № 7141/2016/000715 транспортного засобу Черкаська область /м. Черкаси, укладений від 06.08.2016 року між ОСОБА_1 , в особі представника по довіреності - ОСОБА_3 та ОСОБА_5 ;

-скасувати державну реєстрацію права власності на автомобіль марки SUBARU-FORESTER, сірого кольору, 2005 р.в., кузов НОМЕР_1 , номерний знак: НОМЕР_4 та визнати недійсним свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу на автомобіль марки SUBARU-FORESTER, 2005 р.в., кузов НОМЕР_1 , видане на ім`я ОСОБА_5 (а.с. 3-10).

12 червня 2020 року від представника позивача ОСОБА_2 до канцелярії суду надійшла заява про збільшення позовних вимог, згідно якої просить визнати недійсною та скасувати довіреність від 14.06.2016 р., НВТ 051803, посвідчену приватним нотаріусом Жашківського районного нотаріального округу Черкаської області Шелудько В.П. за реєстровим №1601, за якою ОСОБА_1 , ІПН НОМЕР_5 , яка проживає за адресою: АДРЕСА_1 , надала право користуватися та розпоряджатися автомобілем марки SUBARU FORESTER, сірого кольору, рік випуску 2005, кузов НОМЕР_6 , свідоцтво про реєстрацію НОМЕР_3 , ОСОБА_7 ; визнати недійсною та скасувати довіреність від 21.06.2016 р., НВХ 212147, посвідчену приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Котюк І.О., зареєстрованої в реєстрі за №7457, за якою ОСОБА_7 , ІПН НОМЕР_7 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , надав право користуватися та розпоряджатися автомобілем марки SUBARU FORESTER, сірого кольору, рік випуску 2005, кузов НОМЕР_6 , свідоцтво про реєстрацію НОМЕР_3 , ОСОБА_3 ; визнати недійсним договір купівлі-продажу транспортного засобу №7141/2016/000715 від 06.08.2016р., укладений у Черкаському сервісному центрі МВС 7141 РСЦ МВС в м. Черкаси за яким ОСОБА_3 , ІПН НОМЕР_8 , який проживає за адресою АДРЕСА_3 , продав автомобіль марки SUBARU FORESTER, сірого кольору, рік випуску 2005, кузов НОМЕР_6 , свідоцтво про реєстрацію НОМЕР_3 , ОСОБА_5 ; скасувати державну реєстрацію автомобіля марки SUBARU FORESTER, сірого кольору, рік випуску 2005, кузов НОМЕР_6 , тип РЗ - ЛЕГКОВИЙ УНІВЕРСАЛ - В, за ОСОБА_5 , ІПН невідомий, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_4 , та свідоцтво про реєстрацію, виданого ТСЦ №7141; визнати за ОСОБА_1 , ІПН НОМЕР_5 , яка проживає за адресою АДРЕСА_1 , визнати за позивачем право власності на автомобіль марки SUBARU FORESTER, сірого кольору, рік випуску 2005, кузов НОМЕР_6 , тип ТЗ - ЛЕГКОВИЙ УНІВЕРСАЛ - В; стягнути солідарно з відповідачів: ОСОБА_7 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , на користь позивача ОСОБА_1 , ІПН НОМЕР_5 , яка проживає за адресою: АДРЕСА_1 , судові витрати, а саме: судовий збір у розмірі 3 073,60 грн. та правничі послуги у розмірі 11887,30 грн. (а.с. 199-202 том 3).

Представник відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_4 22 лютого 2019 року надав до суду відзив на позовну заяву, в обґрунтування якого зазначив, що як вбачається зі змісту позовної заяви підставою для звернення позивача до суду стало те, що 14.06.2016 року була видана довіреність з правом передоручення, згідно якої ОСОБА_7 набув право розпорядження та користування належним позивачу транспортним засобом Субару Форестер, днз НОМЕР_4 , яке згодом передоручив ОСОБА_3 , якийв свою чергу відчужив за договором купівлі-продажу вказаний автомобіль на користь ОСОБА_5 , який зареєстрував на нього право власності. Зокрема позивач зазначає, що Відповідач 1, нібито діючи на підставі підробленої довіреності, 02.07.2016 року, здійснив передоручення Відповідачеві 2, комплекс прав з питань володіння, користування, розпорядження автомобілем позивача, в тому числі правом його продажу. 06.08.2016 року Відповідачем 2 було укладено договір купівлі - продажу транспортного засобу - автомобіль SUBARU -FORESTER, 2005 р.в., кузов НОМЕР_6 , згідно якого право власності на належний позивачу транспортний засіб перейшло до ОСОБА_5 . Оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. Стверджує, що фактично зі змісту позову є зрозумілим, що порушення прав позивачки, як вона вказує, відбулось через незаконне позбавленні її права власності на належний їй ТЗ. З позову вбачається, що порушення прав позивача фактично здійснив лише відповідач ОСОБА_7 , який отримав право розпорядження та користування автомобілем шляхом вчинення недійсного правочину. Згодом, 02.07.2016 року, ОСОБА_7 використовуючи підроблену довіреність уповноважив ОСОБА_3 бути представником позивача. В обґрунтування вимог щодо недійсності довіреностей позивачем вказується, що оскільки Відповідач 1 не мав повноважень на розпорядження та користування ТЗ позивача, як наслідок він не мав і права на передачу цих прав Відповідачу 2. Отже, позивач вважає ОСОБА_7 особою, яка усвідомлювала факт незаконної видачі довіреності та свідомо з корисливих мотивів в подальшому вчинила передоручення неправомірно набутих ним прав на ім`я ОСОБА_3 .. Останній на думку позивача є добросовісним набувачем прав за довіреністю, оскільки не знав та не міг знати про факт підробки першої довіреності. Тому як добросовісна особа ОСОБА_3 правомірно вважав свої дії з укладення договору купівлі-продажу ТЗ законними, так само як і новий власник ТЗ ОСОБА_5 , оскільки ним не було відомо про обставини фальсифікації документів. Стверджує, що позивач просить суд в межах одного судового процесу одночасно визнати дві довіреності та договір купівлі-продажу на ТЗ який укладено на підставі цих довіреностей недійсним. Разом з цим Позивач зазначає, що дійсною підставою для звернення її до суду за захистом порушеного права є отримання гр. ОСОБА_5 у власність належного їй автомобіля поза її волею, на підставі нікчемного правочину. Звертаючись до суду з позовом позивач посилався на те, що наміру продавати належний йому автомобіль він не мав, довіреність на його продаж не видавав, а належний йому ТЗ відчужено всупереч його волі. З метою захисту та відновлення свого права власності на автомобіль позивач вважає, що належними способами захисту порушених прав, які не будуть суперечити закону є визнання судом недійсними не лише самого договору купівлі-продажу ТЗ, а й визнання недійсними довіреностей на підставі яких здійснено продаж, та визнання судом недійсним свідоцтва про реєстрацію ТЗ та скасування його державної реєстрації. Зокрема позивач вважає, що підставою для визнання довіреності від 14.06.2016 року недійсною є встановлення досудовим розслідуванням факту підробки паспорта позивача та довіреності виданої на ОСОБА_7 , тобто відсутність волі позивача на її вчинення. Довіреність від 02.07.2016 року має бути визнана недійсною, оскільки Відповідач 1 не мав повноважень на розпорядження та користування ТЗ, а отже і не мав права на передачу цих прав Відповідачу 2. Представник відповідача 2 вважає за необхідне звернути увагу на те, що жодних самостійних правових підстав для оскарження довіреності від 02.07.2016 року, договору купівлі-продажу від 06.08.2016 року, свідоцтва про реєстрацію ТЗ та скасування його державної реєстрації у позивача немає. Як підставу для скасування довіреності від 02.07.2016 року позивач вказує факт відсутності у Відповідача 1 повноважень на розпорядження та користування ТЗ, проте даний факт підлягає доказування та не встановлений жодним рішенням суду. Тому позивач просить суд скасувати довіреність від 02.07.2016 року на підставі недоведених обставин. В даному разі на думку представника Відповідача 2 заявлення даної вимоги є можливим лише після набрання рішенням суду законної сили яким буде визнано недійсним довіреність від 14.06.2016 року, чого наразі не існує. Задоволення вимоги про визнання недійсним довіреності від 02.07.2016 року є можливим лише після задоволення вимоги про визнання недійсним довіреності від 14.06.2016 року, а тому дана вимога є похідною та заявлена передчасно. Так само позивач передчасно заявив і вимогу про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 06.08.2016 року, яка також є похідною від вимог про визнання недійсним довіреностей та може бути задоволена лише в разі задоволення первинних вимог. В свою чергу вимоги про визнання недійсним свідоцтва про реєстрацію ТЗ та скасування його державної реєстрації є похідними від оскарження договору купівлі-продажу. За вказаних обставин є очевидним той факт, що вимоги про визнання недійсним довіреності від 02.07.2016 року, договору купівлі-продажу від 06.08.2016 року, визнання недійсним свідоцтва про реєстрацію ТЗ та скасування його державної реєстрації заявлені передчасно та не можуть бути задоволені до набрання законної сили рішенням суду в якому встановлено факт відсутності волевиявлення позивача на укладення довіреність від 14.06.2016 року. Натомість зі змісту позову не зрозуміло, які позовні вимоги стосуються конкретного відповідача, а тому представник відповідача 2, що ОСОБА_3 не є належним відповідачем у даній справі, так як жодних неправомірних дій які б порушували права позивача не вчиняв, а позивач не зазначає чим саме він порушив його права, тому в позові просить відмовити повністю як необґрунтованого (а.с. 97-106 том 1).

07 березня 2019 року до суду надійшов відзив на позовну заяву від відповідача ОСОБА_5 .. В обґрунтування поданого відзиву на позов ОСОБА_5 зазначив, що на сьогоднішній день він є власником автомобіля SUBARU-FORESTER, 2005 р.в., кузов НОМЕР_6 , НОМЕР_4 , вважає, що право власності ним набуте без порушень вимог чинного законодавства. Вважає позовну заяву необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню з наступних підстав:

Згідно позовної заяви ОСОБА_1 була власником автомобіля SUBARU-FORESTER, 2005 р.в., кузов НОМЕР_6 , НОМЕР_2 , на підставі свідоцтва про реєстрацію ТЗ серії НОМЕР_3 від 28.09.2010 року.

До позовної заяви додано довіреність посвідчену приватним нотаріусом Жашківського районного нотаріального округу Черкаської області Шелудько В.П., складену від імені ОСОБА_1 із терміном дії до 14 червня 2019 року, якою уповноважено ОСОБА_7 бути її представником у відповідних органах Державтоінспекції, Міністерстві транспорту, нотаріальних конторах, на митниці або в будь-яких інших установах, підприємствах та організаціях незалежно від їх форм власності та підпорядкування з усіх без винятку питань, пов`язаних з експлуатацією та відчуження належного Позивачу на підставі свідоцтва про реєстрацію ТЗ серії НОМЕР_3 від 28.09.2010 року, автомобіля SUBARU-FORESTER, 2005 р.в., кузов НОМЕР_6 , д.н.з. НОМЕР_2 . Довіреність видана із правом передоручення, дійсна 3 роки. В свою чергу ОСОБА_7 довіреністю виданою приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Котюк І.О. від 02.07.2016 року уповноважив ОСОБА_3 на вчинення будь-яких дій, щодо розпорядження автомобілем SUBARU-FORESTER, 2005 р.в., кузов НОМЕР_6 , д.н.з. НОМЕР_2 , який належить ОСОБА_1 . На час посвідчення спірного правочину особи, які вчиняли правочин, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину було вільним і відповідало його внутрішній волі, правочин вчинявся у формі, встановленій законом, правочин був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, що не заперечувалось сторонами в судовому засіданні. Зазначає, що до позовної заяви позивачем не додані докази звернення позивача до нотаріуса щодо скасування довіреності, яку вважає недійсною. На підставі довіреності, що не була визнана недійсною, ОСОБА_3 06.08.2016 року продав згідно договору купівлі-продажу № 7141/2016/000715 ОСОБА_5 автомобіль SUBARU-FORESTER, 2005 р.в., кузов НОМЕР_6 , НОМЕР_4 , а отже ОСОБА_5 є добросовісним набувачем вищевказаного рухомого майна.

Стверджує, що продаж транспортного засобу, що має ідентифікаційний номер, передбачає відповідне оформлення договору купівлі-продажу цього транспортного засобу, зняття його з обліку, отримання свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу. Порядок реєстрації автомобіля проведено належним чином ТСЦ № 7141 м. Черкаси регіонального сервісного центру МВС у Черкаській області.

Зазначає, що правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом (ст.ст.203,215-216 ЦК України).

Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, пятою та шостою ст.203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину.

Хибним на думку Відповідача 3 є посилання Позивача на висновок КНДІСЕ про проведену, в межах кримінального провадження № 0001361 експертизу № 8-4/799 від 18.04.2018 року, щодо встановлення факту вчинення підпису від імені ОСОБА_1 у графі «Підпис» поряд із рукописним записом « ОСОБА_1 » у довіреності від 14.06.2016 року, посвідченій приватним нотаріусом Шелудько В.П. не ОСОБА_1 , а іншою особою (невстановленою особою).

Вважає, що висновок експертизи не є безспірним доказом. Так як експертиза була проведена експертною установою не за клопотанням сторони або її представника під час розгляду справи, тому наявний висновок експерта не є достатнім та допустимим доказом у справі.

Звертає увагу суду на ті обставини, що відсутній вирок по будь-якій кримінальній справі, яким би було встановлено преюдиційний факт підробки довіреності від 14.06.2016 року, отже підстави для визнання недійсним договору купівлі-продажу відсутні. Доказів щодо ухвалення вироку в даній справі позивачем не надано, а отже обставини, щодо вчинення підроблення довіреності будь-якою особою не є доведеними. Враховуючи вищевикладене, просить відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_7 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , треті особи: Територіальний сервісний центр № 7141 м.Черкаси Регіонального сервісного центру МВС у Черкаській області, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Котюк І.О.,приватний нотаріус Жашківського районного нотаріального округу Черкаської області Шелудько В.П. про визнання недійсними довіреностей, визнання недійсним договору купівлі-продажу транспортного засобу, скасування державної реєстрації та визнання права власності на транспортний засіб (а.с. 138-146 том 1).

Позивач та її представник позовні в судовому засіданні вимоги підтримали повністю та просять їх задовольнити, посилаючись на обставини зазначені в позові. Представником позивача в судовому засіданні заявлено клопотання про залишення судових витрат та витрат на правничі послуги без розгляду.

Відповідач 1- ОСОБА_7 в жодне судове засідання не з`явився, хоча належним чином був повідомлений про час та місце його проведення. Згідно довідки КНП "Яготинська центральна районна лікарня" Яготинської районної ради за №126 від 18.09.2020 року повідомлено, що гр. ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , знаходився на стаціонарному лікуванні з 11.01.2018р. по 13.01.2018р., - помер ІНФОРМАЦІЯ_2 . Другий примірник лікарського свідоцтва про смерть знищено, відповідно до Наказу МОЗУ № 545 від 08.08.2006 Інструкції щодо заповнення та видачі лікарського свідоцтва про смерть (форма №106/о) п.2.9. - другий примірник лікарського свідоцтва про смерть залишаються в закладі охорони здоров`я та зберігаються один рік, після чого підлягають знищенню.

Педставник відповідача 2 в судовому засіданні заперечував проти задоволення позову та просить відмовити позивачу в повному обсязі, посилаючись на обставини зазначені у відзиві на позов.

Представник відповідача 3 в судовому засіданні заперечував проти задоволення позову та просить відмовити позивачу в повному обсязі, посилаючись на обставини зазначені у відзиві на позов.

Третя особа-приватний нотаріус Жашківського районного нотаріального округу Черкаської області Шелудько В.П. надала письмові пояснення стосовно спірних правовідносин, в судовому засіданні при вирішенні справи покладається на розсуд суду.

Третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Котюк Ірина Олексіївна в судове засідання не з`явилась, хоча повідомлялась судом належним чином, письмових пояснень стосовно спірних правовідносин на розгляд суду не подавала .

Третя особа - Територіальний сервісний центр №7141 м. Черкаси регіонального сервісного центру МВС у Черкаській області свого представника в судове засідання не направила, надала письмові пояснення та заяву про розгляд справи без її участі, при вирішенні справи покладається на розсуд суду.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_9 пояснив, що являється чоловіком позивача ОСОБА_1 .. Зазначив, що автомобіль SUBARU-FORESTER, 2005 р.в., кузов НОМЕР_6 , НОМЕР_4 він здав на СТО, яке йому порекомендував знайомий, для проведення ремонтних робіт. Здавав автомобіль на СТО особисто він сам влітку, також він передав працівнику СТО свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу вищевказаного автомобіля. Стверджує, що кожну неділю він телефонував знайомому з приводу ремонту автомобіля, на шо отримував відповідь що автомобіль ще перебуває в процесі ремонту, в подальшому його знайомий перестав відповідати на дзвінки. Приблизно через три місяці він особисто відвідав СТО та з`ясував, що автомобіль його дружини відсутній. Пізніше восени йому стало відомо, що автомобіль SUBARU-FORESTER переоформлений на іншу особу. Він приїхав до нотаріуса, де з`ясувалось що довіреність вчинено нотаріусом по підробленому паспорту, який не належав його дружині. Показав нотаріусу дійсний паспорт його дружини, на що нотаріус відповіла йому, що при посвідченні довіреності вона перевірила особу, ідентифікувала її по фотокартці в паспорті, зняла його ксерокопію в нотаріальну справу. Більше по суті заданих питань нічого пояснити більше не може.

Заслухавши позивача та його представника, представників відповідачів, третю особу, допитавши свідка, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд вважає позов таким, що не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 з 28 вересня 2010 року по 21 червня 2016 року була власником автомобіля марки SUBARU-FORESTER, 2005 року випуску, номерний знак НОМЕР_2 , згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_3 від 28.09.2010 року, що підтверджується копією свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу та копією довідки Регіонального сервісного Центру МВС України в м.Києві від 21.02.2016 року. (а.с. 11,12 том 1)

З пояснень сторони позивача встановлено, що влітку 2016 року вказаний автомобіль, з метою проведення планових ремонтних робіт, разом зі свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу, був залишений чоловіком позивача - ОСОБА_9 , на стоянці станції по ремонту автомобілів «Hyundai», що розташована за адресою: м.Київ, вул.Івана Гонти, 3.

В подальшому, як було встановлено досудовим слідством у кримінальному провадженні, на початку вересня 2016 року невстановлена слідством особа заволоділа належним ОСОБА_1 транспортним засобом, що підтверджено витягом з ЄРДР у кримінальному провадженні №0001361 за ознаками кримінального правопорушення за ч.3 ст. 289 КК України, по якому ОСОБА_1 визнана потерпілою та досудове розслідування по якому здійснюється Шевченківським УП ГУ НП у м.Києві (а.с. 13). В межах здійснення досудового розслідування по даному кримінальному провадженню, було встановлено, що 14 червня 2016 року, по підробленому паспорту на ім`я ОСОБА_1 на ім`я громадянина ОСОБА_7 була видана довіреність на право розпорядження та користування вказаним више транспортним засобом, яка була посвідчена приватним нотаріусом Жашківського районного нотаріального округу Черкаської області Шелудько В.П. та зареєстровано в реєстрі за №1601 (а.с. 14 том.1).

Висновком експерта судово-почеркохнавчої експертизи, проведеної від 18.04.2018 року Київським Науково-Дослідним Експертно-Криміналістичним Центром МВС України, в межах кримінального провадження №0001361, було встановлено, що рукописний запис « ОСОБА_1 в графі «ПІДПИС» в довіреності від 14.06.2016 року, зареєстрований за 1601, посвідченої нотаріусом Шелудько В. П., виконаний не ОСОБА_1 , а іншою особою (а.с.15-23 том.1) .

Крім того, за висновком експерта Харківського науково-дослідного інституту судових експертиз ім.Заслу.проф.М.С. Бокаріса від 25 березня 2020 року за результатами призначеної судом судово-почеркознавчої експертизи №2898 встановлено, що підпис від імені ОСОБА_1 в довіреності від 14.06.2016, посвідчений приватним нотаріусом Жашківського районного нотаріального округу Черкаської області Шелудько В.П. (реєстровий запис №1601), розташований у рядку «Підпис:»-виконаний не ОСОБА_1 , а іншою особою. Рукописний запис: « ОСОБА_1 » -в довіреності від 14.06.2016, посвідчений приватним нотаріусом Жашківського районного нотаріального округу Черкаської області Шелудько В.П. (реєстровий запис №1601), розташований у рядку «Підпис:»-виконаний не ОСОБА_1 , а іншою особою (а.с. 100-103 том 3).

Отже, відповідач 1 отримав право розпорядження та користування автомобілем шляхом вчинення недійсного правочину та 02.07.2016 року, діючи на підставі цієї підробленої довіреності, уповноважив ОСОБА_3 (надалі відповідача -2) бути представником позивача з питань щодо володіння, користування та розпорядження належним їй автомобілем. Дана довіреність була посвідчена приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Котюк І.Л. від 02.07.2016 року за реєстровим №7457 (а.с. 24 том.1 ).

06 серпня 2016 року відповідачем 2, як уповноваженою особою позивача на підставі довіреності від 02.07.2016 року, посвідченої приватним нотаріусом КМНО Котюк І.О. за реєстровим №7457, від імені та в інтересах Позивача, було укладено договір купівлі-продажу №7141/2016/000715 транспортного засобу Черкаська область м.Черкаси. Договір був оформлений та підписаний сторонами в Територіальному сервісному центрі №7141 м.Черкаси регіонального сервісного центру МВС у Черкаській області (а.с. 25, 26 том 1). Згідно умов зазначеного вище договору купівлі-продажу право власності на належний позивачу автомобіль перейшло до ОСОБА_5 . Автомобіль був зареєстрований за державним номером НОМЕР_4 , що підтверджується ухалою слідчого судді Шевченківського районного суду м.Києва від 16.03.2017 року про накладення арешту на нерухоме майно у кримінальному провадженні №0001361.

Відповідно до лікарського свідоцтва про смерть ОСОБА_7 помер ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с. 153 том 1, а.с.63, том 4).

Згідно з частиною третьою статті 3 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

За змістом статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини, інші юридичні факти.

Згідно з частинами першою та другою статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Частиною першою статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до частини першої статті 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (стаття 655 ЦК України).

Згідно з частинами першою-третьою, п`ятою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Головним елементом правочину є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, тобто основним юридичним фактом, що підлягає встановленню судами, є дійсна спрямованість волі сторін на укладення договору.

Статтею 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

В силу приписів статті 204 ЦК України правомірність правочину презюмується.

Обов`язок доведення наявності обставин, з якими закон пов`язує визнання судом оспорюваного правочину недійсним, покладається на позивача.

Сутність та правова природа загальноцивільного представництва регулюються положеннями глави 17 ЦК України.

Відповідно до частин першої та третьої статті 237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства.

Представництво характеризується такими ознаками: цивільні права та обов`язки належать одній особі, а здійснюються безпосередньо іншою; представник вчиняє певні юридичні дії (вчинення виключно фактичних (не юридичних) дій представництвом не охоплюється); представник діє не від свого імені, а від імені іншої особи; представник діє виключно в межах наданих йому повноважень; правові наслідки настають не для представника, а для особи, яку він представляє.

Згідно з частинами першою, третьою статті 244 ЦК України представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі.

Отже, довіреність свідчить про наявність між особою, яка її видала, та особою, якій її видано, правовідносин, які є представницькими відносинами.

Юридична сила довіреності не залежить від отримання згоди на її видачу з боку представника. Повноваження виникає незалежно від згоди останнього, а правильно оформлена довіреність дійсна у будь-якому разі, тому що повноваження, яке виникає у представника, не зачіпає його майнових або особистих немайнових прав. Інша річ, що здійснення цього повноваження залежить від представника, бо він сам вирішує, чи використати довіреність для здійснення діяльності на користь іншої особи (довірителя), чи відмовитися від неї.

Відповідно до статті 238 ЦК України представник може бути уповноважений на вчинення лише тих правочинів, право на вчинення яких має особа, яку він представляє. Представник не може вчиняти правочин, який відповідно до його змісту може бути вчинений лише особисто тією особою, яку він представляє. Представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, за винятком комерційного представництва, а також щодо інших осіб, встановлених законом.

Тобто правочин завжди має вчинятися в інтересах сторони, яку представляють. З метою забезпечення інтересів цієї особи представнику заборонено вчиняти представницький правочин у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є.

Зазначена норма права презюмує також добросовісність поведінки особи-представника, який діє від імені іншої особи на підставі довіреності або в силу своїх повноважень.

Згідно з частиною першою статті 15 ЦК України кожна особа має на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені частиною другою статті 16 ЦК України.

У разі порушення (невизнання, оспорювання) суб`єктивного цивільного права чи інтересу у потерпілої особи виникає право на застосування конкретного способу захисту. Тобто спосіб захисту реалізується через суб`єктивне цивільне право, яке виникає та існує в рамках захисних правовідносин (зобов`язань). Ефективність захисту цивільного права залежить від характеру вимоги, що висувається до порушника та характеру правовідносин, які існують між позивачем та відповідачем. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Під час оцінки обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення та забезпечити поновлення порушеного права.

Право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (пункт 57 постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, провадження № 14-144цс18).

Застосування будь-яких засобів правового захисту матиме сенс лише за умови, що обрані суб`єктом порушеного права способи захисту відповідають вимогам закону та є ефективними.

Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна (стаття 317 ЦК України).

Відповідно до статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, -відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Якщо у зв`язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною. Правові наслідки, передбачені частинами першою та другою цієї статті, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів. Правові наслідки недійсності нікчемного правочину, які встановлені законом, не можуть змінюватися за домовленістю сторін.

Реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК України) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв`язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред`явлена тільки стороною недійсного правочину. Норма частини першої статті 216 ЦК України не може застосовуватися як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. Тобто права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захисту шляхом задоволення позову до добросовісного набувача з використанням правового механізму, передбаченого статтями 215, 216 ЦК України, а такий захист можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України.

Згідно зі статтею 387 ЦК України власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння.

ЦК України передбачено як одні зі способів захисту порушених прав віндикація або реституція.

Віндикація - це витребування своєї речі неволодіючим власником від володіючого невласника. Віндикація - це передбачений законом основний речово-правовий спосіб захисту цивільних прав та інтересів власника майна чи особи, що має речове право на майно (титульного володільця), який полягає у відновленні становища, що існувало до порушення, шляхом повернення об`єкта права власності у володіння власника (титульного володільця) з метою відновлення права використання власником усього комплексу його правомочностей. Майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України. Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником (законним володільцем) і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, в який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача.

Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом.

За змістом статті 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею.

Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача.

Положення статті 388 ЦК України застосовується як підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин.

Відповідно до частини першої статті 388 ЦК України власник має право витребувати своє майно із чужого незаконно володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі. При цьому суди повинні мати на увазі, що власник має право витребувати майно у добросовісного набувача лише у випадках, вичерпний перелік яких наведено в частині першій статті 388 ЦК України.

Відтак особа, яка вважає, що договором купівлі-продажу рухомого або нерухомого майна порушуються її права як власника або законного користувача цього майна, має право на витребування цього майна від останнього набувача, що і є належним способом захисту її порушеного права.

Відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14- 208цс18), задоволення вимоги про витребування майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними.

Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача (подібний за змістом підхід сформулював Верховний Суд України у висновку, викладеному у постанові від 17 грудня 2014 року у справі № 6-140цс14). Для такого витребування оспорювання правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника.

Отже, правова мета віндикаційного позову полягає у поверненні певного майна законному власнику як фактично, тобто у його фактичне володіння, так і у власність цієї особи, тобто шляхом відновлення відповідних записів у державних реєстрах.

Судом встановлено, що ніяких намірів та дій щодо відчуження спірного автомобіля ОСОБА_1 не проводила, вказане майно вибуло з її володіння поза її волею внаслідок підроблення підпису в довіреності від 14 червня 2016 року, посвідченої нотаріусом Жашкківського районного нотаріального округу Черкаської області Шелудько В.П., якою ОСОБА_1 уповноважила Случинського Федора Миколайовичіа розпоряджатися спірним автомобілем, що підтверджується висновком експерта № 8-4/799 від 18 квітня 2018 року, складеним за результатами проведення почеркознавчої експертизи у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР 03.02.2017 року за № 0001361 та висновком експерта Харківського науково-дослідного інституту судових експертиз ім.Заслу.проф.М.С. Бокаріса від 25 березня 2020 року за результатами призначеної судом судово-почеркознавчої експертизи №2898.

Згодом спірний автомобіль був передоручений іншій особі ОСОБА_3 без відома позивача, який в подальшому продав спірний автомобіль ОСОБА_5 .

За змістом статті 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею.

Також, в п. 26 постанови пленуму Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року №5 "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" зазначено, що відповідно до положень ч.1 ст.388 ЦК України власник має право витребувати своє майно із чужого незаконного володіння від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі. При цьому суди повинні мати на увазі, що власник має право витребувати майно у добросовісного набувача лише у випадках, вичерпний перелік яких наведено в ч. 1 ст. 388 ЦК України.

У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача (постанова Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16, провадження № 14-208цс18).

Таким чином, враховуючи те, що спірний автомобіль вибув з власності позивача поза його волею шляхом відчуження його особою, суд вважає, що позивач має право звернутися до суду з позовом про витребування майна у добросовісного набувача, а не з позовом про визнання договору про відчуження майна недійсним. Це стосується не лише випадків, коли укладено один договір з порушенням закону, а й коли спірне майно відчужено на підставі наступних договорів.

Якщо право чи інтерес мають бути захищені лише певним способом, а той, який обрав позивач, може бути використаний для захисту інших прав або інтересів, а не тих, за захистом яких позивач звернувся до суду, суд визнає обраний позивачем спосіб захисту неналежним і відмовляє у позові (пункт 69 постанови Великої Палати Верховного Суду від 13 березня 2019 року у справі № 331/6927/16-ц, провадження № 14-651цс18).

За змістом частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до частин першої, другої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Позивач та його представник не надали належних доказів на підтвердження обставин, які є підставою для визнання недійсним оспорюваного правочину статями 215 ЦК України. При цьому позивачем та його предстаником обрано неналежний та неефективний спосіб захисту, застосування якого не призведе до поновлення позивачем порушених прав, оскільки особа, яка вважає себе власником майна, але не володіє ним, може захищати свої права шляхом пред`явлення віндикаційного позову до особи, яка незаконно володіє цим майном (у разі відсутності між ними зобов`язально-правових відносин), якщо для цього існують підстави, передбачені статтею 388 ЦК України, які дають право витребувати майно, зокрема в добросовісного набувача.

Таким чином, обраний позивачем та його представником спосіб захисту цивільного права з використанням правового механізму, передбаченого статтями 215, 216 ЦК України, не призведе до захисту його порушеного чи оспорюваного права або інтересу, оскільки право власності на майно, яке було передано за угодою щодо його відчуження поза волею власника, не набувається, в тому числі й добросовісним набувачем, в якого це майно може бути витребуване. Право власності дійсного власника в такому випадку презюмується і не припиняється із втратою ним майна.

Тому на думку суду ефективним способом захисту прав позивача та його представника є пред`явлення до суду віндикаційного позову з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України, а не вимоги про визнання недійсними оспорюваних правочинів, договору купівлі-продажу транспортного засобу та визнання права власності. В звязку з цим, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , третя особа - Приватний нотаріус Жашківського районного нотаріального округу Черкаської області Шелудько Валентина Петрівна, Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Котюк Ірина Олексіївна та Територіальний сервісний центр №7141 м. Черкаси регіонального сервісного центру МВС у Черкаській області про визнання недійсними довіреностей, визнання недійсним договору купівлі-продажу транспортного засобу, скасування державної реєстрації та визнання права власності на транспортний засіб слід відмовити.

Щодо позовних вимог до ОСОБА_7 , суд зазначає наступне.

Згідно з ст. 42 ЦПК України, у справах позовного провадження учасниками у справі є сторони, треті особи.

Відповідно до ст. 48 ЦПК України, сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач.

Статтями 46, 47 ЦПК України передбачено, що сторони можуть мати цивільні процесуальні права та обов`язки сторони (цивільна процесуальна правоздатність) та здатність особисто здійснювати цивільні процесуальні права та виконувати свої обов`язки в суді (цивільна процесуальна дієздатність).

Відповідно до ч. 4 ст. 25 ЦК України, цивільна правоздатність фізичної особи припиняється у момент її смерті.

Відповідно до п. 7 ч. 1 ст. 255 ЦПК України, суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо настала смерть фізичної особи або оголошено її померлою чи припинено юридичну особу, які були однією із сторін у справі, якщо спірні правовідносини не допускають правонаступництва.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що оскільки відповідач ОСОБА_7 помер, провадження у справі за позовом ОСОБА_1 в частині позовних вимог до ОСОБА_7 , третя особа - Приватний нотаріус Жашківського районного нотаріального округу Черкаської області Шелудько Валентина Петрівна, Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Котюк Ірина Олексіївна та Територіальний сервісний центр №7141 м. Черкаси регіонального сервісного центру МВС у Черкаській області про визнання недійсними довіреностей, визнання недійсним договору купівлі-продажу транспортного засобу, скасування державної реєстрації та визнання права власності на транспортний засіб необхідно закрити на підставі п. 7 ч. 1 ст. 255 ЦПК України, у зв`язку з настанням смерті відповідача ОСОБА_7 .

З приводу позовних вимог про стягнення витрат на правничу допомогу, суд не розглядає їх по суті, оскільки представник позивача в судовому засіданні заявив клопотання про залишення таких витрат без розгляду.

Керуючись ст. ст. 13, 76, 81, 258, 259, 261, 263-265, 268, 354, 355 Цивільного процесуального кодексу України, суд,-

У Х В А Л И В:

Провадження у справі за позовом ОСОБА_1 в частині позовних вимог до ОСОБА_7 , третя особа - Приватний нотаріус Жашківського районного нотаріального округу Черкаської області Шелудько Валентина Петрівна, Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Котюк Ірина Олексіївна та Територіальний сервісний центр №7141 м. Черкаси регіонального сервісного центру МВС у Черкаській області про визнання недійсними довіреностей, визнання недійсним договору купівлі-продажу транспортного засобу, скасування державної реєстрації та визнання права власності на транспортний засіб - закрити на підставі п. 7 ч. 1 ст. 255 ЦПК України, у зв`язку з настанням смерті відповідача ОСОБА_7 .

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , третя особа - Приватний нотаріус Жашківського районного нотаріального округу Черкаської області Шелудько Валентина Петрівна, Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Котюк Ірина Олексіївна та Територіальний сервісний центр №7141 м. Черкаси регіонального сервісного центру МВС у Черкаській області про визнання недійсними довіреностей, визнання недійсним договору купівлі-продажу транспортного засобу, скасування державної реєстрації та визнання права власності на транспортний засіб - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Дніпровського апеляційного суду через Софіївський районний суд Дніпропетровської області, а з дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду.

Повний текст рішення складено 25 серпня 2021 року.

Суддя Д.А.Кащук