Дата документу 16.08.2021 Справа № 329/305/20
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 329/305/20
Провадження №22-ц/807/2971/21
Головуючий в 1-й інстанції Ломейко В.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 серпня 2021 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого, судді-доповідачаКухаря С.В.,
суддів:Крилової О.В., Полякова О.З.,
секретарОстащенко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Чернігівського районного суду Запорізької області від 28 травня 2021 року, ухвалене у смт Чернігівка у справі за позовом ОСОБА_1 до Чернігівської селищної ради Бердянського району Запорізької області про визнання права власності на майно в порядку спадкування за заповітом,-

ВСТАНОВИВ:

У квітня 2020 року представник позивача звернувся до суду з вищевказаним позовом, де зазначала, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_2 . За життя 15.12.2004р. вона склала заповіт, відповідно до якого заповіла ОСОБА_1 земельну частку (пай), яка знаходиться на території Широкоярської сільської ради Чернігівського району Запорізької області та належала померлій на праві особистої власності. У визначений законом строк ОСОБА_1 звернулася до Чернігівської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини. Нотаріусом було рекомендовано їй звернутися до суду щодо тлумачення змісту заповіту, оскільки на момент відкриття спадщини право власності на земельну ділянку посвідчувалось державним актом, а не сертифікатом на право на земельну частку (пай). Рішенням Чернігівського районного суду Запорізької області від 25.03.2008 року у справі № 2-151/08 за позивачем було визнано право власності на земельну ділянку площею 9,56 га, розташовану на території Широкоярської сільської ради Чернігівського району Запорізької області згідно державного акту на право приватної власності на земельну ділянку серії ІІІ-ЗП № 022765 від 29.12.2001 року. Державний акт серія ІІІ-ЗП № 022765 від 29.12.2001 року на ім`я ОСОБА_2 було видано взамін сертифікату на право на земельну частку (пай) серія ЗП № 028408 від 11.07.1996 року, що підтверджується довідкою відділу у Чернігівському районі Головного управління Держгеокадастру у Запорізькій області від 26.11.2019 року № 0-8-0.35.1415/114-19. Також та обставина, що державний акт серія ІІІ-ЗП № 022765 від 29.12.2001 року на ім`я ОСОБА_2 було видано взамін сертифікату на право на земельну частку (пай) серія ЗП № 028408 від 11.07.1996 року підтверджується й рішенням Чернігівського районного суду від 25.03.2008 у справі № 2-151/08. Позивач вважала, що повинна була отримати у спадщину право на земельну частку (пай), що знаходиться на території КСП ім. Ворошилова Широкоярської сільської ради Чернігівського району розміром: пасовища 1,12 умовних кадастрових гектарів, сіножаття 0,02 умовних кадастрових гектарів; багаторічні насадження 0,01 умовних кадастрових гектарів без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості). Однак, свідоцтво про право на спадщину за заповітом на право на земельну частку (пай) не було видано. З цього приводу нотаріусом винесено постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, оскільки заповідальне розпорядження заповіту, посвідченого виконкомом Широкоярської сільської ради від 15.12.2004 стосується земельної частки (паю), а ОСОБА_1 просить оформити право на земельну частку (пай) згідно сертифікату ЗП № 028408. У зв`язку з наведеним позивачка просила визнати за нею в порядку спадкування за заповітом право власності на земельну частку (пай), що знаходиться на території колишнього КСП ім. Ворошилова Широкоярської сільської ради Чернігівського району розміром: пасовища 1,12, сіножаття 0,02; багаторічні насадження 0,01 в умовних кадастрових гектарів без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості) на підставі сертифікату на право на земельну частку (пай) серія ЗП № 028408 виданого на підставі рішення Чернігівської районної державної адміністрації № 113 від 13.05.1996 року та довідки виданого відділом у Чернігівському районі Головного управління Держгеокадастру у Запорізькій області від 14.12.2017 року за № 0-8-0.35.2418/114-17 на ім`я ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Чернігівського районного суду Запорізької області від 28 травня 2021 року, відмовлено ОСОБА_1 у задоволенні позову до Чернігівської селищної ради Бердянського району Запорізької області про визнання права власності на майно в порядку спадкування за заповітом.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та прийняти нове рішення, яким задовольнити вимоги позову у повному обсязі.

Узагальненими доводами апеляційної скарги є те що, ОСОБА_2 реалізувала своє право на отримання у власність ріллі розміром 9,56 га шляхом отримання державного акту на право приватної власності на землю на підставі сертифікату на земельний пай, при цьому на інші види угідь (пасовища, сіножаті, багаторічні насадження) за сертифікатом на земельний пай державного акту отримано не було.

Відповідно до відзиву на апеляційну скаргу Чернігівська селищна рада Бердянського району Запорізької області, зазначає, що під час розгляду справи судом першої інстанції надано належну правову оцінку правовідносинам, що склалися між сторонами у справі, з`ясовано їх правову природу та як наслідок винесено обґрунтоване та законне рішення. В зв`язку з наведеним, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

За вимогами п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_2 згідно Сертифікату серії ЗП № 028408 від 11.07.1996р. належало право на земельну частку (пай) розміром 12,40 в умовних кадастрових гектарах, без визначення цієї частки в натурі (на місцевості) у землі, яка перебувала у колективній власності КСП ім. Ворошилова Широкоярської сільської ради Чернігівського району Запорізької області (а.с.10).

ОСОБА_2 реалізувала своє право на земельну частку (пай) та отримала у власність земельну ділянку площею 9,56 га, яка знаходиться на території Широкоярської сільської ради Чернігівського району Запорізької області та посвідчується державним актом на право власності на земельну ділянку серії ІІІ-ЗП №022765 від 29.12.2001р. (а.с.15).

За життя, 15.12.2004р. ОСОБА_2 склала заповіт, відповідно до якого заповіла ОСОБА_1 , тобто позивачу по справі, земельну частку (пай), належну їй на праві особистої власності і знаходиться на території Широкоярської сільської ради та грошовий вклад (а.с.9). Зміни до заповіту спадкодавцем не вносились.

ІНФОРМАЦІЯ_2 у віці 81 року ОСОБА_2 померла, про що відділом реєстрації актів цивільного стану Чернігівського районного управління юстиції Запорізької області 13 вересня 2007 року зроблено відповідний актовий запис за №98 та видано свідоцтво про смерть серії НОМЕР_1 (а.с.8).

У визначений законом строк позивач звернулася до нотаріальної контори та подала заяву про прийняття спадщини, нотаріусом відкрито спадкову справу, проте свідоцтво про право на спадщину ним видано не було через те, що на момент відкриття спадщини право власності на земельну ділянку посвідчувалось державним актом, а не сертифікатом на право на земельну частку (пай) та рекомендовано звернутися до суду.

Рішенням Чернігівського районного суду Запорізької області від 25.03.2008р. у справі №2-151/08 за ОСОБА_1 визнано право власності на земельну ділянку в порядку спадкування за заповітом, площею 9,56га, розташовану на території Широкоярської сільської ради Чернігівського району Запорізької області згідно Державного акту на право приватної власності на землю серії ІІІ-ЗП №022765 29.12.2001р. на підставі рішення Широкоярської сільської ради від 24.12.2001р. №04 ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 в смт. Чернігівка Чернігівського району Запорізької області, виданого взамін сертифікату на земельну частку (пай) та право власності на грошові вклади оформлені на ОСОБА_2 , які зберігаються в філії №3139 Токмацького відділення ВАТ «Ощадбанк». Рішення набрало законної сили 05.04.2008р. (а.с.12).

07.11.2008р. ОСОБА_1 переоформила визнану за нею рішенням суду земельну ділянку на своє ім`я, що підтверджується копією державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЗП №044180, виданого відділом земельних ресурсів у Чернігівському районі Запорізької області (а.с.14).

11.07.2019р. державним реєстратором Чернігівської РДА за ОСОБА_1 зареєстровано право власності на вищевказану земельну ділянку (а.с.13).

06.09.2019р. позивач, ОСОБА_1 звернулася до державного нотаріуса Чернігівської державної нотаріальної контори з метою отримання свідоцтва про право на спадщину за заповітом після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 на право на земельну частку (пай), а саме 1,12 пасовища, 0,02 сіножаття та 0,01 багаторічні насадження в умовних кадастрових гектарах без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості) згідно сертифікату ЗП №028408, виданого Чернігівською РДА 11.07.1996р., однак нотаріусом винесено постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії №89/02-31 від 13.09.2019р. у зв`язку з неможливістю встановити волевиявлення спадкодавця відносно конкретного майна, оскільки заповідальне розпорядження заповіту стосується земельної частки (паю), а не права на земельну частку (пай), а нотаріус не має права тлумачити заповіт.

Рішенням Чернігівського районного суду Запорізької області від 26.11.2019р. ОСОБА_1 відмовлено у задоволенні позову про тлумачення заповіту, оскільки в його тексті чітко вбачалася воля заповідача, а його тлумачення призвело б до здійснення судом пошуку волі спадкодавця, внесення до нього змін, що не допускається законом, до того ж, право власності на земельну ділянку за заповітом за позивачкою визнано у рішенні суду від 25.03.2008р. (справа №2-151/08).

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції зазначив, що вимоги позову є недоведеними, оскільки за життя спадкодавець ОСОБА_2 скористалась своїм правом на виділення земельної ділянки в натурі (на місцевості) та отримала на своє ім`я державний акт на право власності на земельну ділянку, відповідно, сертифікат на земельну частку вважається недійсним. На дату відкриття спадщини, право ОСОБА_2 на земельну частку (пай), підтверджене сертифікатом було припинене.

З вказаними висновками суду першої інстанції погоджується і колегія суддів апеляційного суду виходячи з наступного.

Відповідно до положень статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належати спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Статтею 1236 ЦК України передбачено, що заповідач має право охопити заповітом права та обов`язки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обов`язки, які можуть йому належати у майбутньому. Заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини. Якщо заповідач розподілив між спадкоємцями у заповіті лише свої права, до спадкоємців, яких він призначив, переходить та частина його обов`язків, що є пропорційною до одержаних ними прав. Чинність заповіту щодо складу спадщини встановлюється на момент відкриття спадщини.

Згідно зі статтею 81 ЗК України громадяни України набувають право власності на земельні ділянки на підставі: а) придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; б) безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; в) приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування; г) прийняття спадщини; ґ) виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю).

Відповідно до вимог статті 25 ЗК України при приватизації земель державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій земельні ділянки передаються працівникам цих підприємств, установ та організацій, працівникам державних та комунальних закладів освіти, культури, охорони здоров`я, розташованих на території відповідної ради, а також пенсіонерам з їх числа з визначенням кожному з них земельної частки (паю).

Право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації (стаття 125 ЗК України в редакції від 31 березня 2006 року).

Законом України від 05 червня 2003 року № 899-IV "Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)" визначені організаційні та правові засади виділення власникам земельних часток (паїв) земельних ділянок у натурі (на місцевості) із земель, що належали колективним сільськогосподарським підприємствам, сільськогосподарським кооперативам, сільськогосподарським акціонерним товариствам на праві колективної власності, а також порядок обміну цими земельними ділянками.

Відповідно до вимог статті 1 Закону України "Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)" право на земельну частку (пай) мають: колишні члени колективних сільськогосподарських підприємств, сільськогосподарських кооперативів, сільськогосподарських акціонерних товариств, у тому числі створених на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств, а також пенсіонери з їх числа, які отримали сертифікати на право на земельну частку (пай) у встановленому законодавством порядку; громадяни - спадкоємці права на земельну частку (пай), посвідченого сертифікатом.

Основним документом, що посвідчує право на земельну частку (пай), є сертифікат на право на земельну частку (пай), виданий районною (міською) державною адміністрацією.

Документами, що посвідчують право на земельну частку (пай), також є: свідоцтво про право на спадщину (стаття 2 Закону України "Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)").

Сертифікати на право на земельну частку (пай), отримані громадянами, вважаються правовстановлюючими документами при реалізації ними права вимоги на відведення земельної частки (паю) в натурі (на місцевості) відповідно до законодавства.

Сертифікати на право на земельну частку (пай) є дійсними до виділення власникам земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості) земельних ділянок та видачі їм державних актів на право власності на землю (пункт 17 розділу Х "Перехідні положення" ЗК України).

Підставами для виділення земельних ділянок у натурі (на місцевості) власникам земельних часток (паїв) є рішення відповідної сільської, селищної, міської ради чи районної державної адміністрації.

Особи, власники сертифікатів на право на земельну частку (пай), які виявили бажання одержати належну їм земельну частку (пай) в натурі (на місцевості), подають до відповідної сільської, селищної, міської ради чи районної державної адміністрації заяву про виділення їм земельної частки (паю) в натурі (на місцевості) (стаття 3 Закону України "Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)").

Сільські, селищні, міські ради та районні державні адміністрації в межах їх повноважень щодо виділення земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості): розглядають заяви власників земельних часток (паїв) щодо виділення їм в натурі (на місцевості) земельних ділянок і видачі документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку; приймають рішення щодо виділення земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості) (стаття 5 Закону України "Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)").

За вимогами пункту 9 розділу Х "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України від 07 липня 2011року № 3613-VI "Про Державний земельний кадастр" до 01 січня 2013 року державна реєстрація земельних ділянок, які передаються у власність із земель державної чи комунальної власності, здійснюється з видачею державних актів на право власності на земельні ділянки. Реєстрація державних актів на право власності здійснюється у книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що на дату відкриття спадщини, право ОСОБА_2 , на частку (пай), підтверджене сертифікатом, було припинене. ОСОБА_2 за життя реалізувала своє право на земельну частку (пай) та отримала у власність земельну ділянку площею 9,56 га, яка знаходиться на території Широкоярської сільської ради Чернігівського району Запорізької області, право на яку у подальшому у відповідності до рішенням Чернігівського районного суду Запорізької області від 25.03.2008р. у справі №2-151/08 визнано за ОСОБА_1 .

Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення, а тому не є суттєвими і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

З урахування наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з додержанням вимог закону і підстав для його зміни не вбачається.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 379, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд у складі колегії суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Чернігівського районного суду Запорізької області від 28 травня 2021 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 19 серпня 2021 року

Головуючий, суддя-доповідач С.В. Кухар

Судді: О.В. Крилова

О.З. Поляков