Єдиний унікальний номер 233/5291/20
Номер провадження 22-ц/804/1795/21
П О С Т А Н О В А

Іменем У К Р А Ї Н И

25 серпня 2021 року Донецький апеляційний суд колегією суддів у складі:

Головуючого судді Никифоряка Л.П.

Суддів Гапонова А.В., Халаджи О.В.,

за участі секретаря судового засідання Ротар Я.Б.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Бахмут цивільну справу що виникла із земельних правовідносин за позовною заявою ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «АПК-ІНВЕСТ» про розірвання договору оренди, в якій подано апеляційну скаргу Приватним акціонерним товариством «АПК-ІНВЕСТ» на рішення Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 12 квітня 2021 року (головуючий у першій інстанції Левчук О.О.), -

В С Т А Н О В И В:

25 листопада 2020 року ОСОБА_1 подав в суд позов до Приватного акціонерного товариства «АПК-ІНВЕСТ» - Товариство з вимогою припинити дію Договору оренди землі від 09 липня 2010 року - Договір оренди шляхом його розірвання. В обґрунтування позову посилався на те, що після укладення договору орендодавець виконав усі вимоги зазначені в Договорі оренди та передав орендарю земельну ділянку, однак Товариство умови Договору виконувало не в повній мірі, оскільки систематично порушувало строки сплати орендної плати передбаченої пунктом 9 Договору оренди та не виконувало умови передбачені пунктом 10 Договору оренди щодо виплати орендної плати з урахуванням індексів інфляції.

Рішенням Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 12 квітня 2021 року позов задоволено та розірвано Договір оренди. Згідно висновків суду систематична несплата орендної плати є істотним порушенням умов договору, що мала своїм наслідком розірвання договору.

Інші висновки суду першої інстанції зводились до того, що на негатроні позови, до яких відноситься позов про розірвання договору оренди землі, застосування строків позовної давності не поширюється та позивач не обмежений строками звернення до суду з позовом про повернення спірної земельної ділянки.

В апеляційній скарзі Товариство просило рішення скасувати, ухвалити нове про відмову в задоволенні позову. Заявник обґрунтування скарги пов`язував із протиріччями що містить рішення суду, який без належних доказів та в супереч встановлених обставин вважав, що порушення строків сплати орендної плати мало місце в 2017 - 2019 роках, в той час як в судовому засіданні підтверджено, що востаннє, таке порушення мало місце в 2016 році.

Інша невідповідність висновків суду обставинам справи полягала в тому, що в даній справі зовсім не підтверджено обставин щодо несплати орендної плати, тим більше в жодному разі не йшла мова про систематичність такого порушення, оскільки Товариство сплачувало орендну плату в розмірі та формах, які закріплені Договором оренди.

Також заявник стверджував про те, що судом безпідставно не застосовано строк позовної давності, оскільки на момент звернення до суду відсутні порушення зі сплати орендної плати та з останньої затримки сплати за оренду сплив значний проміжок часу.

На час розгляду справи позивач ОСОБА_1 через представника ОСОБА_2 подав письмовий відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначено про необґрунтованість апеляційної скарги з огляду на правові висновки, що мали місце в постановах касаційного суду. Згідно відзиву рішення суду є законним, обґрунтованим і винесеним з дотриманням норм матеріального і процесуального права та відсутні підстави для його скасування.

Суд апеляційної інстанції заслухавши доповідь судді-доповідача щодо змісту рішення, яке оскаржено, доводів апеляційної скарги та меж, в яких повинна здійснюватись перевірка рішення, встановлюватися обставини і досліджуватися докази, вислухавши пояснення сторін, дійшов висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити.

В ході судового розгляду встановлено такі обставини, які підтверджені належними та допустимими доказами.

ОСОБА_1 як орендодавець за Договором оренди передав орендарю - Товариству у володіння та користування на термін 20 років належну йому земельну ділянку розміром 4,60га ріллі, в пунктах 9, 10, 11 Договору оренди сторони передбачили, що орендна плата вноситься орендарем у грошовій формі шляхом видачі готівки з каси орендаря чи шляхом перерахування відповідних сум на розрахунковий рахунок зазначений орендодавцем у розмірі 2 353,00грн; та здійснюється з урахуванням індексації; також сторони договору визначили, що орендна плата вноситься рівними частинами два рази на рік в червні та грудні поточного року; або орендар на свій розсуд має право здійснити виплату орендної плати як частково, так і за цілий рік користування орендованою земельною ділянкою до настання строків зазначених в договорі /копія Договору оренди земельної частки (паю) від 09 липня 2010 року а.с.13-16/.

На виконання Договору оренди 13 жовтня 2010 року орендодавець передав, а орендар прийняв земельну ділянку розміром 4,60га ріллі про що було складено акт приймання-передачі /а.с.17/.

Згідно платіжних доручень та видаткових касових ордерів Товариство сплачувало орендну плату за період з 01 листопада 2010 року по 22 грудня 2020 року, платежі отримував ОСОБА_1 /а.с.54-79/.

Виписки з карткового рахунку на ім`я ОСОБА_1 містить відомості про те, що:

за 2014 рік орендна плата була виплачена 31 липня 2014 року у розмірі 2 050,00грн, 28 січня 2015 року у розмірі 2 050,00грн;

за 2015 рік - 29 липня 2015 року у розмірі 2 515,26грн, 22 грудня 2015 року у розмірі 2 515,26грн;

за 2016 рік - 16 серпня 2016 року у розмірі 2 909,88грн та 25 жовтня 2016 року у розмірі 1 454,94грн, 17 січня 2017 року у розмірі 1 454,94грн;

за 2017 рік - 26 квітня 2017 року у розмірі 1 454,94грн, 30 червня 2017 року у розмірі 1 454,94грн, 24 жовтня 2017 року у розмірі 1 454,94грн, 19 грудня 2017 року у розмірі 1 454,94грн;

за 2018 рік - 07 червня 2018 року в розмірі 3 370,11грн; 24 жовтня 2018 року у розмірі 1 685,04грн, 21 грудня 2018 року у розмірі 1 685,04грн;

за 2019 рік - 27 травня 2019 року у розмірі 1 685,04грн, 25 червня 2019 року у розмірі 1 685,04грн, 16 грудня 2019 року у розмірі 3 370,08грн;

за 2020 рік - 22 червня 2020 року у розмірі 3 370,08грн, 22 грудня 2020 року у розмірі 3 370,08грн /а.с.19-20, 109-112/.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач в період з часу укладення договору оренди п`ять разів несвоєчасно оплачував орендну плату, при цьому несвоєчасна сплата означає несплату певної суми грошових коштів у певний строк, зокрема, в даному випадку, у строк, передбачений договором оренди землі, отже мала місце систематична несплата орендної плати, що є підставою для розірвання договору оренди.

Такий висновок суду першої інстанції не відповідає обставинам справи та не ґрунтується на вимогах діючого законодавства.

За змістом частини 1 статті 93 Земельного Кодексу України - ЗК України та статті 1 Закону України «Про оренду землі» - Закон оренда землі визначена як це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідне орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності.

Договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства /стаття 13 Закону/.

В суді підтверджено, що 09 липня 2010 року сторони уклали Договір оренди в якому погоджено його істотні умови, договір скріплено підписами сторін та зареєстровано 13 жовтня 2010 року за № 39 у Костянтинівському районному відділі Донецької регіональної філії ДП «Центр державного земельного кадастру при Державному комітеті України по земельних ресурсах»

За змістом статей 18, 20 Закону (в редакції, яка діяла на момент укладення договору оренди) Договір оренди землі набирає чинності після його державної реєстрації. Укладений договір оренди землі підлягає державній реєстрації. Право оренди земельної ділянки виникає з дня державної реєстрації цього права відповідно до закону, що регулює державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

Згідно із статтею 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких вимог та умов - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Розмір, умови і строки внесення орендної плати за землю встановлюються за згодою сторін у договорі оренди.

Стаття 21 Закону проголошує, що орендна плата за землю - це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою згідно з договором оренди землі.

За положеннями статті 24 Закону орендодавець має право вимагати від орендаря своєчасного внесення орендної плати.

Частиною 1 статті 32 Закону передбачено, що на вимогу однієї зі сторін договір оренди землі може бути достроково розірваний за рішенням суду зокрема в разі невиконання сторонами обов`язків, передбачених статтями 24 і 25 цього Закону, а також на підставах, визначених ЗК України та іншими законами України.

Водночас у пункті д) частини першої статті 141 ЗК України передбачено таку підставу припинення права користування земельною ділянкою як систематична несплата земельного податку або орендної плати.

В частині другій статті 651 ЦК України йдеться про те, що договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених законом або договором. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

За змістом статей 13, 15, 21 Закону основною метою договору оренди земельної ділянки та одним з визначальних прав орендодавця є своєчасне отримання останнім орендної плати у встановленому розмірі. Систематична несплата орендної плати за користування земельною ділянкою, тобто систематичного порушення договору, може бути підставою для розірвання такого договору.

Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що вказані положення закону, які регулюють спірні відносини, вимагають саме систематичної (два та більше випадків) несплати орендної плати, передбаченої договором, як підстави для розірвання договору оренди земельної ділянки, що також є істотним порушенням умов договору, оскільки позбавляє позивача можливості отримати гарантовані договором кошти за те, що її земельну ділянку використовує інша особа.

При цьому, неналежне виконання умов договору, а саме часткове невиконання обов`язку зі сплати орендної плати також є порушенням умов договору оренди земельної ділянки, яке дає право орендодавцю вимагати розірвання такого договору, незважаючи на те, чи виплачена у подальшому заборгованість, оскільки згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

За встановлених у даній справі обставин, відповідач в порушення умов договору оренди землі сплачував орендну плату з порушенням строків визначених у Договорі, а саме:

за 2014 рік на 31 день оплата здійснена 31 липня 2014 року, за другу частину 2014 року на 28 днів оплата здійснена 28 січня 2015 року;

за першу половину 2015 року на 29 днів оплата - 29 липня 2015 року;

за першу половину 2016 року на 47 днів оплата - 16 серпня 2016 року;

за другу половину 2016 року на 17 днів оплата - 17 січня 2017.

Встановивши факт неналежного виконання орендарем зобов`язань за Договором, суд апеляційної інстанції погоджується з судом першої інстанції з приводу того, що мало місце порушення визначених в Договорі оренди строків сплати орендної плати та таке порушення могло мати своїм наслідком розірвання договору, однак визначальним для спірних правовідносин є те ще, по спливу такого порушення минув значний проміжок часу протягом якого орендодавець отримував орендну плату, не звертався із заявами на адресу Товариства щодо зміни чи припинення Договору оренди та в жодний спосіб не вимагав повернення спірної земельної ділянки і про розірвання договору з підстав порушення строків виплати орендної плати звернувся до суду по спливу більш ніж трьох років.

Наведене дає підстави для висновку про те, що спір виник з приводу зобов`язань взятих не себе сторонами за договором та до зобов`язальних правовідносин про розірвання правочину, які витікали із договору оренди, підлягали застосуванню положення чинного законодавства щодо позовної давності.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Чинним законодавством статтею 257 Цивільного кодексу України передбачено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки, та правовідносини щодо виконання умов Договору охоплюється дією саме цієї статті, оскільки виникають із договірних відносин та не відносяться до негаторних позовів.

Із матеріалів справи вбачається, що останній платіж з порушенням на 17 днів визначених в Договорі оренди строків мав місце за другу половину 2016 року, оскільки оплата здійснена не в грудні поточного року а 17 січня 2017, протягом 2017-2020років позивач отримував орендну плату в обсязі визначеному в Договорі оренди та в обумовлений договором строк і не мав жодних вимог до орендаря, також в даний період позивач не заявляв про жодні порушення умов договору, при цьому ОСОБА_1 звернувся до суду 25 листопада 2020 року тобто використав своє право поза межами строків позовної давності, що має своїм наслідком відмову в задоволенні позовних вимог.

Саме з такого розуміння вищезазначених обставин та норм матеріального права виходить суд апеляційної інстанції, та вважає що суд першої інстанції не виконав вимоги закону про законність рішення суду та саме невідповідність висновків суду обставинам справи і неправильне застосування норм матеріального та процесуального права дає підстави суду апеляційної інстанції відповідно до статті 376 ЦПК України задовольнити апеляційну скаргу, скасувати рішення суду першої інстанції та відмовити в позові.

Статтею 382 ЦПК України передбачено, що в резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції зазначається, зокрема, новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення та розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції.

Згідно з частинами 1, 13 статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки апеляційний суд дійшов висновку про задоволення апеляційної скарги, з позивача на користь Товариства необхідно стягнути судовий збір за подачу апеляційної скарги в підтвердженому розмірі що становить 1261,20грн.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «АПК-ІНВЕСТ» задовольнити.

Рішення Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 12 квітня 2021 року скасувати.

Відмовити в задоволенні позовних вимоги ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «АПК-ІНВЕСТ» про розірвання договору оренди.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Приватного акціонерного товариства «АПК-ІНВЕСТ» судовий збір у розмірі 1 261 (одна тисяча двісті шістдесят одна) гривна 20 копійок.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня прийняття та касаційна скарга може бути подана протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 26 серпня 2021 року.

Судді: