ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 серпня 2021 року м. Харків

Справа № 636/2810/20

Провадження № 22-ц/818/1907/21

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Кругової С.С.,

суддів Маміної О.В., Пилипчук Н.П.,

секретаря Каплоух Н.Б.

Учасники справи:

Позивач - ОСОБА_1 ,

Відповідач - Акціонерне товариство «Ідея Банк»,

третя особа: Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «ПЗУ Україна страхування життя»,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Чугуївського міськрайонного суду Харківської області від 30 листопада 2020 року, у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Ідея Банк», третя особа: Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «ПЗУ Україна страхування життя», про захист прав споживачів та визнання недійсним кредитного договору,

в с т а н о в и в :

У липні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до АТ «Ідея Банк», третя особа: ПрАТ «Страхова компанія «ПЗУ Україна страхування життя», про захист прав споживачів та визнання недійсним кредитного договору.

В обґрунтування позову вказував, що 12.11.2018 між ним та АТ «Ідея Банк» укладено кредитний договір № Z06.00506.004526487, відповідно до умов якого банк надає позичальнику кредит (грошові кошти) на поточні потреби в сумі 49999,00 грн., включаючи витрати на страховий платіж (у разі наявності), а позичальник зобов`язується одержати кредит і повернути його разом із процентними платежами (процентами та платою за обслуговування кредитної заборгованості) згідно з умовами цього Договору. Банк надав кредит відповідно до п.1.2 Кредитного договору у день підписання даного договору строком на 60 місяців. Датою видачі кредиту є дата списання коштів з позичкового рахунку для зарахування на банківський поточний рахунок позичальника, вказаний в п.1.14 Договору. Позивач в позові вказував, що на його думку, при укладанні вищевказаного кредитного договору порушені його права як споживача, згідно з нормами Закону України «Про захист прав споживачів», Закону України «Про захист персональних даних», Закону України «Про страхування». Вказував, що працівники банку належним чином не ознайомили його з умовами кредитного договору. Вважає, що банк не надав йому як позичальнику повної, всебічної, обєктивної інформації про умови кредитування під час укладання договору про надання споживчого кредиту. Зокрема вважає порушенням вимог Закону України "Про захист прав споживачів" встановлення плати (комісії) за обслуговування кредитної заборгованості. У зв`язку з чим ним у досудовому порядку неодноразово направлялись листи про припинення порушень з боку відповідача, проте, такі вимоги були залишені без задоволення, а тому він змушений був звернутись до суду.

Рішенням Чугуївського міськрайонного суду Харківської області від 30 листопада 2020 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

На зазначене рішення суду ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та помилковим застосуванням норм матеріального права просить рішення районного суду скасувати, та ухвалити нове, яким задовольнити його позовні вимоги у повному обсязі.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд першої інстанції не звернув уваги на невідповідність кредитного договору нормам встановленим ч.2 ст.11 ЗУ «Про захист прав споживачів». Зазначає, що він не отримував паспорту споживчого кредиту, як окремого документу із інформацією встановленою відповідно до ст.11 та 9 зазначеного закону не отримував та не ставив підпис. Крім того зазначав, що пункти 5,11 Кредитного договору є незаконними та суперечать п.2 ст.8 ЗУ «Про захист персональних даних».

Правом на подання відзиву відповідач не скористався.

В судове засідання сторони по справі не з`явилися. Судові повістки отримали , про що свідчать зворотні повідомлення.

На підставі наведеного, судова колегія вважає за можливе розглянути справу за відсутності осіб, що не з`явилися та повідомлялися завчасно і належним чином про дату, час та місце розгляду справи.

Частиною 3 ст. 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час виникнення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України).

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Встановлено, що 12 листопада 2018 року між ОСОБА_1 та АТ «Ідея Банк» укладено кредитний договір, за умовами якого банк надав кредит в розмірі 49999 грн., а позивач зобов`язався його повернути разом з процентними платежами (процентами та платою за обслуговування кредитної заборгованості) згідно з умовами цього Договору.

Позивач стверджував, що він не мав фізичної можливості та часу ознайомитись із всіма істотними умовами договору, йому не надали вичерпних роз`яснень щодо основних, суттєвих умов договору, він не був обізнаний про законодавство, ще регулює спірні правовідносини, під час укладення оспорюваного правочину Відповідачем не дотримано вимог ч. 2 ст. 11, ч. 5 ст. ст. 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів», вважав в цілому умови договору несправедливими; вважав незаконним встановлення відповідачем у кредитному договорі щомісячної плати за обслуговування кредитної заборгованості; наполягав на порушенні його права щодо добровільного страхування, порушенні норми встановлених абз. 5, 11 п. 2 ст. 8 Закону України «Про захист персональних даних».

Так, з наданих сторонами копій спірного правочину вбачається, що він за своєю формою та змістом в цілому відповідає вимогам, визначеним у ст. ст. 202, 203,205, 207, 208 ЦК України.

Як вказував у відзиві на позов представник відповідача і даний факт позивачем не спростовано, крім тексту самого кредитного договору 12.11.2018 позивач проставив свій підпис на таких документах: Паспорті споживчого кредиту та Додатку до нього (а.с. 31-33); заяві про акцепт на укладення договору про використання аналога власноручного підпису уповноваженої особи страховика та відтиску печатки страховика (а.с. 34); Заяві-анкеті (а.с. 35); Заяві № Z06.00506.004526487 про акцепт публічної оферти АТ «Ідея Банк» на укладення договору про використання аналогу власноручного підпису та відтиску печатки банку АТ «Ідея Банк» (а.с. 36).

Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно із частинами першою, третьою статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, установлених договором, а позичальник - повернути кредит та сплатити відсотки. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом.

Оскільки відповідно до умов кредитного договору від 24 листопада 2006 року, що укладений між сторонами, банк надав позичальнику кредит на споживчі цілі, особливості регулювання відносин сторін визначаються Законом України «Про захист прав споживачів».

Згідно з абзацем другим частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній момент укладення спірного кредитного договору) споживач не зобов`язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі.

У відповідності до частин першої-третьої 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» (у редакції, чинній момент укладення спірного кредитного договору) відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

Банкам забороняється вимагати від клієнта придбання будь-яких товарів чи послуг від банку або від спорідненої чи пов`язаної особи банку як обов`язкову умову надання банківських послуг.

Статтею 11 ЗУ "Про захист прав споживачів" передбачено, що споживач не зобов`язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі. В даному випадку плата за обслуговування кредитної заборгованості передбачена кредитним договором п.11 (а.с.8).

Доказів порушення ст.55 ЗУ "Про бабки і банківську діяльність" матеріали справи також не містять, оскільки ні договором ні графіком погашення кредиту не передбачено сплату комісії (а.с.8-9).

Вирішуючи спір, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову, оскільки укладений кредитний договір відповідає приписам частини третьої статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність», частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів»,

Частиною першою, другою статті 228 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.

Зазначений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 09 грудня 2019 року у справі № 524/5152/15-ц (провадження № 61-8862сво18).

У пунктах 69-73 постанови Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 463/5896/14-ц (провадження № 14-90цс19) зазначено, що кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (статті 15, 16 ЦК України). Цивільне право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (абзац перший частини другої статті 215 ЦК України). Якщо недійсність певного правочину встановлена законом, тобто якщо цей правочин нікчемний, позовна вимога про визнання його нікчемним не є належним способом захисту права чи інтересу позивача. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину.

Положення оспорюваного кредитного договору від 27 лютого 2007 року про сплату позичальником на користь банку плати за обслуговування кредиту (пункт 1.1 кредитного договору) відповідає вимогам ч.2 ст.8 ЗУ "Про споживче кредитування" в редакції від 15.11.2016 , що діяла на час укладення договору, а саме, що до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця , які сплачуються споживачем, пов"язаня з отриманням, обслуговуванням та поверненням кредиту, розраховані на дату укладення договору про споживчій кредит.

З огляду на зазначене, апеляційний суд дійшов висновку про законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, що кредитний договір не підлягає визнанню недійсним, висновок суду про відмову в задоволення позову є правильним.

Доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди з оцінкою доказів судом першої інстанції, тоді як суд надав належну і правильну оцінку наданим доказам. Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду з підстав наведених вище. Твердження позивача про відсутність паспорту споживчого кредиту спростовуються матеріалами справи, а саме наявністю в матеріалах справи паспорта споживчого кредиту та Додатку до нього (а.с. 31-33).

Що стосується ненадання вичерпних роз"яснень, то судова колегія вважає, що в кредитному договорі міститься детальне роз"яснення умов кредитування.

Керуючись статтями 259, 268, 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Чугуївського міськрайонного суду Харківської області від 30 листопада 2020 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття, і протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду, у випадках передбачених ст.389 ЦПК України.

Головуючий С.С. Кругова

Судді О.В. Маміна

Н.П. Пилипчук

Повний текст виготовлено 18 серпня 2021 року