Номер справи місцевого суду: 493/138/21
Головуючий у першій інстанції Тітова Т. П.
Доповідач Комлева О. С.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.11.2021 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

Головуючого-судді Комлевої О.С.,

суддів: Гірняк Л.А., Сегеди С.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження без виклику учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою товариства з обмеженою відповідальністю «Друкований та радіомовний засіб масової інформації «Народна трибуна» на рішення Балтського районного суду Одеської області від 29 липня 2021 року, постановленого під головуванням судді Тітової Т.П., повний текст судового рішення складений 30 липня 2021 року, по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Друкований та радіомовний засіб масової інформації «Народна трибуна» про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, -

в с т а н о в и в:

У січні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Друкований та радіомовний засіб масової інформації «Народна трибуна» (далі ТОВ «Друкований та радіомовний засіб масової інформації «Народна трибуна») про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільнені, в якому з урахуванням уточнених позовних вимог просила стягнути з відповідача середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 36 349,98 грн., а також судовий збір у розмірі 908 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивачка зазначила, що вона з 08.01.2019 року по 29.05.2020 року працювала директором в ТОВ «Друкований та радіомовний засіб масової інформації «Народна трибуна». 25.05.2020 року наказом № 22 її було звільнено з посади директора ТОВ «Друкований та радіомовний засіб масової інформації «Народна трибуна».

Однак, у день звільнення їй не було виплачено суму нарахованої заробітної плати у розмірі 4808,16 грн., а виплачено лише 07.10.2020 року, з затримкою більше ніж 4 місяці. Тобто, ТОВ «Друкований та радіомовний засіб масової інформації «Народна трибуна» зобов`язано виплатити їй середній заробіток за весь час затримки розрахунку по день фактичного розрахунку, а саме з 26.05.2020 року по 07.10.2020 року, але не здійснило цього.

Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Два календарні місяці, що передують місяцю, у якому її звільнено, це квітень та березень 2020 року. У квітні 2020 року її заробіток складав 4104,00 грн., а у березні 2020 року - 8208,00 грн., що разом за 2 місяці - 12 312,00 грн.

За березень місяць в 2020 році кількість відпрацьованих робочих днів складає 21 день, а за квітень, враховуючи, що вона працювала на половину окладу, то кількість відпрацьованих робочих днів складає 10,5 днів, разом за 2 місяці відпрацьовано 31,5 день.

Середньоденний заробіток = виплати за 2 календарні місяці / кількість відпрацьованих робочих днів за 2 календарні місяці.

Середньоденний заробіток = 12 312,00 грн. / 31,5 день = 390, 86 грн./день.

Кількість робочих днів за час затримки розрахунку та, які мають бути оплачені за середнім заробітком, становить у травні 4, у червні 20, у липні 23, у серпні 20, у вересні 22, у жовтні 4, разом 93 робочих дні.

Розмір середньої заробітної плати за час затримки розрахунку при звільненні з 26.05.2020 року по 07.10.2020 року = середньоденний заробіток * число робочих днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком = 93 дні *390, 86 грн./день = 36 349,98 грн.

Рішенням Балтського районного суду Одеської області від 29 липня 2021 року позов ОСОБА_1 задоволений.

Стягнуто з ТОВ «Друкований та радіомовний засіб масової інформації «Народна трибуна» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільнені у розмірі 36349,98 грн.

Вирішено питання про судові витрати.

Не погоджуючись з рішенням суду, ТОВ «Друкований та радіомовний засіб масової інформації «Народна трибуна» звернулося до суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду скасувати, ухвалити нове, яким у задоволені позову відмовити в повному обсязі, посилаючись на недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими, порушення норм матеріального права.

В обґрунтування своєї апеляційної скарги апелянт зазначає, що спір виник між сторонами, який є корпоративним спором, а не трудовим, оскільки позивач не є найманим працівником ТОВ «Друкований та радіомовний засіб масової інформації «Народна трибуна», а є його засновником та дійсним учасником. Позивача було обрано на посаду директора під час установчих зборів, в момент створення товариства, таким чином норми трудового законодавства в сфері трудових правовідносин (зокрема виплати заробітної плати, звільнення з посади) не можуть бути застосовані до даного спору.

У своєму відзиві на апеляційну скаргу, ОСОБА_1 зазначає, що доводи апелянта про те, що спір не є трудовим, а корпоративним є необґрунтованими, оскільки наявність трудових відносин між позивачем та відповідачем підтверджується копією трудової книжки про призначення ОСОБА_1 на посаду директора та звільнення з цієї посади. Крім того не існує документа, в якому зазначено, що на ОСОБА_1 , як на засновника покладено виконання функцій без виплати заробітної плати, як це зазначив відповідач та саме такий вид відносин, як виконання засновником обов`язків директора без отримання заробітної плати має бути конкретно зазначений в протоколі загальних зборів, інакше це є трудовими відносинами.

Відповідно до ч.1 ст.368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Відповідно до ч.1. ст.369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

У відповідності до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

У відповідності до ст. 367ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ст. 375ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Статтею 81 ЦПК України, передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, що рішенням зборів засновників ТОВ «Друкований та радіомовний засіб масової інформації «Народна трибуна», оформленого протоколом № 2 від 26 грудня 2018 року створено ТОВ «Друкований та радіомовний засіб масової інформації «Народна трибуна», затверджено Статут та призначено директором ТОВ Борейко О.М.

25.05.2020 р. ОСОБА_1 звільнена за угодою сторін на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України.

Підставами для звільнення позивача з займаної посади слугували: її заява датована 05.05.2020 року, протокол № 5 загальних зборів учасників товариства та наказ від 25.05.2020 року про звільнення ОСОБА_1 .

На підставі наказу № 10 від 25 травня 2020 року ОСОБА_2 приступила до виконання обов`язків директора ТОВ «Друкований та радіомовний засіб масової інформації «Народна трибуна» з 25.05.2020 року на підставі протоколу № 5 від 19 травня 2020 року загальних зборів засновників (учасників) товариства та зобов`язано головного бухгалтера ОСОБА_3 провести розрахунок заробітних виплат ОСОБА_1 відповідно до штатного розпису від 01.01.2020 року.

В період з грудня 2019 року по травень 2020 року за місцем роботи ТОВ «Друкований та радіомовний засіб масової інформації «Народна трибуна» ОСОБА_1 була нарахована заробітна плата: - грудень 2019 року 14461,71 грн., - січень 2020 року 8208 грн., - лютий 2020 року 8208 грн., - березень 2020 року 8208 грн., - квітень 2020 року 4104 грн., - травень 2020 року 6048 грн., про що свідчить довідка про заробітну плату видана товариством.

Датою остаточного розрахунку відповідача з позивачем є 07.10.2020 р., про що свідчить виписка з банку про надходження по картці/рахунку ОСОБА_1 заробітної плати в сумі 4808,16 грн. від ТОВ «Друкований та радіомовний засіб масової інформації «Народна трибуна».

Задовольняючи позов ОСОБА_1 про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, суд першої інстанції виходив з наступного.

Відповідно до Розділу 11 п. 11.1 Статуту, трудові відносини між Товариством і персоналом визначаються КЗпП України, трудовий колектив Товариства становлять працівники, що працюють у Товаристві за основним місцем роботи.

За вимогами ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Отже, виходячи з положень КЗпП України, ЗУ «Про оплату праці», нарахування та виплата заробітної плати працівникам проводиться на підставі документів з первинного обліку праці та заробітної плати: штатний розклад, розцінки та норми праці, накази та розпорядження (на виплату премій, доплат, надбавок тощо), табель обліку використаного часу, розрахункова-платіжна відомість, тощо.

Таким чином, стягнення з товариства середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, за весь час затримки по день фактичного розрахунку) за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, який нараховується у розмірі середнього заробітку і спрямований на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право).

Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст. 27 ЗУ «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою КМУ від 08.02.1995 року № 100 (далі Порядок).

Відповідно до абзацу 3 п. 2 Порядку середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана дана виплата. Усі виплати включаються в розрахунок середньої плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо.

П. 5 розділу IV Порядку встановлено, що нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньої (годинної) заробітної плати.

П. 8 розділу IV Порядку визначено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні 2 місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.

Середньоденна (середньогодинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством - календарних днів за цей період.

Середньоденна заробітна плата позивача визначена судом в розмірі 390,86 грн. заробітна плата за березень-квітень 2020 року (8208 грн. + 4104 грн. = 12312 грн.)/фактично відпрацьовані дні (21+ 10,5 = 31,5).

Виходячи із середньоденної заробітної плати позивача в розмірі 390,86 грн. і кількості днів затримки розрахунку: травень 4 дні; червень 20 днів; липень 23 дні; серпень 20 днів; вересень 22 дні; жовтень 4 дні, яка на час розрахунку без урахування вихідних і святкових днів дорівнює 93 дні, середній заробіток за час затримки розрахунку визначений судом в розмірі 36349,98 грн. = 390,86 грн. * 93 дні.

Висновок суду про те, що з відповідача підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку із позивачем, відповідають обставинам справи, оскільки відповідачем було порушено строки розрахунку із позивачем при її звільненні, а саме розрахунок було виплачено через 93 днів після звільнення позивача.

Також суд надав належну оцінку поясненням свідків ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , які були допитані у судовому засіданні та які зазначили, що у ТОВ «Друкований та радіомовний засіб масової інформації «Народна трибуна» не вистачало коштів, та через скрутне фінансування та відсутність доходу працівники не отримували заробітну плату. Позивач дійсно працювала в редакції на посаді директора та була звільнена 25.05.2020 року. У товариства була заборгованість по заробітній платі, а коли почали надходити кошти до товариства, спочатку погашалися усі обов`язкові платежі, а вже потім заробітна плата.

Що стосується тверджень відповідача, що даний спір не належить до трудового, суд зазначив наступне.

Відповідно до ст. 19 ЦПК України судами загальної юрисдикції розглядаються справи по спорах, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Згідно з ч. 2 ст. 4 ГПК України юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Ст. 20 ГПК України визначені категорії справ, що відносяться до юрисдикції господарських судів.

П. 3 ч. 1 ст. 20 ГПК України визначено, що господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема, справи у спорах, що виникають з корпоративних відносин, в тому числі у спорах між учасниками (засновниками, акціонерами, членами) юридичної особи або між юридичною особою та її учасником (засновником, акціонером, членом), у тому числі учасником, який вибув, пов`язані зі створенням, діяльністю, управлінням або припиненням діяльності такої юридичної особи, крім трудових спорів.

Отже, аналізуючи викладене, у порядку цивільного судочинства слід розглядати і спори між учасником (засновником, акціонером) господарського товариства та товариством, що виникають не з корпоративних правовідносин, а є безпосередньо трудовим, оскільки позивачем заявлені вимоги про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні.

Оскільки, ОСОБА_1 є учасником товариства і звернулася до суду за захистом порушеного трудового права на працю, а не як учасник товариства з питань, які стосуються створення, діяльності, управління або припинення діяльності товариства та розподілу прибутку, то такий спір виникає з трудових правовідносин і його належить вирішувати в порядку цивільного судочинства.

Отже, даний спір виник з трудових правовідносин та є цивільним спором, який підвідомчий загальним судам. Правові підстави для розгляду даного спору в порядку господарського судочинства відсутні.

На підставі з`ясованих обставин справи, суд прийшов до обґрунтованого висновку про стягнення з ТОВ «Друкований та радіомовний засіб масової інформації «Народна трибуна» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільнені з 25.05.2020 р. по 07.10.2020 р. у розмірі 36349,98 грн.

З вказаними висновками суду першої інстанції погоджується колегія суддів апеляційної інстанції.

Доводи апеляційної скарги ТОВ «Друкований та радіомовний засіб масової інформації «Народна трибуна»про те, що спір виник між сторонами, який є корпоративним спором, а не трудовим, оскільки позивач не є найманим працівником ТОВ «Друкований та радіомовний засіб масової інформації «Народна трибуна», а є його засновником та дійсним учасником, тому до даного спору не можуть бути застосовані дані правовідносини, колегія суддів вважає безпідставними, з огляду на таке.

Предметом розгляду у даній справі є стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні позивача.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ.

У постановах Верховного Суду від 28 листопада 2018 року у справі № 562/304/17, від 10 вересня 2019 року у справі № 921/36/18, зазначено про розмежування компетентності судів у трудових та господарських спорах з керівниками/посадовими особами товариств, зазначивши про рішення КСУ № 1-2/2010 у справі про офіційне тлумачення частини третьої статті 99 ЦК.

Зокрема, спори про корпоративне відсторонення, спори про оскарження корпоративних рішень загальних зборів учасників/акціонерів мають вирішуватись у господарському суді. Окрім того, варто звернути увагу на те, що корпоративне відсторонення не слід ототожнювати з трудовим (ст. 46 КЗпП), а припинення корпоративних повноважень не тотожне звільненню.

А от якщо вже мова йде про звільнення працівника чи порушення його трудових прав (хоча б і рішенням загальних зборів), наприклад про оплату праці під час відсторонення, то такий спір є за своєю природою трудовим.

Втім, ВС також зазначає, що рішення уповноваженого органу про відсторонення/припинення повноважень «можуть мати наслідки і в межах трудових правовідносин, але визначальними за таких обставин є корпоративні правовідносини».

У Постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.09.2020 у справі № 205/4196/18 зазначається, що за правилами цивільного судочинства треба розглядати спори, в яких позивач оскаржує законність розірвання з ним трудового договору з підстав, передбачених КЗпП України, крім такого розірвання на підставі пункту 5 частини першої статті 41 КЗпП України (припинення повноважень за частиною третьою статті 99 ЦК України).

Колегія суддів вважає, що вказані доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів та незгоди апелянта із висновками суду першої інстанції щодо встановлених обставин справи, проте повноваження суду апеляційної інстанції стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду (пункт 42 рішення у справі «Пономарьов проти України» (Заява № 3236/03).

Судом при прийнятті рішення були взяті до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності.

Інші доводи апеляційної скарги також не є суттєвими, та такими, що не підлягають задоволенню.

Нових доказів на підтвердження доводів апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції надано не було.

Згідно з ч.2 ст.77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч.2 ст.43 ЦПК України обов`язок надання усіх наявних доказів до початку розгляду справи по суті покладається саме на осіб, які беруть участь у справі.

За вимогами ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи.

Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Одночасно, апеляційний суд звертає увагу на те, що за положеннями ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

За правилами ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК України), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК України).

При цьому, належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню, як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.

Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.

Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму та означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.

Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

За ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи, висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32).

Пункт 1ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).

Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів розглянувши справу в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги на момент винесення судового рішення, вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального та процесуального права при вирішенні справи не допустив, рішення суду відповідає фактичним обставинам справи, а наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги є безпідставними, всі доводи були розглянути судом першої інстанції при розгляді справи, та їм була надана відповідна правові оцінка, а тому суд апеляційної інстанції прийшов до висновку про те, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для ухвалення нового рішення - не має.

Судова колегія, розглянувши справу прийшла до висновку, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, в зв`язку з чим апеляційний суд залишає без задоволення апеляційну скаргу і залишає рішення без змін.

З огляду на положення п.1 ч.6 ст.19 ЦПК України ця справа є малозначною, а тому згідно п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Керуючись ст.ст. 368, 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Друкований та радіомовний засіб масової інформації «Народна трибуна» залишити без задоволення.

Рішення Балтського районного суду Одеської області від 29 липня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з моменту її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складений 29 листопада 2021 року.

Головуючий ______________________________________ О.С. Комлева

Судді ______________________________________ Л.А. Гірняк

______________________________________ С.М. Сегеда