Справа № 466/6816/20 Головуючий у 1 інстанції: Ковальчук О.І.
Провадження № 22-ц/811/2816/20 Доповідач в 2-й інстанції: Левик Я. А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 січня 2021 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді: Левика Я.А.,

суддів: Савуляка Р.В., Шандри М.М.,

секретар: Бадівська О.О.,

за участі в судовому засіданні ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 на ухвалу Шевченківського районного суду м. Львова в складі судді Ковальчука О.І. від 11 вересня 2020 року у справі за заявою ОСОБА_3 , заінтересована особа Міністерство юстиції України про встановлення факту, що має юридичне значення, -

в с т а н о в и л а :

ухвалою Шевченківського районного суду м. Львова від 11 вересня 2020 року відмовлено у відкритті провадження у цивільній справі за заявою ОСОБА_3 , заінтересована особа Міністерство юстиції України про встановлення факту, що має юридичне значення.

Вказану ухвалу оскаржив ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 .

В апеляційні скарзі просить скасувати ухвалу та направити справу для продовження її розгляду до Шевченківського районного суду м. Львова. Вказує, що судом першої інстанції допущено невідповідність висновків, викладених у його рішенні, обставинам справи та порушення норм процесуального права. Звертає увагу, що найпершою і основною підставою для звернення Заявника до суду зі згаданою заявою стала можливість, застосування до нього обмежувальних заходів, передбачених Законом України «Про очищення влади» від 16.09.2014 року №1682-VII. Однак в силу правової невизначеності щодо порядку та процедури застосування положень згаданого Закону відносно Заявника, непередбачуваності відповідних наслідків та тривалого часу розгляду Конституційним Судом України справи щодо конституційності положень Закону №1682-VII (а отже, - такий спосіб захисту прав та інтересів громадян виявився неефективним), Заявник просив Суд встановити факт, який має для нього юридичне значення. Факт не застосування до Заявника обмежень, передбачених Законом №1682-VII, має безпосереднє значення для охорони його прав та інтересів, зокрема, на призначення та перебування на посадах, визначених ст.3 згаданого Закону, а також створення умов здійснення ним відповідного права на зайняття таких посад. Вважає, що саме від встановлення в окремому провадженні в рамках цивільного судочинства факту, про який просив Заявник, безпосередньо залежить виникнення та зміна прав ОСОБА_3 . Зазначає, що заявник у своїй заяві наголошував, що законодавством не визначено іншого порядку встановлення факту не застосування до нього обмежувальних заходів, передбачених Законом №1682-VII, а тому такий факт повинен був встановити суд першої інстанції. Крім того, ст. 315 ЦПК України передбачений не вичерпний і не абсолютний перелік фактів, що можуть бути встановлені судом в порядку цивільного судочинства в рамках окремого провадження.

В судове засідання заявник (його представник) не з`явився, однак суд вважав за можливе проводити розгляд справи у їх відсутності зважаючи на те, що такі повідомлялися про час та місце судового розгляду належним чином, обґрунтованих клопотань про відкладення розгляду справи від них до суду не надходило, доказів поважності причин неявки представлено не було, зважаючи на вимоги ч.2 ст. 372 ЦПК України та те, що доводи заявника по суті розгляду були викладені у заяві та апеляційній скарзі.

Заяву представника заявника ОСОБА_3 - адвоката Штинди О.В. про відкладення розгляду справи у зв`язку із його участю у розгляді іншої справи у Личаківському районному суді м. Львова, колегія суддів вважала безпідставною та відхилила, оскільки розгляд даної справи був призначений заздалегідь. Сторони про дане судове засідання знову ж були повідомлені заздалегідь, зокрема, ОСОБА_3 отримав повістку електронною поштою 05.01.2021р.; адвокат Штинда О.В. - 12.01.2021р., крім цього заявник ОСОБА_3 відмовився від отримання конверту з судовою повісткою. З цього часу заявник взмозі був забезпечити участь іншого свого представника для участі у судовому засіданні (навіть у випадку об`єктивної зайнятості представника ОСОБА_2 ), або ж сам бути присутнім в судовому засіданні. Окрім цього, представник не навів жодних доводів пріоритетності іншої справи, у якій він братиме участь по відношенню до даної, розгляд якої був призначений пізніше. Відсутні також докази неможливості участі у розгляді справи самого заявника.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представниці заінтересованої особи в заперечення апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи в межах доводів заяви, апеляційної скарги, відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Із змісту оскаржуваної ухвали вбачається, що суд першої інстанції, посилаючись, зокрема, на ч.1 ст. 4, ч.1 ст. 5, п.1 ч.1 ст. 186, ч.ч.1,2 ст. 293, ч.1 ст. 315 ЦПК України, постанови Пленуму Верховного суду України за №5 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», та відмовляючи у відкритті провадження, виходив з того, що характерною ознакою категорії справ окремого провадження є відсутність у них спору про право і метою яких є встановлення юридичного факту або стану. При цьому, в порядку окремого провадження може вирішуватися питання про факт, але не спір про право цивільне. Суд зазначив, що встановлення факту, що має юридичне значення, в окремому провадженні можливе за умови, що факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто, від них мають безпосередньо залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичної особи без повторного звернення до суду на підставі цього рішення та встановлення такого факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Суд встановив, що ОСОБА_3 звернувся до суду із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, а саме: факту, що до ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , не застосовуються обмеження, визначені Законом України «Про очищення влади» від 16.09.2014 року №1682-VII. Крім того, заявник зазначає, що саме через правову невизначеність щодо порядку та процедури застосування положень ЗУ «Про очищення влади», непередбачуваності відповідних наслідків, у заявника виникла необхідність про встановлення юридичного факту щодо незастосування до ОСОБА_3 обмежень, визначених вказаним нормативно-правовим актом. Суд зазначив, що до переліку, визначеного у частині першій статті 315 ЦПК України, юридичний факт, який просить встановити заявник, не відноситься. Окрім того, заявник сам вказує про непередбачуваність наслідків застосування положень, визначених ЗУ «Про очищення влади», що суперечить вимогам ч. 2 ст. 315 ЦПК України. З огляду на викладене, суд прийшов до висновку, що заявником ОСОБА_3 заявлено вимогу про встановлення факту, який не підлягає розгляду в порядку окремого провадження, тому у відкритті провадження слід відмовити.

Колегія суддів вважає, що такі висновки відповідають обставинам, що мають значення та вимогам закону.

9.09.2020 ОСОБА_3 звернувся в суд із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, заінтересована особа: Міністерство юстиції України, у якій просив встановити факт, що до ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , не застосовуються обмеження, визначені Законом України «Про очищення влади» від 16.09.2014 року №1682-VII.

В обґрунтування заяви зазначав, що Законом не визначено чіткої процедури застосування обмежень до осіб, які займали певні посади в правоохоронних органах та органах державної влади, в тому числі і щодо нього, такі обмеження щодо нього не застосовувалися, а відповідні відомості до Єдиного державного реєстру осіб, що яких застосовано положення Закону України «Про очищення влади», не вносилися, а тому вважає, що захист його особистих майнових прав та інтересів можливий тільки в судовому порядку.

Частинами першою та другою статті 315 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи про встановлення факту:

1) родинних відносин між фізичними особами;

2) перебування фізичної особи на утриманні;

3) каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню;

4) реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; 5) проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу;

6) належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті;

7) народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження;

8) смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті;

9) смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру.

Перелік юридичних фактів, що підлягають установленню в судовому порядку, визначений у частинах першій та другій статті 315 цього Кодексу, не є вичерпним.

У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Чинне цивільне процесуальне законодавство відносить до юрисдикції суду справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян. Проте не завжди той чи інший факт, що має юридичне значення, може бути підтверджений відповідним документом через його втрату, знищення архівів тощо. Тому закон у певних випадках передбачає судовий порядок встановлення таких фактів.

Справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за таких умов:

- факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них має залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян, при цьому має бути з`ясована мета його встановлення;

- встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право. Якщо під час розгляду справи про встановлення факту заінтересованими особами буде заявлений спір про право або суд сам дійде висновку, що у цій справі встановлення факту пов`язане з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює цим особам, що вони вправі подати позов на загальних підставах;

- заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Для цього заявник разом із заявою про встановлення факту подає докази на підтвердження того, що до її пред`явлення він звертався до відповідних організацій за одержанням документа, який посвідчував би такий факт, але йому в цьому було відмовлено із зазначенням причин відмови (відсутність архіву, відсутність запису в актах цивільного стану тощо).

Вказане відповідає правовій позиції, викладеній в постанові Великої Палати Верховного Суду від 08.11.2019 року у справі № 161/853/19.

Відповідно до змісту п. 1 Постанови Пленуму Верховного суду України за № 5 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», що регулюють схожі за змістом правовідносини, в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення.

Згідно змісту п.2 вказаної Постанови, при вирішенні питання про підвідомчість справи суди мають право враховувати норми законодавчих актів, якими передбачено несудовий порядок встановлення певних фактів або визначено факти, які в даних правовідносинах можуть підтверджуватися рішенням суду.

В п. 3 згаданої Постанови вказано, що вирішуючи питання про прийняття заяв про встановлення фактів, що мають юридичне значення, судам необхідно враховувати, що ці заяви повинні відповідати як загальним правилам щодо змісту і форми позовної заяви, встановленим ст.137 ЦПК, так і вимогам щодо її змісту, передбаченим ст.274 ЦПК ( 1502-06 ). Якщо в заяві не зазначено, який конкретно факт просить встановити заявник, з яких причин неможливо одержати або відновити документ, що посвідчує даний факт, якими доказами цей факт підтверджується або до заяви не приєднано довідки про неможливість одержання чи відновлення необхідних документів, суддя відповідно до ст.139 ЦПК постановляє ухвалу про залишення заяви без руху і надає заявникові строк для виправлення недоліків. У разі невиконання цих вказівок заява вважається неподаною і повертається заявникові, про що суддя постановляє мотивовану ухвалу. У кожному разі суддя зобов`язаний перевірити підвідомчість даної заяви суду. Якщо за законом заява не підлягає судовому розгляду, суддя мотивованою ухвалою відмовляє у прийнятті заяви на підставі п.1 ст.136 ЦПК, а коли справу вже порушено - закриває провадження в ній на підставі п.1 ст.227 ЦПК ( 1502-06 ). У тому разі, коли буде виявлено, що встановлення підвідомчого судові факту пов`язане з вирішенням спору про право, суд відмовляє в прийнятті заяви до розгляду в окремому провадженні, а якщо це буде виявлено під час розгляду справи, залишає заяву без розгляду і роз`яснює заінтересованим особам, що вони мають право подати позов на загальних підставах.

Як вбачається із матеріалів справи та вірно встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_3 звернувся в суд із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, а саме: факту, що до ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , не застосовуються обмеження, визначені Законом України «Про очищення влади» від 16.09.2014 року №1682-VII. Крім того, заявник зазначив, що саме через правову невизначеність щодо порядку та процедури застосування положень ЗУ «Про очищення влади», непередбачуваності відповідних наслідків, у заявника виникла необхідність про встановлення юридичного факту щодо незастосування до ОСОБА_3 обмежень, визначених вказаним нормативно-правовим актом.

Однак, до переліку, визначеного у частині першій статті 315 ЦПК України, юридичний факт, який просить встановити заявник, не відноситься.

Також, слід вказати і про те, що Закон України «Про очищення влади» на даний час є чинним та діючим на всій території України.

Цей Закон (як вказано в преамбулі закону) визначає правові та організаційні засади проведення очищення влади (люстрації) для захисту та утвердження демократичних цінностей, верховенства права та прав людини в Україні.

Відповідно, нормами закону передбачено заборони та обмеження щодо осіб на зайняття посад у органах державної влади та органах місцевого самоврядування, а також порядок застосування таких заборон та обмежень.

Отже, фактично вказаним законом передбачено порядок встановлення факту, про встановлення якого просить заявник у даній заяві, що унеможливлює розгляд даної справи в порядку цивільного судочинства в окремому провадженні..

Враховуючи вказане, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що заявником ОСОБА_3 заявлено вимогу про встановлення факту, який не підлягає розгляду в порядку окремого провадження, тому правильно відмовив у відкритті провадження у справі.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів вважає, що ухвала постановлена з дотриманням норм матеріального і процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, залишивши ухвалу суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 ч.1 п.1, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, -

п о с т а н о в и л а :

апеляційну скаргу ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 - залишити без задоволення.

Ухвалу Шевченківського районного суду м. Львова від 11 вересня 2020 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови безпосередньо до Верховного суду.

Повний текст постанови складено 28 січня 2021 року.

Головуючий : Я.А. Левик

Судді: Р.В. Савуляк

М.М. Шандра