КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 листопада 2021 року місто Київ.

Справа 753/2728/20

Апеляційне провадження № 22-ц/824/15198/2021

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Желепи О.В.,

суддів: Кравець В.А., Шкоріна О.І.

секретар судового засідання Міщенко Н.М.

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 18 серпня 2021 року ( у складі судді Заставенко М.О., інформація щодо дати складання повного тексту відсутня)

в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання недійсним договору дарування грошових коштів, визнання частково недійсним договору купівлі-продажу квартири, поділ майна подружжя та за зустрічною позовною заявою ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання нерухомого майна особистою приватною власністю,-

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2020 року ОСОБА_2 звернулася в Дарницький районний суд м. Києва із позовною заявою та з урахуванням зміни предмету позову просила суд:

-визнати недійсним договір дарування грошових коштів, укладений 10.01.2008 між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Осипенком Д.О., зареєстрований за № 79;

-визнати частково недійсним договір купівлі-продажу квартири, укладений 12.01.2018 між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Осипенком Д.О., зареєстрований за № 135, а саме положення п. 7 такого змісту: «Покупець також підтверджує, що він купує квартиру за кошти, що належать йому на праві особистої приватної власності, що підтверджується договором дарування, посвідченим Осипенком Д.О. , приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу 10.01.2018 за реєстровим № 79»;

-в порядку поділу спільного майна подружжя визнати за ОСОБА_2 право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 , оформленої на ОСОБА_3 .

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 20.02.2016. У шлюбі у них ІНФОРМАЦІЯ_1 народився син ОСОБА_7 . Під час шлюбу ними на підставі договору купівлі-продажу від 12.01.2018 було придбано квартиру загальною площею 105,5 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 . Спірна квартира хоч і оформлена на відповідача, але є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, насправді дарування коштів відповідачу його матір`ю не відбувалося, договір дарування є фіктивним, оскільки її матеріальне становище не дозволяло укласти такий договір.

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 18 серпня 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_2 - відмовлено.

Зустрічну позовну заяву ОСОБА_3 - задоволено.

Визнано квартиру за адресою АДРЕСА_1 особистою приватною власністю ОСОБА_3 .

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 судовий збір 10 510 грн.

Не погодившись з таким рішенням суду, ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 27.09.2021 року подав апеляційну скаргу, в якій просить оскаржуване рішення скасувати та постановити нове, яким первісний позов (у редакції позовних вимог, викладених у заяві про зміну предмету позову) ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про поділ спільного майна подружжя, визнання недійсним договорів задовольнити.

Визнати недійсним договір дарування грошових коштів, укладений

10.01.2018 року між ОСОБА_3 , РНОКПП НОМЕР_1 , та ОСОБА_4 , РНОКПП НОМЕР_2 , і посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Осипенком Д.О. (реєстровий № 79).

Визнати частково недійсним договір купівлі-продажу квартири, укладений 12.01.2018 між ОСОБА_3 , РНОКПП НОМЕР_1 , та ОСОБА_5 , РНОКПП НОМЕР_3 , і посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Осипенком Д.О. (реєстровий № 135), а саме - положення пункту 7 такого змісту: „Покупець також підтверджує, що він купує Квартиру за кошти, що належать йому на праві особистої приватної власності,, що підтверджується договором дарування, посвідченим Осипенком Д.О., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу 10.01.2018 року за реєстровим №79".

В порядку поділу спільного майна подружжя визнати за ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_4 , право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 , оформленої на ім`я ОСОБА_3 .

Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що у шлюбі Відповідач зі своїх карткових рахунків, та карткових рахунків, відкритих ним на ім`я Позивачки, зняв 2 399 899,00 грн. Крім того, 1 269 000,00 грн. (еквівалент у доларах США - 45 тис.) були взяті в борг Відповідачем 11.01.2018 у ОСОБА_8 , тому на момент придбання спірної квартири у сторін було щонайменше 3 668 899,00 грн. Таким чином, твердження Відповідача про те, що спірна квартира була нібито придбана за кошти, які йому напередодні подарувала мати, спростовуються наявними у справі доказами. Зокрема, відомості про доходи ОСОБА_4 та факт звернення останньої до суду з позовом про стягнення з Відповідача аліментів, свідчать про відсутність у ОСОБА_4 можливості подарувати Відповідачу 3 800 000,00 грн., враховуючи її доходи та майновий стан. Враховуючи вищевказана, придбання спірної квартири відбулося в готівковій формі за спільні кошти сторін, зняті з банківських рахунків Відповідача та Позивачки в період шлюбу, а також за кошти, отриманні подружжям в борг. Вказане свідчить про те, що спірна квартира була придбана за спільні кошти подружжя, а тому є об`єктом права спільної сумісної власності.

Звертає увагу на те, що Відповідач зняв 355 тис. грн. з банківського рахунку та взяв 45 тис. доларів США у позику у ОСОБА_8 . Кошти, які нібито подарувала мати Відповідача, на депозитний рахунок нотаріуса не вносилися; зі слів Відповідача передавалися йому готівкою. Відтак, нотаріус не мав підстав вносити в п. 7 договору купівлі-продажу спірної квартири оспорюваний пункт, оскільки жодних доказів на підтвердження природи таких коштів йому надано не було.

Зазначає, що оспорюваний договір дарування:

був укладений з метою змінити правовий режим набутого у шлюбі майна зі спільної сумісної власності на особисту приватну;

порушує права та інтереси третіх осіб ( ОСОБА_2 ), які не є сторонами цього правочину та спрямований на завдання шкоди правам та інтересам позивачки;

в суді не було доведено, що у ОСОБА_4 дійсно була необхідна сума грошових коштів, яку остання могла б подарувати ОСОБА_3 . Натомість було доведено наявність грошових коштів у сім`ї ОСОБА_3 та ОСОБА_2 .

Крім того, в тексті апеляційної скарги просить суд викликати у якості свідка ОСОБА_4 , що проживає за адресою: АДРЕСА_3 .

В тексті апеляційної скарги посилається на правові висновки в постановах Верховного Суду України від 25.12.2013 у справі № 6-78цс13, від 11.05.2016 у справі № 6-806цс16, постановах Верховного Суду від 28.11.2019 у справі №910/8357/18, від 17.06.2020 у справі № 910/12712/19, від 20.01.2021 у справі №910/8992/19, від 16.03.2021 у справі № 910/3356/20, від 18.03.2021 у справі № 916/325/20, від 19.02.2021 у справі № 904/2979/20 тощо.

25 жовтня 2021 року ОСОБА_10 в інтересах ОСОБА_3 подав відзив на апеляційну скаргу обґрунтовуючи його тим, що апеляційна скарга є необґрунтованою та безпідставною, оскільки вона ґрунтується виключно на припущеннях, а рішення Дарницького районного суду міста Києва від 18.08.2021 ґрунтується на засадах верховенства права, є законним та обґрунтованим.

02 листопада ОСОБА_11 в інтересах ОСОБА_4 подав відзив на апеляційну скаргу вказуючи на те, що всі доводи апелянта ґрунтуються виключно на припущеннях та на домислах, однак згідно вимог п. 6 ст. 81 ЦПК України - доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. За таких обставин вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_2 є необґрунтованою, такою, що ґрунтується на припущеннях, а представник позивача викладає обставини справи виключно в інтересах позивачки, без врахування фактичних обставин та доказів наявних в справі.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 апеляційну скарги підтримав та просив її задовольнити.

ОСОБА_10 в інтересах ОСОБА_3 просив апеляційну скаргу банку залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

ОСОБА_11 в інтересах ОСОБА_4 просив апеляційну скаргу банку залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Заслухавши представників сторін, доповідь судді доповідача, розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість постановленого рішення в цій частині, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до статті 202 ЦК Україниa правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Відповідно до частини другої статті 203 ЦК Українио соба, що вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної правоздатності.

Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до вимог статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема, тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману до або в момент укладення угоди іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України статті 215 цього Кодексу та є недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.

За змістом частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до частини першої статті 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до частини першої статті 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно з частиною першою статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі (частина перша статті 718 ЦК України).

За правилом статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно з пунктом третім частиною першої статті 57 СК України, майно є особистою власністю дружини, чоловіка, яке набуте нею, ним, за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Судом встановлено, що 20.02.2016 було зареєстровано шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , яка після реєстрації шлюб змінила прізвище на « ОСОБА_2 » (а. с. 8 том 1).

ІНФОРМАЦІЯ_1 у подружжя народився син ОСОБА_7 (а. с. 9, 10, 11 том 1).

31.12.2017 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Осипенко Д.О. засвідчено заяву ОСОБА_2 про те, що вона дає свою згоду на купівлю ОСОБА_3 квартири АДРЕСА_1 , на укладення ним попереднього договору та договору купівлі-продажу на умовах за його розсудом (а. с. 138 том 1).

Також 31.12.2017 між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 укладено попередній договір купівлі-продажу нерухомого майна - квартири АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Осипенко Д.О. та зареєстрований в реєстрі за № 8095. Відповідно до відмітки, яка міститься на вказаному попередньому договорі, який був наданий суду приватним нотаріусом, вказаний договір розірвано на підставі договору про розірвання від 12.01.2018 (а. с. 16, 209 том 1).

10.01.2018 між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 укладено договір дарування грошових коштів у сумі 3 800 000,00 грн., який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Осипенком Д.О. та зареєстрований за № 79 (а. с. 57 том 1).

12.01.2018 між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Осипенком Д.О. та зареєстрований за № 135 (а. с. 58 том 1).

Відповідно до п. 3 договору, продаж квартири вчинено за ціною 3 778 800,00 грн. Сторони підтверджують, що вказана сума отримана продавцем від покупця до підписання цього договору. Отже продавець свідчить, що покупець повністю виконав свої зобов`язання по оплаті квартири, що підтверджується платіжним дорученням від 11.01.2018 № 81921715 (а. с. 59 том 1).

У пункті 7 договору купівлі-продажу зазначено, що Покупець також підтверджує, що він купує квартиру за кошти, що належать йому на праві особистої приватної власності, що підтверджується договором дарування, посвідченим Осипенком Д.О. , приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу 10.01.2018 за реєстровим № 79.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог.

Суд першої інстанції на підставі, наданих сторонами доказів, дійшов висновку, що ОСОБА_2 не надала суду належні та допустимі докази, які б свідчили про те, що договір дарування грошей є фіктивним, матеріали справи не містять переконливих доказів відсутності у ОСОБА_4 грошей, які вона подарувала своєму синові для придбання спірної квартири. Також позивачем не доведено, що ті кошти, які ОСОБА_3 під час шлюбу знімав з рахунків в період шлюбу не реалізовувались на забезпечення нормального життєвого рівня сім`ї ОСОБА_2 , оплату аліментів на утримання дітей від попереднього шлюбу та були накопичені з метою їх використання в подальшому для придбання спірної квартири.

За недоведеності наявності у сім`ї ОСОБА_2 спільних коштів для придбання квартири, суд вважав доведеним, що спірна квартира була придбана саме за подаровані кошти.

З огляду на недоведеність фіктивності договору дарування грошей, суд дійшов висновку, про відсутність правових підстав, для визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири в частині зазначення покупцем, що кватиру він купує за кошти отримані в дар.

Відмовляючи в задоволенні позову про визнання недійсним договору дарування з підстав його фіктивності, суд першої інстанції також виходив з недоведеності, що сторони договору дарування ОСОБА_4 та ОСОБА_3 не мали наміру виконувати вказаний договір.

Посилання позивача на те, що ОСОБА_4 не мала грошових коштів, оскільки рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 06.09.2016 на її користь стягнуто аліменти на її утримання, суд не прийняв до уваги, так як вказане рішення скасоване Апеляційним судом м. Києва (а. с. 139 том 1). У рішенні Апеляційного суду м. Києва від 25.10.2017 встановлено , що ОСОБА_4 , окрім пенсії, також отримувала інший дохід. Вказана обставина також підтверджується відповіддю, отриманою судом з Державного реєстру фізичних осіб платників податків ДФС України про суми виплачених доходів.

Таким чином, суд встановив факт дійсності договору дарування грошей та придбання спірної квартири саме за подаровані гроші.

Дослідивши наявні в справі письмові докази, колегія суддів встановила, що ті обставини справи, які суд першої інстанції вважав встановленими є доведеними, а висновки суду відповідають таким обставинам та вимогам Закону.

Доводи апеляційної скарги, про те, що сім`я ОСОБА_2 придбала спірну квартиру за спільні кошти, які були накопичені за час шлюбу, а також за кошти позичені 11.01.2018 у ОСОБА_8 , колегія суддів відхиляє так як вони є недоведеними , а відповідно є лише необґрунтованими припущеннями представника позивача.

Так, відсутність коштів у подружжя в обсязі вартості квартири, яка зазначена в договорі підтверджується, наявними в справі письмовими доказами, відповідно до яких ОСОБА_3 звертався до банку для видачі йому кредиту, у видачі якого було відмовлено. Посилання представника позивача на те, що за час перебування в шлюбі з 2016 року відповідач ОСОБА_3 , зняв з банківських рахунків суму 355 000 грн., не свідчить про те, що вказані кошти не були використані на потреби сім`ї, сплату аліментів та утримання ОСОБА_15 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та сина ОСОБА_16 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , придбання майна необхідного для здійснення життєдіяльності позивача, відповідача, їх спільної дитини, та дітей ОСОБА_3 від першого шлюбу. Стосовно позики ОСОБА_8 , то судом було встановлено ,що вказана позика бралась для придбання автомобіля, вже після того, як був проведений розрахунок за спірну квартиру з продавцем. Крім того, матеріалами справи підтверджено, що вказана позика була повернута через десять днів, що свідчить про те, що вказані кошти не витрачались на придбання спірної квартири, що підтверджується відповідною розпискою від 21.01.2018. (Копія розписки від 21.01.2018 міститься в матеріалах справи а.с. 137 том 1).

Доводи представника позивача про те, що оскільки кредит ОСОБА_3 просив надати в сумі меншій ніж вартість квартири, відповідно решта суми у сім`ї була є лише недоведеним припущенням.

Доводи представника позивача про те, що позивачка надавала згоду на придбання спірної квартири, що свідчить про те що вона придбавалась у спільну власність, колегія суддів відхиляє, з огляду на те, що договір в, якому містилась згода позивача був розірваний і в подальшому спірна квартира придбавалась за іншим договором.

Стосовно доводів з приводу доведеності фіктивності договору дарування грошей, то колегія суддів виходить з наступного.

Доводам представника позивача та посилання на позовну заяву ОСОБА_4 за 2016 рік про стягнення на її утримання аліментів, судом першої інстанції надана належна правова оцінка , Рішенням Апеляційного суду за вказаною позовною заявою встановлено, що ОСОБА_4 мала інші доходи окрім пенсії здійснюючи підприємницьку діяльність, а тому в задоволенні такого позову було відмовлено.

В суді першої інстанції ОСОБА_4 в письмовому відзиві на позов підтвердила, що передала сину гроші в сумі, зазначеній в договорі в дар.

Також суду були надані банківські квитанції, які збереглись у ОСОБА_4 на підтвердження придбання нею за 44 роки життя валюти всього на загальну суму 18742,00 доларів США, 2170,00 євро та 30 фунтів стерлінгів. (Клопотання ОСОБА_4 від 10.08.2021 про долучення доказів міститься в матеріалах справи а.с. 78 том 2), що спростовувало доводи позивача про відсутність грошей у останньої для передачі в дар сину, та підтверджувало позицію ОСОБА_4 , що на протязі життя вона мала змогу накопичити суму, яку і передала сину для придбання квартири. Проте всі чеки за такий тривалий час вона не могла зберегти.

Доводи апеляційної скарги з приводу недійсності договору купівлі-продажу спірної квартири в частині не відповідності п.7 договору вимогам закону, колегія суддів не приймає з огляду на наступне.

01.07.2016 року Верховний Суд України у справі № 6-612цс15 прийшов до наступних висновків: «Норми СК України у статтях 57, 60 встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя з приводу належного їм майна, згідно з якими: майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної власності; майно, набуте кожним із подружжя за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто, є особистою приватною власністю кожного з них.

В пункті 7 договору купівлі-продажу квартири від 12.01.2018, зазначено, що ... «Покупець також підтверджує, що він купує Квартиру за кошти, що належать йому на праві особистої приватної власності, що підтверджується договором дарування, посвідченим Осипенком Д.О. , приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу 10.01.2018 року за реєстровим №79».

Таким чином, при укладенні договору купівлі-продажу квартири від 12.01.2018 року ОСОБА_3 було підтверджено, що квартира ним купується за кошти, що належать йому на праві особистої приватної власності, що підтверджується договором дарування, посвідченим приватним нотаріусом Осипенком Д.О. 10.01.2018 року.

Крім того, 31 грудня 2017 року, тим же приватним нотаріусом Осипенком Д.О., було засвідчено заяву ОСОБА_2 , якою вона надала згоду на придбання ОСОБА_3 квартири АДРЕСА_1 .

Також, ОСОБА_2 заявила, що надає згоду на укладання моїм чоловіком попереднього договору та договору купівлі-продажу квартири наумовах за його розсудом.

З огляду на те, що і договір дарування грошей і договір купівлі-продажу посвідчувався одним і тим же нотаріусом, відповідно останньому достовірно було відомо про отримання покупцем в дар грошей в сумі, достатній для придбання квартири, а тому вимоги закону та права інших осіб, зазначенням в договорі такого пункту не порушувались.

Крім того, апеляційний суд виходить з того, що наявність такого пункту свідчить лише про те, що покупець підтвердив, що він купує квартиру за отримані в дар гроші, разом з тим, навіть якби такий пункт в договорі не зазначався, за обставинами даної справи встановлено, що спірна квартира була придбана саме за гроші отримані позивачем за зустрічним позовом в дар, тобто за особисті кошти, а відповідно спірна квартира правомірно визнана його особистою приватною власністю .

Колегія суддів встановила, що суд першої інстанції в повному обсязі та всебічно вивчив всі обставини справи, об`єктивно оцінив всі докази сторін та прийняв рішення ґрунтуючись на вимогах закону та верховенства права.

Згідно ст.60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Тлумачення статті 60 СК України свідчить, що законом встановлено про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Аналогічний висновок зроблений Верховним Судом України в постанові від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17.

Відповідно до п.23 Постанови пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» (далі - Постанова пленуму ВСУ №11 від 21.12.2007 р.), вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання.

Окрім іншого, 01.07.2016 року Верховний Суд України у справі № 6- 612цс 15 прийшов до наступних висновків: «Норми СК України у статтях 57, 60 встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя з приводу належного їм майна, згідно з якими: майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної власності; майно, набуте кожним із подружжя за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому)особисто, є особистою приватною власністю кожного з них.

Відповідно до п.З ч.І статті 57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею (ним) за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

З метою збереження балансу інтересів подружжя, дотримуючись принципів добросовісності, розумності і справедливості СК України містить винятки із загального правила. Для правильного застосування статті 60 СК України та визнання майна спільною сумісною власністю суд повинен установити не тільки факт набуття цього майна за час шлюбу, а й той факт, що

джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто, статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам.

Аналогічна правова позиція висловлена і в інших постановах Верховного Суду України (від 1 липня, 25 листопада 2015 року, 12 жовтня 2016 року) та в ухвалах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 березня 2013 року, 11 лютого 2015 року.

Таким чином, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для надання такому майну статусу спільної сумісної власності подружжя.

Аналогічні правові висновки викладені у постанові Верховного Суду України від 05.04.2017 року (справа №6-399-цс17).

Згідно ч.4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Таким чином, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, суд зобов`язаний з`ясувати, чи це майно може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, чи є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

З огляду на встановлені обставини 12.01.2018 року ОСОБА_3 придбав спірну Квартиру за власні кошти, які подаровані йому 10.01.2018 року його мамою ОСОБА_4 на підставі договору дарування грошових коштів, посвідченого приватним нотаріусом. Оскільки презумпція правомірності правочину дарування не спростована, спірна квартира АДРЕСА_1 , являється особистою приватною власністю ОСОБА_3 , оскільки вона придбана за його особисті кошти.

Доводи представника позивача про неврахування районним судом висновків Верховного Суду у справі № 910/3356/20 від 16 березня 2021 року, колегія суддів відхиляє, з огляду на те, що у вказаній постанові досліджувалось питання нікчемності правочину, вчиненого з порушенням публічного порядку, а також, недійсності правочину вчиненого не уповноваженою особою, не вирішувався сімейний спір, а тому з огляду на відмінність обставин справи та правовідносин сторін вона не повинна була враховуватись. Інші справи № 904/2979/20 , постанова від 19 лютого 2021 року, № 916/325/20 стосуються спорів між двома юридичними особами, щодо недійсності договорів. В справі № 6-78цс13 спір стосується розгляду вимог, щодо дійсності договору оренди землі, тобто правовідносини є відмінними. В справа № 910/8357 також розглядався спір між двома юридичними особами з приводу недійсності правочину на підставі ст.234 ЦК України, і судом були встановлені обставини створення штучної заборгованості за зобов`язаннями з метою уникнення погашення кредиту. За обставинами даної справи не встановлено, що внаслідок укладення договору дарування грошей з матір`ю позивач мав на меті порушувати права своєї дружини.

З огляду на недоведеність фіктивності такого правочину, позивач лише підтвердив факт отримання грошей в дар та придбання спірного майна за подаровані особисті кошти, а не за спільні кошти з позивачем за основним позовом. Висновки ВС в інших справах, наведених в апеляційній скарзі зроблені за встановлення зовсім інших обставин, які не є подібними до тих правовідносин, що склались між сторонами в даній справі, а тому їх застосування не було обов`язковим.

Інші доводи апеляційної скарги не дають правових підстав для встановлення неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права та не спростовують висновків суду.

При вирішенні вказаної справи районним судом правильно визначено характер правовідносин між сторонами, вірно застосовано закон, що їх регулює та ухвалено рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 18 серпня 2021 року постановлене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому відсутні правові підстави для задоволення апеляційної скарги ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 .

Керуючись ст. ст. 268, 367, 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України, суд,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 18 серпня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 24 листопада 2021 року.

Головуючий О.В. Желепа

Судді: В.А. Кравець

О.І. Шкоріна