П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 листопада 2021 року місто Київ

Єдиний унікальний номер справи 757/23617/15-ц

Номер провадження 22-ц/824/12206/2021

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача - Вербової І.М., суддів Головачова Я. В., Нежури В. А.,

за участю секретаря судового засідання - Яворської А. А.,

вивчивши апеляційну скаргу Скріжалєвської Любові Петрівни в інтересах ОСОБА_2 на рішення Печерського районного суду міста Києва від 27 листопада 2020 року, ухвалене під головуванням судді Остапчук Т. В., у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи Шоста державна нотаріальна контора, Головне управління юстиції в м. Києві про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання заповіту недійсним,

в с т а н о в и в :

У липні 2015 року ОСОБА_2 звернулася до Печерського районного суду міста Києва з позовом, з урахуванням подальших уточнень, до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи Шоста державна нотаріальна контора, Головне управління юстиції в м. Києві, про встановлення факту проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_5 однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу; визнання заповіту складеного ОСОБА_5 23 червня 2010 року на ім`я ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , недійсним.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 , позивач звернулася до нотаріальної контори з метою прийняття спадщини, де їй стало відомо, що ОСОБА_5 склав заповіт на ім`я ОСОБА_3 .

Позивач зазначає, що на момент підписання заповіту, спадкодавець був хворий на церебральний атеросклероз та погано усвідомлював значення своїх дій, а тому не міг керувати ними, у зв`язку чим, складений ним заповіт підлягає визнанню недійним.

Позивач зазначає, що у період з 2007 року по 07 листопада 2014 року позивач перебувала у цивільному шлюбі з ОСОБА_5 , вони вели спільне господарство, проживали однією сім`єю, придбавали спільне майно.

Враховуючи вищенаведене, позивач вважає, що її позовні вимоги підлягають задоволенню.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 27 листопада 2020 року (т. ІІІ а.с. 80-83) у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи Шоста державна нотаріальна контора, Головне управління юстиції в м. Києві про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання заповіту недійсним, відмовлено.

Не погоджуючись з вищевказаним рішенням суду, у березні 2021 року Скріжалєвська Л. П. в інтересах ОСОБА_2 направила апеляційну скаргу у якій, просила рішення Печерського районного суду міста Києва від 27 листопада 2020 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги, задовольнити.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що стороною позивача неодноразово заявлялися клопотання про витребування у Київській клінічній офтальмологічній лікарні «Центр мікрохірургії ока» історію хвороби № 11823 ОСОБА_5 за 2013 рік, яка є доказом підтвердження наявності у останнього поганого зору у зв`язку з катарактою. Крім того, сторона позивача звертала увагу суду на необхідність проведення посмертної судово-медичної експертизи. Разом з тим, у задоволенні заявленого клопотання про витребування історії хвороби ОСОБА_5 судом було безпідставно відмовлено.

На думку скаржника, висновок судово-психіатричної експертизи № 747 від 23 листопада 2018 року, згідно якого, ОСОБА_5 під час підписання заповіту за своїм психічним станом повною мірою усвідомлював значення своїх дій та міг керувати ними, було зроблено, у тому числі, через недостатність медичної документації, яка зникла з кімнати ОСОБА_5 ще до смерті останнього.

Скаржник зазначає, що судом було задоволено клопотання останньої про виклик в судове засідання для дачі пояснень експерта, проте оскаржуване рішення було прийнято за відсутності пояснень останнього. Крім того, дана справа була розглянута у відсутність позивача та її представника, якими були подані клопотання про відкладення розгляду справи з поважних причин.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 27 липня 2021 року, відкрито апеляційне провадження за поданою апеляційною скаргою, надано строк для подачі відзиву.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 05 серпня 2021 року закінчено проведення підготовчих дій, справу призначено до розгляду у судовому засіданні з повідомленням учасників справи.

28 серпня 2021 року від відповідача-1 на адресу Київського апеляційного суду надійшов відзив з відповідними підтвердженнями про направлення його усім учасникам справи.

З вказаного відзиву вбачається, що відповідач-2 не погоджується з доводами апеляційної скарги та просить залишити її без задоволення, а оскаржуване рішення, без змін.

Відповідач-1 зазначає, що доводи позивача щодо підстав визнання оспорюваного заповіту недійсним, звелися до необґрунтованих припущень. Зазначені позивачем докази стану здоров`я ОСОБА_5 , а саме медична документація щодо перебування ОСОБА_5 на лікуванні з 12 лютого по 24 лютого 2009 року, була досліджена експертами під час складання висновку.

Посилання скаржника на те, що під час складення висновку експертизи експертами не було враховано зниклу ще за життя спадкодавця медичну документацію, не зазначаючи при цьому яку саме документацію, відповідач-1 вважає безпідставним.

На думку відповідача-1, відсутність пояснень експерта з приводу наданого ним висновку не може бути підставою для скасування прийнятого по справі законного рішення суду.

Відповідач-1 зазначає, що в апеляційній скарзі скаржник просить, зокрема, встановити факт проживання однією сім`єю, при цьому, жодного доводу щодо того в чому полягає незаконність та необґрунтованість рішення суду у вищевказаній частині, скаржник не зазначає.

У судовому засіданні скаржник та її представник - адвокат Скріжалєвська Л. П. підтримали доводи апеляційної скарги та просили її задовольнити з підстав, зазначених у ній.

Відповідачі та їх представник - адвокат Зімін С. В. заперечували проти задоволення апеляційної скарги та просили залишити її без задоволення, а оскаржуване рішення суду, без змін.

Треті особи до суду апеляційної інстанції не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином у зв`язку з чим, колегія суддів вважала за можливе розпочати та завершити розгляд справи за відсутності осіб, що не з`явились.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вислухавши доводи та заперечення учасників справи, з`ясувавши обставини справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для її задоволення, виходячи з наступного.

Виходячи зі змісту частин 1-5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відмовляючи у задоволенні позову в частині визнання заповіту недійсним, суд першої інстанції виходив з того, що покази сторін, в сукупності з висновком експерта не підтверджують тієї обставини, що ОСОБА_5 на момент вчинення оспорюваного заповіту не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними.

Відмовляючи у задоволенні позову в частині встановлення факту проживання однією сім`єю, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано належних та допустимих доказів проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу, зокрема, доказів: спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами подружніх взаємних прав та обов`язків, інших доказів які вказують на наявність встановлених між сторонами відносин притаманних подружжю.

Колегія суддів погоджується з вищевказаними висновками суду першої інстанції, з огляду на таке.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_5 (т. І а.с. 06).

Із заповіту від 23 червня 2010 року зареєстрованого в реєстрі за № 8-1824 вбачається, що ОСОБА_5 заповідав належну йому частину квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в рівних частинах кожному (т. І а.с. 28).

Згідно виписки з історії хвороби № 312841 від 24 лютого 2009 року, неврологічний статус ОСОБА_5 , зокрема: свідомість - ясна; мова - не порушена; регідність потиличних м`язів - немає; симптом Керніга - немає; очні щілини - D=S; зіниці - D=S; фото реакція - збережена; об`єм руху очних яблук - повний (т. І а.с. 211).

Згідно епікризу з історії хвороби № 11823 ОСОБА_5 , останній перебував на лікуванні з 31 жовтня 2013 року по 01 грудня 2013 року, діагноз при поступленні: зріла катаракта ока (т. І а.с. 212).

Згідно листа Олександрівської клінічної лікарні м. Києва № 230/01 від 26 січня 2017 року, фактів звернення ОСОБА_5 починаючи з 01 січня 2009 року по 26 січня 2017 року, не зареєстровано (т. ІІ а.с. 07).

Згідно листа Київського міського психоневрологічного диспансеру № 2 від 17 квітня 2018 року, медичної документації ОСОБА_5 , 1934 року народження, в диспансері немає (т. ІІ а.с. 186).

01 липня 2010 року ОСОБА_5 було відкрито вкладний пенсійний рахунок у Філії Печерського відділення Ощадбанку міста Києва (т. І а.с. 203-206).

02 березня 2011 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_5 укладено договір про соціальне обслуговування (надання соціальних послуг) одинокого (проживаючого самотнього) громадянина ІІІ групою рухової активності відділенням соціальної допомоги вдома (т. І а.с. 201-202).

Відповідно до висновку судово-психіатричної експертизи № 747 від 23 листопада 2018 року ОСОБА_5 на час складання заповіту (23.06.2010р.) страждав на органічне ураження головного мозгу, судинного ґенезу (дисциркуляторна та атеросклеротична енцефалопатія) із церебстенічним синдромом. В цей час, він, за своїм психічним станом усвідомлював значення своїх дй та міг керувати ними. ОСОБА_5 під час підписання заповіту (23.06.2010р.) за своїм психічним станом повною мірою усвідомлював значення своїх дій та міг керувати ними (т. ІІ а.с. 159-160).

Згідно зі статтями 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцю на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Статтями 1217, 1223 ЦК України передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу (спадкоємці за законом першої-п`ятої черг). Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Згідно зі статтями 1233-1235 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається. Заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин.

Як вбачається зі змісту заповіту, ОСОБА_5 заповідав належну йому частину квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в рівних частинах кожному.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер.

Звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_2 посилалася на те, що оспорюваний заповіт є недійсним, оскільки був складений спадкодавцем, який погано усвідомлював значення своїх дій, станом на день його укладення, а тому не міг керувати ними.

Відповідно до частини першої статті 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Зазначене вказує на те, що підставою для визнання правочину недійсним

на підставі, передбаченій частиною першою статті 225 ЦК України, має бути встановлена судом абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд призначає судово-психіатричну експертизу.

Розгляд вимог про визнання правочину недійсним з цих підстав здійснюється з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так й інших доказів, що підтверджують чи спростовують доводи позивача про те, що в момент його укладення він не розумів значення своїх дій

і не міг керувати ними.

Висновок про тимчасову недієздатність учасника такого правочину слід робити перш за все на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів у справі і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами, будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Так, висновком судово-психіатричної експертизи № 747 від 23 листопада 2018 року встановлено, що ОСОБА_5 на час складання заповіту (23.06.2010р.) страждав на органічне ураження головного мозку, судинного ґенезу (дисциркуляторна та атеросклеротична енцефалопатія) із церебстенічним синдромом. В цей час, він, за своїм психічним станом усвідомлював значення своїх дій та міг керувати ними. ОСОБА_5 під час підписання заповіту (23.06.2010р.) за своїм психічним станом повною мірою усвідомлював значення своїх дій та міг керувати ними.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач вважає, що вищевказаний висновок зроблений, у тому числі, у зв`язку з недостатністю медичної документації, проте клопотання про призначення повторної судово-психіатричної експертизи, остання не заявляла.

05 червня 2019 року стороною позивача було заявлено клопотання про виклик свідків та експерта, яке судом першої інстанції було задоволено. Разом з тим, не зважаючи не неодноразово відкладення судом розгляду справи, ні свідки, ні експерт в судове засідання жодного разу так і не з`явилися.

З вказаного вбачається, що суд першої інстанції сприяв учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених ЦПК України.

Із наявних в матеріалах справи медичних документів щодо стану здоров`я ОСОБА_5 , зокрема, виписки з історії хвороби № 312841 від 24 лютого 2009 року, епікризу з історії хвороби № 11823, а також з листів Олександрівської клінічної лікарні м. Києва № 230/01 від 26 січня 2017 року та Київського міського психоневрологічного диспансеру № 2 від 17 квітня 2018 року не вбачається, що у період складення ОСОБА_5 оспорюваного заповіту, останній мав проблеми зі здоров`ям у результаті яких би, не усвідомлював значення своїх дій. Доказів же на підтвердження того, що спадкодавець на момент складання заповіту дійсно не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, як зазначає позивач, матеріали справи не містять.

Крім того, як вбачається з матеріалів справи, 01 липня 2010 року ОСОБА_5 було відкрито вкладний пенсійний рахунок у Філії Печерського відділення Ощадбанку міста Києва, а пізніше, 02 березня 2011 року, останнім укладено договір про соціальне обслуговування (надання соціальних послуг) одинокого (проживаючого самотнього) громадянина ІІІ групою рухової активності відділенням соціальної допомоги вдома (т. І а.с. 201-202). Тобто, спадкодавець на час укладення заповіту самостійно відкрив вкладний пенсійний рахунок та договір про соціальне обслуговування, що свідчить про усвідомлення ним свої дій.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції, на підставі наявних в матеріалах справи доказів, дійшов обґрунтованого висновку щодо недоведеності позивачем факту не усвідомлення спадкодавцем, на момент складення оспорюванго заповіту, значення ним своїх дій та керувати ними, а як наслідок й підстав для визнання заповіту недійсним.

Частиною 2 статті 3 СК України визначено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Відповідно до частин 1-2 статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя.

Згідно з частиною 1 статті 36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

Відповідно до статті 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом) підставою для виникнення у них певних прав та обов`язків.

Належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є, зокрема докази: спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами подружніх взаємних прав та обов`язків, інших доказів, які вказують на наявність встановлених між сторонами відносин притаманних подружжю.

Згідно зі статтями 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Разом з тим, матеріали справи не містять доказів на підтвердження факту спільного проживання ОСОБА_5 та ОСОБА_2 однією сім`єю без реєстрації шлюбу у зазначений нею період, а відтак, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог у зазначеній частині.

Посилання скаржника не незадоволення судом клопотання про витребування історії хвороби № 11823 ОСОБА_5 за 2013 рік, на підтвердження наявності у останнього поганого зору, як на підставу для задоволення апеляційної скарги, є безпідставним, оскільки предметом доказування у даній справі є психічний стан ОСОБА_5 станом на 23 червня 2010 року. Таким чином, зазначений скаржником документ не відноситься до предмету доказування.

У апеляційній скарзі скаржник посилається на те, що сторона позивача звертала увагу суду на необхідність проведення посмертної судово-медичної експертизи. Разом з тим, матеріали справи не містять доказів на підтвердження того, що після проведення судово-психіатричної експертизи № 747 від 23 листопада 2018 року, позивачем заявлялося клопотання про призначення повторної судово-психіатричної експертизи.

Посилання скаржника на те, що з кімнати ОСОБА_5 зникла медична документації, яка б могла вплинути на зміст висновку експерта, є лише припущенням скаржника, яке нічим не підтверджується.

Колегія суддів ставиться критично до посилання скаржника на те, що дана справа була розглянута у відсутність позивача та її представника, за наявності клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з неможливістю бути присутнім в судовому засіданні з поважних причин, оскільки як вбачається з матеріалів справи, 23 листопада 2020 року на адресу суду дійсно надійшли клопотання від позивача та її представника про відкладення розгляду справи у зв`язку із зайнятістю представника позивача у іншому судовому засіданні. Разом з тим, доказів на підтвердження зазначеного, ні позивач ні її представник суду не надали. Долучена до клопотання представника позивача - адвоката Скріжалєвської Л. П. ухвала суду від 06 липня 2020 року по справі № 752/1460/16-ц, не підтверджує те, що зазначений адвокат бере участь у розгляді зазначеної справи.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції та не впливають на законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення.

Колегія суддів не вбачає підстав для зміни чи скасування рішення суду, як і не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

За таких обставин, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення залишити без змін, як таке, що ухвалене з вірним застосуванням норм матеріального та процесуального права, є законним та обґрунтованим.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, Київський апеляційний суд,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Скріжалєвської Любові Петрівни в інтересах ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 27 листопада 2020 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повне судове рішення складено 24 листопада 2021 року.

Суддя-доповідач: І.М. Вербова

Судді: Я. В. Головачов

В. А. Нежура