Справа № 182/4012/20
Провадження № 2/0182/114/2021
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

04.02.2021 року м. Нікополь

Нікопольський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді Кобеляцької-Шаховал І.О.

секретар Іванова Т.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Нікополі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до територіальної громади м.Нікополя в особі виконавчого комітету Нікопольської міської ради, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , третя особа - Товарна біржа «Українська», про визнання права власності на нерухоме майно, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернулась до суду з позовною заявою до відповідачів про визнання права власності на квартиру, посилаючись на наступне.

23 серпня 2001 року вона та ОСОБА_2 , ОСОБА_3 і ОСОБА_4 уклали договір купівлі-продажу нерухомості, реєстраційний № 173313 від 23.08.2001 року, який був зареєстрований на Товарній Біржі «Українська» м.Київ. В укладеному договорі купівлі-продажу сторони повністю погодили всі істотні умови в тексті біржового договору, всі зобов`язання за договором купівлі-продажу нерухомого майна сторонами виконані в повному обсязі ( ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 продали, а ОСОБА_1 купила квартиру). Також факт купівлі-продажу нерухомості і виконання умов укладеного договору ніким не оскаржено і ніким не оспорюється. Так, відповідно до зазначеного Договору купівлі-продажу, вона отримала у власність квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . У договорі купівлі-продажу нерухомості № 173313 від 23.08.2001 року було зазначено, що, на підставі ст.15 Закону України від 10 грудня 1991 року «Про товарну біржу», зазначений договір зареєстровано на Товарній Біржі «Українська» м.Київ та не підлягає нотаріальному посвідченню. Так, дійсно, відповідно до ст.15 Закону України «Про товарну біржу» у редакції, що діяла на момент укладення Договору купівлі-продажу, угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню. Під час укладання зазначеного біржового договору і в подальшому вона була впевнена в правильності та законності укладення договору купівлі-продажу нерухомості. 23 серпня 2001 року договір купівлі-продажу нерухомості № 173313, згідно якого право власності на квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , набула ОСОБА_1 , було зареєстровано в Нікопольському міжміському бюро технічної інвентаризації та записано в реєстрову книгу № 44 за реєстровим № 10616-5. У серпні 2001 року був виготовлений технічний паспорт на житловий будинок індивідуального житлового фонду за адресою: АДРЕСА_1 , де власником зазначена ОСОБА_1 . Про порушення своїх прав в частині того, що не може належним чином розпоряджатися своєю власністю дізналась у 2020 році. Так, у зв`язку з тим, що договір купівлі-продажу нерухомості, зареєстрований на Товарній Біржі «Українська» м.Київ 23.08.2001 року, згідно якого вона отримала у власність квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , не був нотаріально посвідчений, на даний час нотаріуси вважають цей договір неналежним правовстановлюючим документом і тому відмовляють посвідчити будь-який інший договір щодо відчуження квартири. Ця обставина перешкоджає їй здійснити право розпорядження своїм майном, що передбачено ст.319 Цивільним кодексом України. Згідно ч.1 ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно ч.2 ст.319 ЦК України, власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Згідно до ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права, одним із способів якого є визнання права. Відповідно до ст.41 Конституції України, п.2 ч2 ст.3 ЦК України та ч.1 ст.321 ЦК України, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, встановлених Конституцією та Законом. У відповідності до ч.1 ст.317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Стаття 392 ЦК України передбачає, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. За таких обставин вимушена звернутись до суду.

В судове засідання сторони не прибули, позивач та представник міської ради надали заяви про розгляд справи у свою відсутність. Позивачка на задоволенні позовних вимог наполягала (а.с.37), представник відповідача проти позову не заперечувала (а.с.20). Відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та третя особа - Товарна біржа «Українська» до суду не з`явились, хоча повідомлялись про розгляд справи належним чином, про причини неявки до суду не повідомили, будь-яких заяв, заперечень чи відзивів на позовну заяву не надали. Справа слухалась у їх відсутність.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, суд приходить до наступного.

Відповідно до ст.6 Конвенції „Про захист прав людини і основоположних свобод", кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Згідно до статті 4 ЦПК України та статті 15 ЦК України, у порядку цивільного судочинства підлягає захисту порушене, невизнане або оспорюване право.

Відповідно до ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права, одним із способів якого є визнання права.

Згідно до ст.321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права або обмежений в його здійсненні.

Відповідно до ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод в здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Згідно зі ст.392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Пункт 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України від 16 січня 2003 року визначає: щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

Відповідно до ст.224 ЦК УРСР, за договором купівлі - продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Умови договору купівлі - продажу визначені в ст.224 ЦК УРСР, було виконано.

Згідно зі ст.227 ЦК УРСР, договір купівлі - продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією із сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору.

Відповідно з ч.3 ст.9 ЖК України, громадяни мають право придбати житло на біржових торгах.

Згідно зі ст.12 Закону України «Про власність» від 7 лютого 1991 року за № 697-XII, який діяв на момент виникнення спірних правовідносин, громадяни набувають право власності в разі укладання угод, які не заборонені Законом.

Як встановлено судом, 23.08.2001 року позивачка та відповідачі по справі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 і ОСОБА_4 уклали договір купівлі-продажу нерухомості, реєстраційний № 173313 від 23.08.2001 року, який був зареєстрований на Товарній Біржі «Українська» м.Київ (а.с.5). В укладеному договорі купівлі-продажу сторони повністю погодили всі істотні умови в тексті біржового договору, всі зобов`язання за договором купівлі-продажу нерухомого майна сторонами виконані в повному обсязі ( ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 продали, а ОСОБА_1 купила квартиру). Також факт купівлі-продажу нерухомості і виконання умов укладеного договору ніким не оскаржено і ніким не оспорюється. Так, відповідно до зазначеного Договору купівлі-продажу, позивачка отримала у власність квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . У договорі купівлі-продажу нерухомості № 173313 від 23.08.2001 року було зазначено, що, на підставі ст.15 Закону України від 10 грудня 1991 року «Про товарну біржу», зазначений договір зареєстровано на Товарній Біржі «Українська» м.Київ та не підлягає нотаріальному посвідченню. Так, дійсно, відповідно до ст.15 Закону України «Про товарну біржу» у редакції, що діяла на момент укладення Договору купівлі-продажу, угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню.

Таким чином, реєстрація КП „НМБТІ" за позивачем права власності на спірну квартиру на підставі договору купівлі - продажу, посвідченого біржею, а не нотаріусом, станом на жовтень 2001 року не суперечило чинному законодавству.

Відповідно до п.5 ст.3 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень" від 01.07.2004 року за N 1952-IV, право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з діючими нормативно - правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою.

Як встановлено судом, у передбаченому законом порядку угода купівлі - продажу з підстав недотримання нотаріальної форми судом не визнавалася недійсною.

За таких обставин суд вважає за необхідне позовні вимоги задовольнити.

Враховуючи викладене та керуючись ст.2-5, 9-10, 12, 28, 131, 223, 258-259, 263-265 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до територіальної громади м.Нікополя в особі виконавчого комітету Нікопольської міської ради, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 - задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) право власності на квартиру, загальною площею 67,10 м.кв., що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

На рішення суду може бути подано апеляційну скаргу до Дніпровського апеляційного суду Дніпропетровської області до або через Нікопольський міськрайонний суд Дніпропетровської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя: І. О. Кобеляцька-Шаховал