Житомирський апеляційний суд
Справа №279/4859/20 Головуючий у 1-й інст. Шульга О. М.
Категорія 39 Доповідач Трояновська Г. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 серпня 2021 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого - судді Трояновської Г.С.

суддів: Павицької Т.М., Миніч Т.І.,

з участю секретаря судового засідання Ляшук М.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі цивільну справу № 279/4859/20 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу та зустрічним позовом ОСОБА_2 , в інтересах якої діє адвокат Дубенчук Михайло Вікторович, до ОСОБА_1 про визнання розписки недійсною

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 15 червня 2021 року, ухваленого під головуванням судді Шульги О.М. в м. Коростені,

в с т а н о в и в:

У жовтні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути з відповідача заборгованість за договором позики та відсотки в загальній сумі 308537 грн. 00 коп.

В обґрунтування позовних вимог зазначав, що 02.10.2015 року на звернення відповідача, яка була знайомою його батька, він позичив 10 000 доларів США, за умови повернення зазначеної суми протягом двох років (до 02.10.2017 року). Саме на цих умовах було укладено письмовий договір позики (розписка) від 02.10.2015 року, яку власноруч написала відповідач. Однак, свої зобов`язання вказані в борговій розписці відповідач у зазначений у ній строк не виконала. На неодноразові звернення з вимогою повернути кошти ОСОБА_3 кошти не повертає, мотивуючи відмову тим, що вона не знає про які кошти йде мова, оскільки вона їх не брала і розписки не писала.

Крім цього, просив стягнути з відповідача 50000 грн. понесених витрат на юридичне супроводження справи в судовому процесі та витрати по сплаті судового збору у розмірі 3085, 37 грн.

У листопаді 2020 року ОСОБА_2 звернулась до суду з зустрічним позовом, в якому просила визнати розписку від 02 жовтня 2015 року недійсною.

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що жодних відносин, в тому числі фінансових із ОСОБА_1 не мала. Розписка, на яку він посилається, не містить чітких ідентифікуючих даних кредитора та боржника, боргові зобов`язання зазначено в сумі 10000 у.е. у зв`язку з чим виникає питання, в яких умовних одиницях були передані кошти та чи взагалі передавались. Відповідно до енциклопедії «Вікіпедія» умовна одиниця - це евфенізм, який застосовується в країнах бувшого СССР для позначення грошової суми в іноземній валюті або її еквівалентній сумі за офіційним чи обмінним курсом. Аналізуючи первісний позов позивача, вважає, що він не містить належних та допустимих доказів отримання ОСОБА_3 грошових коштів, а саме доларів США. Під грошовими коштами, відповідно до ст.1046 ЦК України, розуміються поняття: валюта України або іноземна валюта. Валюта України це грошові знаки у вигляді банкнот, що перебувають в обігу та є законним платіжним засобом на території України. Іноземна валюта це іноземні грошові знаки у вигляді банкнот, що перебувають в обігу та є законним платіжним засобом на території відповідної іноземної держави. Іноземна валюта класифікується за такими показниками: за державою емітентом, за можливістю обміну на іншу валюту, за терміном дії, за ступенем використання. В борговій розписці вказано невідому умовну одиницю, як наслідок відсутня одна з істотних умов договору позики, а саме назва грошових коштів, у зв`язку з чим вона вимушена звернутись з позовом про визнання розписки недійсною.

Рішенням Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 15 червня 2021 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики у розмірі 283 062 гривні (еквівалент 10 000 доларів США) та 3 % річних від суми боргу в розмірі 900 доларів США.

В задоволенні позову ОСОБА_2 , в інтересах якої діє адвокат Дубенчук Михайло Вікторович, до ОСОБА_1 про визнання розписки недійсною відмовлено.

Вирішено питання розподілу судових витрат.

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_2 , посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення суду, порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить рішення суду в частині задоволених вимог за первісним позовом скасувати та ухвалити у цій частині нове судове рішення про відмову у задоволенні позову. Зустрічний позов задовольнити, прийняти рішення за яким визнати розписку від 02.10.2015 недійсною.

Доди апеляційної скарги по суті є аналогічними доводам зустрічного позову. Окремо скаржник вказує, що вирішуючи спір, суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог, стягнувши 3 % річних від суми боргу в доларах США. В апеляційній скарзі також зазначається, що оскільки позивач не ставив вимог про стягнення боргу в доларах США, то його вимоги про стягнення боргу в гривнях задоволенню не підлягають.

В суді апеляційної інстанції представник відповідача адвокат Дубенчук М.В. доводи апеляційної скарги підтримав, надав пояснення аналогічні викладеному у апеляційній скарзі.

Позивач проти доводів апеляційної скарги заперечив, надав пояснення аналогічні викладеному у позовній заяві та рішенні суду.

Відповідач до апеляційного суду не з`явилась, що не перешкоджає розгляду справи в силу положень ч.2 ст. 372 ЦПК України.

Розглянувши справу в межах доводів, викладених в апеляційній скарзі, суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

На обґрунтування позовних вимог про повернення боргу позивач надав суду розписку такого змісту (мовою оригіналу): «Я, ОСОБА_4 , паспорт НОМЕР_1 , выдан Печерским РУ ГУ МВС Украины в г. Киеве 12.01.2006 г., одолжила у ОСОБА_5 10 000 у.е. на 2 года, обязуюсь отдать в срок.» 02.10.2015 г. Підпис.

Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, -незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (стаття 1047 ЦК України).

Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.

Згідно із положеннями статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною першою статті 229 ЦПК України передбачено, що суд під час розгляду справи повинен безпосередньо дослідити докази у справі: ознайомитися з письмовими та електронними доказами, висновками експертів, поясненнями учасників справи, викладеними в заявах по суті справи, показаннями свідків, оглянути речові докази.

Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи. Обов`язок доказування покладається на сторін. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (частина друга статті 78 ЦПК України).

Проаналізувавши надані сторонами письмові докази, зокрема спірну боргову розписку, та надавши їм належну правову оцінку, з урахуванням зазначених вище положень чинного законодавства, суд першої інстанції дійшов обґрунтованих висновків про укладення між сторонами договору позики, та виникнення у відповідача заборгованості за вказаним договором, у зв`язку з його невиконанням.

Заперечуючи доводи позивача про те, що валютою виниклих між сторонами зобов`язань є саме долари США, відповідач протягом усього часу розгляду справи в суді не надала будь-якого іншого тлумачення зазначених у борговій розписці «умовних одиниць».

Оскільки за звичаями ділового обороту, що склався на Україні, в боргових зобов`язаннях між громадянами у випадку укладання договору позики в іноземній валюті використовуються, як правило, долари США, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що предметом позики були саме долари США, а не іншої іноземної держави.

Саме до такого висновку дійшов Верховний Суд, що викладений у його постанові від 19 липня 2021 року (справа № 522/31737/13).

Враховуючи зазначене, колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги у цій частині як такі, що не ґрунтуються на матеріалах справи і вимогах закону.

Встановивши, що розписка написана власноручно ОСОБА_2 , що стороною відповідача не заперечувалось, а також визначення у борговій розписці валюти в умовних одиницях, під якими сторони розуміли долари США, суд першої інстанції на підставі ст.203, ст. 215 ЦК України дійшов обгрунтованого висновку про відмову в задоволенні зустрічного позову.

Відповідно до ст. 524 ЦК України зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях.

Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Заборони на виконання грошового зобов`язання в іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить.

Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України, проте сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України;

Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (ч.1 ст. 1049 ЦК України), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику.

Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті не суперечить чинному законодавству.

Належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення суми коштів у строки, у розмірі та у тій валюті, яка визначена договором, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України.

За договором позики, як встановлено вище, сторони визначили суму позики у доларах США. Відтак стягнення заборгованості у тій самій валюті, яка визначена сторонами відповідає як умовам договору так і вимогам законодавства, яке регулює питання, що стосуються договорів позики та кредитних договорів.

Враховуючи, що умовами договору чітко передбачено надання грошей в позику в іноземній валюті, а саме 10 000 доларів США, вказана сума і підлягає стягненню з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 .

За наведеного, рішення суду у цій частині підлягає зміні шляхом стягнення із відповідача на користь позивача 10 000 доларів США замість 283062,00 грн.

При цьому колегія суддів враховує правову позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц , фактичні обставини у якій є подібними до фактичних обставин у цій справі.

Так, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про стягнення з відповідача на користь позивача суму позики у валюті, що було передбачено у договорі позики, а не її гривневого еквіваленту, про що було заявлено позов.

Доводи апеляційної скарги відповідача про те, що суд першої інстанції вийшов за межі позовних, стягнувши 3% річних в доларах США колегією суддів відхиляються, позаяк відповідно до вище наведеної правової позиції Великої Палати Верховного Суду при обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України.

Відтак, рішення суду у цій частині постановлено із додержанням норм матеріального і процесуального права.

Отже, рішення суду першої інстанції підлягає зміні з наведених вище підстав. В решті рішення суду залишається без змін.

Доводам і запереченням відповідача як за первісним так і за зустрічним позовом, суд першої інстанції дав належну оцінку у своєму рішенні, а тому повторно наводити аргументи викладені в рішенні суду, у незміненій його частині, немає підстав.

Керуючись ст. ст. 268, 367, 368, 374, 376, 381-384, 390-391 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 15 червня 2021 року в частині стягнення заборгованості за договором позики змінити, стягнувши із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 10 000 доларів США замість 283 062,00 грн.

В решті рішення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 20.08.2021.

Головуючий Судді