Справа № 347/1176/19
Провадження № 22-ц/4808/72/21
Головуючий у 1 інстанції Гордій В. І.
Суддя-доповідач Девляшевський
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 січня 2021 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

судді-доповідача Девляшевського В.А.,

суддів: Бойчука І.В., Фединяка В.Д.,

секретаря Мельник О.В.,

з участю: представник позивачки ОСОБА_1

ОСОБА_2 , представника відповідача

ОСОБА_3 ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до Старокутської сільської ради, ОСОБА_3 про визнання незаконним рішення Старокутської сільської ради від 23 вересня 2011 року та визнання недійсним державного акту серії ЯМ № 561696 від 09 серпня 2012 року, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 на рішення Косівського районного суду, ухвалене головуючим суддею Гордієм В.І. 23 вересня 2020 року,

в с т а н о в и в:

У червні 2019 року ОСОБА_1 пред`явила до Старокутської сільської ради та ОСОБА_3 позов про визнання незаконним рішення Старокутської сільської ради від 23 вересня 2011 року та визнання недійсним державного акту серії ЯМ № 561696 від 09 серпня 2012 року. В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 вказувала, що у 2017 році у неї з відповідачем ОСОБА_5 виник конфлікт з приводу використання заїзду, який веде до належного їй на праві власності домогосподарства по АДРЕСА_1 . Після звернення до Старокутської сільської ради їй стало відомо, що рішенням названої сільської ради від 23 вересня 2011 року земельну ділянку площею 0,1234 га (для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд), у склад якої входить заїзд до її домогосподарства шириною 3 м, було передано у власність ОСОБА_5 . На підставі вказаного рішення ОСОБА_3 видано державний акт серії ЯМ № 561696 від 09 серпня 2012 року. Посилаючись на те, що даний заїзд існував з часу закріплення за її батьком земельної ділянки більше 50 років, а також на те, що цей заїзд належить до земель загального користування, ОСОБА_1 просила визнати незаконним рішення Старокутської сільської ради Косівського району від 23 вересня 2011 року та недійсним виданий на ім`я ОСОБА_3 державний акт серії ЯМ № 561696 від 09 серпня 2012 року про право власності на земельну ділянку для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд площею 0,1234 га, що знаходиться по АДРЕСА_1 .

Рішенням Косівського районного суду від 23 вересня 2020 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись зі даним рішенням суду, представник ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, у якій посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, на неповне дослідження доказів та обставин, що мають значення для справи. Зокрема, вказує представник апелянта, судом першої інстанції не враховано того, що у зв`язку із незаконним рішенням Старокутської сільської ради від 23 вересня 2020 року ОСОБА_1 залишилася без заїзду до свого господарства, яким більше 50 років користувалась її сім`я. Представник ОСОБА_1 вважає помилковим висновок суду про те, що позивачка підписала акт встановлення та погодження меж земельної ділянки ОСОБА_3 від 20 листопада 2009 року, оскільки в даному акті міститься підпис, який їй не належить. Більше того, вказує представник апелянта, ОСОБА_1 не була повідомлена про таке погодження меж та не була присутня в цьому процесі. Також представник позивачки не погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що доступ до належної їй земельної ділянки через фактично існуючий заїзд не було належним чином задокументовано у виданому їй державному акті, оскільки всі правовстановлюючі документи виготовлялися відповідною організацією з погодженням Старокутською сільською радою, яка надала дозвіл на приватизацію ОСОБА_1 земельної ділянки. Представник апелянта звертає увагу на те, що суд першої інстанції належним чином не дослідив опорний план с.Старі Кути за 1990 рік, з якого вбачається, що спірний заїзд вказано як заїзд шириною у 3 м до будинку АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 , а також схему генплану забудови земельної ділянки ОСОБА_1 за 2004 рік, який підтверджує, що її земельну ділянку та земельну ділянку ОСОБА_3 перетинає заїзд. Крім того, представник позивачки звертає увагу суду на те, що на час виготовлення ОСОБА_1 державного акту на земельну ділянку за ОСОБА_3 було закріплено земельну ділянку попереднього землекористувача ОСОБА_6 , у технічній документації на будівництво будинку якого було чітко зазначено межу ділянки з заїздом до земельної ділянки ОСОБА_1 . Також представник апелянта вказує, що ОСОБА_1 отримала державний акт, який засвідчує місце знаходження її земельної ділянки і суміжних землекористувачів. Посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення суду першої інстанції, представник ОСОБА_1 просить його скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову в повному обсязі, а також стягнути понесені ОСОБА_1 судові витрати.

Відповідачі правом на подання відзивів на апеляційну скаргу не скористалися, своїх заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги до апеляційного суду не направляли, що не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

В засіданні апеляційного суду представник ОСОБА_1 адвокат Кулешір С.О. апеляційну скаргу з вищезазначених мотивів підтримала. Додатково вказала, що за попереднім власником земельної ділянки ОСОБА_3 - ОСОБА_6 обліковувалась земельна ділянка площею 0,08 га, а не 0,1234 га.

Представник відповідача ОСОБА_3 адвокат Маринчак О.С. доводи апеляційної скарги заперечив, зазначивши, що ніякого заїзду до земельної ділянки ОСОБА_1 не існувало, що підтверджується схемою генплану забудови його земельної ділянки. Також вказав, що відповідач не чинить жодних перешкод у користуванні заїздом і жодних конфліктів з цього приводу у сторін не виникало.

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши письмові матеріали справи, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга представника ОСОБА_1 підлягає до задоволення з таких підстав.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції прийшов до висновку, що в державних актах на право власності на земельну ділянку сторін не зазначено заїзної дороги.Крім того, суд першої інстанції вважав, що до прийняття оскаржуваного рішення сільської ради та виданого на підставі нього ОСОБА_3 . Державного акту доступ до належної ОСОБА_1 земельної ділянки через фактично існуючий заїзд не було належним чином задокументовано (вказано) у виданому їй Державному акті. В цьому акті не було зазначено ні заїзду, ні, відповідно, суміжника в особі сільської ради. Однак, погодитись із цими висновками суду першої інстанції апеляційний суд не може з огляду на таке.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам судове рішення в даній справі не відповідає.

Відповідно до частини першої статті 83 ЗК України землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст, є комунальною власністю.

За приписами пункту «а» частини третьої статті 83 ЗК України до земель комунальної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать землі загального користування населених пунктів (майдани, вулиці, проїзди, шляхи, набережні, пляжі, парки, сквери, бульвари, кладовища, місця знешкодження та утилізації відходів, тощо).

Згідно з частинами першою, другою статті 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Як передбачено частиною першою статті 122 ЗК України, сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.

Надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування здійснюється на підставі рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування (частина перша статті 123 ЗК України).

Відповідно до статті 152 ЗК України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів.

Верховний Суд в постанові від 25 березня 2020 року у справі № 127/14758/18 вказав, що вимагати усунення перешкод у користуванні проїздом, зокрема шляхом визнання недійсними та скасування рішення органу місцевого самоврядування і виданих на його підставі правовстановлюючих документів на земельну ділянку, позивач (фізична особа) може у тому випадку, якщо внаслідок цього порушується його право на користування таким проїздом.

З матеріалів справи вбачається, що позивачці ОСОБА_1 на праві приватної власності належить домоволодіння з господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 , а також земельна ділянка площею 1820 кв.м. Це підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно та Державним актом на право власності на земельну ділянку серії ІФ №091190, виданим на ім`я ОСОБА_1 18 травня 2006 року (а.с. 6, 19). Зазначене нерухоме майно вона набула шляхом успадкування після смерті матері ОСОБА_7 , про що свідчить копія свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 15 червня 2004 року (а.с.7).

Також судом з`ясовано, що суміжним землекористувачем ОСОБА_1 являється відповідач ОСОБА_3 . Так, згідно Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯМ №561696 від 09 серпня 2012 року ОСОБА_3 на підставі рішення 8 сесії 6 демократичного скликання Старокутської сільської ради від 23 вересня 2011 року є власником земельної ділянки площею 0,1234 га (а.с. 17-18).

Апеляційний суд зауважує, що згідно договору купівлі-продажу, укладеного 27 березня 1992 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_3 , відповідач придбав незавершений будівництвом будинок АДРЕСА_3 , який розташований на земельній ділянці площею 0,15 га (а.с.14-15).

Разом з тим, згідно технічної документації №43 на будівництво житлового будинку по АДРЕСА_4 за рішенням Старокутської сільської Ради народних депутатів №6 від 11 червня 1982 року ОСОБА_6 було виділено для будівництва житлового будинку та господарських споруд земельну ділянку площею 0,08 га, яка межує із земельною ділянкою ОСОБА_8 , який являється батьком позивачки (а.с.11-13).

Слід зазначити, що відомостей про те, що ОСОБА_6 було виділено додатково земельну ділянку в матеріалах справи відсутні.

Колегія суддів звертає увагу на те, що у схемі до технічної документації на будівництво житлового будинку попереднього власника земельної ділянки ОСОБА_6 за 1983 рік було відображено заїзд (проїзд) загального користування шириною 3 м між земельними ділянками ОСОБА_6 та ОСОБА_8 (батька позивачки) (а.с.13).

Крім того, згідно відповіді районного архітектора Косівської райдержадміністрації від 04 липня 2017 року спірний заїзд до будинку по АДРЕСА_1 є спільним заїздом загального користування до будинку АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 (а.с. 20).

Таким чином, виділяючи ОСОБА_3 у власність земельну ділянку площею 0,1234 га, Старокутська сільська рада в порушення ст. 83 ЗК України не врахувала наявність спірного заїзду загального користування шириною 3 м, який увійшов в склад вказаної вище земельної ділянки ОСОБА_3 . Це призвело до порушення права ОСОБА_1 на користування спірним заїздом.

Зазначеного суд першої інстанції не врахував, а тому прийшов до помилкового висновку про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 .

Апеляційний суд вважає, що відмова суду першої інстанції у задоволенні позову ОСОБА_1 з підстав неналежного оформлення існуючого заїзду до належної їй земельної ділянки у Державному акті, не ґрунтується на нормах чинного земельного законодавства та суперечить наявним у справі документальним відомостям.

За таких обставин рішення суду першої інстанції не може вважатись законним і обґрунтованим, а тому не може залишатись в силі і підлягає до скасування з ухваленням нового рішення про задоволення позову ОСОБА_1 .

Керуючись ст. ст. 268, 374, 376, 381, 382, 383 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Косівського районного суду від 23 вересня 2020 року скасувати. Ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_1 до Старокутської сільської ради та ОСОБА_3 задовольнити.

Визнати незаконним рішення сесії Старокутської сільської ради Косівського району від 23 вересня 2011 року, яким затверджено технічну документацію із землеустрою на земельну ділянку, передану у власність ОСОБА_3 .

Визнати незаконним Державний акт серії ЯМ №561696, виданий 09 серпня 2012 року на ім?я ОСОБА_3 .

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повного її тексту.

Суддя-доповідач В.А. Девляшевський

Судді: І.В. Бойчук

В.Д. Фединяк

Повний текст постанови складено 05 лютого 2021 року.