Справа № 425/1376/21
Провадження № 22-ц/810/760/21
ЛУГАНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 листопада 2021 року м. Сєвєродонецьк

Луганський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Кострицького В.В.,

суддів: Назарової М.В., Лозко Ю.П.

за участю секретаря

судового засідання Сінько А.І.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2 ,

представник відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного провадження

апеляційну скаргу ОСОБА_2

на рішення Рубіжанського міського суду Луганської області від 19 липня 2021 року, ухвалене у складі судді Романовського Є.О. в м. Рубіжне

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди,-

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

Позивач звернулася до Рубіжанського міського суду Луганської області із зазначеним позовом, в обґрунтування якого зазначила, що 19.07.2017 року водій ОСОБА_2 , керуючи транспортним засобом «ВАЗ-21063», номерний знак НОМЕР_1 , наближаючись до перехрестя вулиць Героїв Чорнобиля та Богдана Хмельницького, уважним не був, заходів, що виключають виникнення та розвиток аварійної ситуації не вжив, та в умовах необмеженої видимості продовжував рух через зазначене перехрестя, де скоїв зіткнення з велосипедом «України» під керуванням ОСОБА_1 , яка рухалась по головній дорозі вул. Визволителів, травмувавши позивача, після чого зник з місця пригоди. В результаті дорожньо-транспортної пригоди позивачу були спричинені тілесні ушкодження у вигляді: закритого уламкового внутрішньо-суглобового чрезвиросткового перелому проксимального мета-епіфіза великогомілкової кістки лівої гомілки із зміщенням кісткових уламків, які відповідно до висновку судово-медичної експертизи від 05.03.2018 року № 47 відносяться до тілесних ушкоджень середнього ступеня тяжкості за ознакою тривалого розладу здоров`я. Протиправними діями відповідача позивачу були заподіяні матеріальні збитки в сумі 31 372, 74 грн. у зв`язку з придбанням лікарських засобів, а також 25 336,65 гривень у зв`язку з придбанням продуктів, що містять кальцій, а також придбанням ГСМ для транспортування в ортопедо-травматичне відділення Луганської обласної клінічної лікарні. У зв`язку з протиправними діями відповідача, позивач стала інвалідом третьої групи. Окрім того, позивач тривалий час не була в змозі обслуговувати себе і постійно потребувала стороннього догляду, внаслідок чого почувала себе калікою та була моральна пригніченою, моральні страждання привели до порушення нормальних життєвих зв`язків, що вимагають додаткових зусиль для організації свого повноцінного життя. Нервові стреси супроводжують позивача протягом всього часу з дня дорожньо-транспортної пригоди.

У зв`язку з вищевикладеним, позивач просила суд стягнути з відповідача на її користь матеріальну шкоду у сумі 56 709,39 гривень та моральну шкоду у сумі 100 000 гривень.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Рубіжанського міського суду Луганської області від 19 липня 2021 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 у рахунок відшкодування матеріальної шкоди 31 372,14 гривень та у рахунок відшкодування моральної шкоди 50 000,00 гривень, а всього 81 372 гривні 14 копійок. В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити

При винесенні оскаржуваного рішення, суд першої інстанції виходив з таких мотивів, що позивачу внаслідок дорожньо-транспортної пригоди за участю відповідача, який своїми діями порушив п. 2.3 «б» та п. 16.11 ПДР України, внаслідок чого сталося ДТП, що встановлено ухвалою Рубіжанського міського суду Луганської області від 16.04.2021 року, яка набрала законної сили 26.04.2021 року, були завдані середньої тяжкості тілесні ушкодження, та внаслідок чого позивач 01.03.2018 року отримала третю групу інвалідності, що підтверджується довідкою до акту огляду медико-соціальною експертною комісією, а тому позивач зазнала також моральної шкоди, яка полягає у фізичних та психологічних стражданнях, необхідності вжиття зусиль та витрачання часу на відновлення звичайного способу життя. З огляду на те, що "розумність" і "справедливість" є оціночними поняттями, при визначенні розміру шкоди суд врахував характер, обсяг та тривалість страждань потерпілої, а також характер тілесних ушкоджень, тривалість їх лікування, глибину її душевних страждань з цього приводу, а тому вважає що позовні вимоги в цій частині є такими, що підлягають частковому задоволенню, оскільки позивачем не було надано доказів заподіяння моральної шкоди в розмірі заявленого позову, а тому на думку суду з відповідача на користь позивача необхідно стягнути в рахунок відшкодування моральної шкоди 50 000, 00 грн. Заподіяння позивачу моральної шкоди не з вини відповідача, ані відповідачем ані його представником до суду надано не було. Доказів які б спростували наявність підстав для відшкодування позивачу спричиненої протиправними винними діями відповідача ОСОБА_2 моральної шкоди останнім не надано. Суд, розглядаючи клопотання відповідача щодо спливу строку позовної давності, а саме 3 років для можливості звернення позивача з вказаним позовом, вважає зазначити наступне. Відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Статтею 257 ЦК України передбачено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. На підставі п. 3 ч. 1 ст. 268 ЦК України позовна давність не поширюється на вимогу про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, крім випадків завдання такої шкоди внаслідок недоліків товару, що є рухомим майном, у тому числі таким, що є складовою частиною іншого рухомого чи нерухомого майна, включаючи електроенергію. З огляду на вказане, враховуючи, що позивачу було завдано шкоди внаслідок ушкодження здоров`я, суд на підставі п. 3 ч. 1 ст. 268 ЦК України, відмовляє у задоволення клопотання щодо спливу строку позовної давності.

Короткий виклад вимог апеляційної скарги

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції відповідачем ОСОБА_2 подано апеляційну скаргу, в якій останній просить рішення Старобільського районного суду Луганської області від 24 червня 2021 у справі № 431/2241/21 скасувати, та винести рішення, яким в задоволенні заяви ОСОБА_4 відмовити за необґрунтованістю.

Апеляційна скарга мотивована тим, що на теперішній час не має будь- якого рішення суду, що до винуватості скаржника в скоєнні ДТП зазначеному в позові. Тобто не встановлено, що саме скаржник скоїв ДТП 19.07.2017 року.З моменту ДТП 19.07.2017 року, сплив строк позовної давності, а саме 3 роки, що до можливості звернення позивача з цим позовом. Як зазначив скаржник, відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. На цей час позиція Верховного Суду полягає в тому, що потерпілий або страховик за договором КАСКО повинен звертатися з вимогою до страховика цивільно-правової відповідальності винної особи. До такого висновку прийшла Велика Палата Верховного Суду у Постанові №755/18006/15-ц від 04.07.2018 року. Колегія суддів відступила від правового висновку викладеного у Постанові Верховного Суду України від 23 грудня 2015 року у справі № 6-2587цс15 згідно з яким страховик, який здійснив виплату страхового відшкодування має право самостійно обирати до кого звертатися з суброгаційним позов (до страховика цивільно- правової відповідальності чи до винуватця). Так, колегія Великої Палата зазначила, що в Україні існує інститут обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників транспортних засобів, а тому, пред`явлення вимоги до безпосереднього винуватця у межах страхового ліміту суперечить меті такого інституту. На цій підставі суд дійшов висновку, що у випадку пред`явлення вимоги до винуватця, який застрахував свою цивільно-правову відповідальність суди повинні відмовляти в задоволенні таких позовних вимог. Зазначений правовий висновок у подальшому був ще раз підтриманий Великою Палатою Верховного Суду у Постанові № 760/15471/15-ц від 03.11.2018 року. З урахуванням наведеного, скаржник звертав увагу суду першої інстанції, що якщо позивач ОСОБА_1 ,стверджує що саме ОСОБА_2 скоїв 19.07.2021 року, ДТП тому їй необхідно звертатися з позовом до страховика моєї цивільно -правової відповідальності, в якого на той час скаржник був застрахований, а саме ПРАТ СК «Київський страховий Дім», ХТА 210630Е1066197, номер страхового договору АК/2231452. На думку скаржника суд першої інстанції провів не в повному обсязі провів аналіз мого відзиву, знехтував вищезазначеною позицією Верховного Суду України, та виніс рішення яке не відповідає діючому законодавству. Хоча скаржник вважає, що суд першої інстанції повинен був відмовити у задоволенні позовних вимог позивача, у зв`зку з тим, що позовні вимоги заявлені до неналежного відповідача.Також суд першої інстанції знехтував правом скаржника на захист. Судове засідання було призначене на 25.06.2021 року, на 12-00 годину, представник адвокат Брошко І.В., раніше був викликаний на розгляд справи до Попаснянського районного суду на 25.06.2021 року на 11-35 год, який знаходиться на відстані 70 км. від м.Рубіжне. На підтвердження своєї відсутності з поважних причин надав суду першої інстанції повістку Попаснянського районного суду, з відміткою про прийняття участь в справі з 11-35 до 12-15 год 25.06.2021 року( копію повістки додаю). Про це представник скаржника заздалегідь попередив суд першої інстанції. 25.06.2021 року, йому зателефонували з Рубіжанського міського суду, за для погодження наступної дати слухання, та було запропоновано дату 19 липня 2021 року. Мій представник зауважив, що на цю дату він буде знаходитись в черговій відпустці, клопотав про призначення слухання на іншу дату. Але його клопотання було проігноровано. Крім того, представник письмово звернувся до суду першої інстанції, з клопотанням про перенесення судового слухання на іншу дату ( клопотання знаходиться в матеріалах справи) у зв`язку з відпусткою. Це клопотання також судом першої інстанції проігноровано. Слухання було проведено без участі представникавідповідача, він був обмежений у праві надавати пояснення, заявляти клопотання, надавати докази, в порушенні вимог глави 6,10 ЦПК України.Крім того, скаржник наполягає, що винуватість скаржника у скоєнні ДТП не встановлена, та він вважає себе не винним. Це підтверджується, й тим, що станом на листопад 2017 року, мені згідно ухвали Рубіжанського міського суду від 02.11.2017 року, було повернуто належний мені ТЗ , всі експертизи були проведені, але у слідчого Грінько О.О. який проводив досудове розслідування не було будь-яких підстав висувати скаржнику підозру, що зазначено в ухвалі Лише через рік з незрозумілих обставин у жовті 2018 року, скаржнику було висунуто підозру. На цей факт, також не звернув уваги суд першої інстанції.

Позиція апеляційного суду

Заслухавши суддю-доповідача, представника апелянта, позивачку, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає апеляційну скаргу такою, що не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Зазначеним вимогам рішення суду першої інстанції відповідає у достатній мірі.

Відповідно до ч.1ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», українські суди при вирішенні справ застосовують Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) як джерело права.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основних свобод (далі Конвенція), встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Ратифікуючи Конвенцію, Україна взяла на себе обов`язки гарантувати кожній особі права та свободи, закріплені в Конвенції, включаючи право на справедливий судовий розгляд протягом розумного строку.

Європейський суд з прав людини в своїх рішеннях, зокрема «Юніон Аліментаріа проти Іспанії» від 07.07.1989 року, виходить з того, що у випадках коли поведінка учасників судового засідання свідчить про умисний характер їх дій, направлений на невиправдане затягування процесу чи зловживання своїм процесуальним правом, суд має реагувати на вказані випадки законними засобами, аби не було знівельовано ключовий принцип - верховенство права, в тому числі проводити судове засідання у відсутність особи, як що таке затягування може нашкодити справі чи іншим учасникам справи.

Разом з тим, керуючись практикою Європейського суду з прав людини, суд виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції в праві встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких не допустити судовий процес у безладний рух. З цього приводу прецедентним є рішення Європейського суду з прав людини у справі «Круз проти Польщі» від 19.06.2001 року. У вказаному Рішенні зазначено, що право на суд не є абсолютним, воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому, що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави.

Дотримання балансу між інтересами всіх сторін при розгляді справи покладено на суд, який, вирішуючи питання про права та обов`язки сторін, також зобов`язаний дотримуватися встановлених законодавством правил та строків розгляду справи.

За таких обставин, оскільки судові засідання були неодноразово перенесенні за клопотаннями відповідача та його представника, а представником в свою чергу не було надано належних доказів підтвердження своїх клопотань, а також враховуючи, що остання дата судового засідання яка була призначена на 19.07.2021 року була, ще 25.06.2021 року узгоджена з представником відповідача, суд з метою розгляду справи у розумні строки, відмовляє у задоволенні клопотання представника про перенесення розгляду справи та розцінює його як намагання затягнути розгляд справи з метою уникнути відповідальності відповідачем, а тому справа розглядатиметься в межах наданих до справи матеріалів та на підставі наявних у ній доказів.

Відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів.

У зв`язку із неявкою в судове засідання всіх учасників справи, відповідно до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Суд, розглянувши справу в межах заявлених вимог, оцінивши докази, які містяться в матеріалах справи, вважає позовні вимоги такими, що підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

У відповідності до ст.ст. 13, 81 ЦПК України, суд розглядає справу не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін чи інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і докази подаються сторонами і іншими особами, які беруть участь у справі.

Відповідно п. 10 ч. 1 ст. 56 КПК України потерпілий має право на відшкодування завданої кримінальним правопорушенням шкоди в порядку, передбаченому законом.

Відповідно ч. 7 ст. 128 КПК України особа, яка не пред`явила цивільного позову в кримінальному процесі, а також особа, цивільний позов якої залишено без розгляду, має право пред`явити його в порядку цивільного судочинства.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується паспортом громадянки України (а.с.3).

ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується відомостями Рубіжанської міської ради Луганської області від 26.05.2021 року № 023-122/3160 та паспортом громадянина України з довідкою про реєстрацію місця проживання особи, виданою 08.12.2020 року Центром надання адміністративних послуг Рубіжанської міської ради Луганської області (а.с.140, 154-155).

З епікризу № 5410, виданого завідувачем відділення ОСОБА_5 , вбачається, що ОСОБА_1 знаходилась на стаціонарному лікуванні в травматологічному відділенні Рубіжанської лікарні із закритим осколковим внутрішньосуглобовим черезвиростковим переломом проксимального метаепіфіза великогомілкової кістки і переломом верхньої третини малогомілкової кістки лівої гомілки зі зміщенням уламків, вказана травна була завдана 19.07.2017 року при обставинах збиття ОСОБА_1 автомобільним транспортом (а.с.5).

Після операції МОС від 01.08.2017 року ОСОБА_1 має виражене порушення функції лівої нижньої кінцівки, внаслідок травми, яка була отримана 19.07.2017 року при ДТП, при надходженні мала стан середньої тяжкості, скарги на біль, набряк лівого колінного суглобу, неможливість стати на ліву ногу, внаслідок чого 26.07.2017 року було виконано операцію, а саме проведення шпиці Ілізарова через ліву п`яткову кістку, що підтверджується з виписки зі стаціонару історії хвороби № 270 (а.с.6).

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , має третю групу інвалідності з 26.02.2018 року, має протипокази у великій нагрузці на нижні кінцевості, що підтверджується первинним оглядом інваліда, довідкою до акта огляду медико-соціальної експертної комісії від 01.03.2018 року серії 12 ААА (а.с.13).

З наданих позивачем товарних чеків на закупівлю ліків, вбачається, що в період з 19.07.2017 року позивачем було понесено 31 372,14 гривень на закупівлю лікарських засобів для лікування (а.с.14-42).

Висновком експерта Луганського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру від 11.09.2018 № 19/113/10-1/125е встановлено, що з технічної точки зору, дії водія автомобіля «ВАЗ-21063», номерний знак НОМЕР_1 не відповідали технічним вимогам п. 16.11 ПДР та знаходилися в причинному зв`язку із створенням аварійної ситуації та настанням події даної ДТП, з технічної точки зору в діях велосипедиста ОСОБА_1 невідповідностей технічним вимогам ПДР України, які б знаходилися в причинному зв`язку з ДТП не встановлено (а.с.115-118).

Ухвалою Рубіжанського міського суду Луганської області від 16.04.2021 року, яка набрала законної сили 26.04.2021 року, ОСОБА_2 звільнено від кримінальної відповідальності за ч. 1 ст. 286 КК України на підставі ст. 49 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності, та встановлено, що 19.07.2017 року приблизно о 07-20 год. водій ОСОБА_2 грубо порушив п. 2.3 «б», 16.11 ПДР України, так керуючи транспортним засобом на перехресті нерівнозначних доріг не надав переваги та скоїв зіткнення з велосипедом «Україна» під керуванням ОСОБА_1 , в результаті ДТП ОСОБА_1 були спричинені тілесні ушкодження у вигляді закритого уламкового внутрішньо-суглобового чрезвиросткового перелому проксимального мета епіфіза великогомілкової кістки лівої гомілки із зміщенням кісткових уламків. (а.с.134-135) Вказані відомості також підтверджуються іншими матеріалами справи, а саме: протоколом огляду місця дорожньо-транспортної пригоди; схемою до протоколу огляду від 19.07.2017 року; протоколом огляду від 19.07.2017 року; протоколом огляду документів; протоколами огляду від 20.07.2017 року, висновком експерта від 10.08.2017 року № 19/113//9-1/166е; висновком експерта від 16.08.2017 року № 19/113/9-1/167 е; протоколом тимчасового доступу до речей і документів від 26.10.2017 року; висновком експерта від 01.11.2017 року № 19/113/9-1/256е; висновком експерта № 47; протоколами пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 25.10.2017 року, від 27.09.2018 року; протоколами проведення слідчого експерименту від 13.06.2018 року, від 29.08.2018 року; висновком експерта від 11.09.2018 року № 19/113/10-1/125е; протоколами допиту свідків від 22.07.2017 року, від 20.07.2017 року, від 01.08.2017 року, від 15.08.2017 року, від 07.08.2017 року, обвинувальним актом у кримінальному провадженні відносно ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , внесеному до ЄРДР за

№ 0000856 від 19.07.2017 року (а.с. 62-135).

Відповідно ч. 6 ст. 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Отже, вина відповідача у заподіянні шкоди позивачу встановлена ухвалою Рубіжанського міського суду Луганської області від 16.04.2021 року, яка набрала законної сили 26.04.2021 року та відповідно до ч. 6 ст. 82 ЦПК України доказуванню не підлягає.

Законодавець у ч. 1 ст. 16 ЦК України встановив, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а в ч.2 цієї статті визначив способи здійснення захисту цивільних справ та інтересів судом.

Частиною 2 ст. 16 ЦК України встановлено способи захисту цивільних прав та інтересів. До них належить, зокрема, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди (п.8, 9).

Так, відповідно до ч. 1 ст. 1195 ЦК України фізична або юридична особа, яка завдала шкоди каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я фізичній особі, зобов`язана відшкодувати потерпілому заробіток (дохід), втрачений ним внаслідок втрати чи зменшення професійної або загальної працездатності, а також відшкодувати додаткові витрати, викликані необхідністю посиленого харчування, санаторно-курортного лікування, придбання ліків, протезування, стороннього догляду тощо.

Статтею 1187 ЦК України передбачено, що джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Постановою Пленуму ВССУ від 01.03.2013 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» роз`яснено (п. 6), що особою, яка зобов`язана відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, є фізична або юридична особа, що на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди, позички тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Згідно ч.ч. 1,2 ст.22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду визначені в ч.1 ст.1166 ЦК України, де вказано, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Як встановлено судом під час розгляду справи, шкода, яку просить позивач відшкодувати, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, а тому підлягає відшкодуванню за правилами ст.ст.1187,1188 ЦК України.

Вимогами ст. 1188 ЦК України передбачено, що шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме:

1) шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою;

2) за наявності вини лише особи, якій завдано шкоди, вона їй не відшкодовується;

3) за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення.

Позивач звертаючись до суду з вказаним позовом та обґрунтовуючи розмір майнових збитків, зазначає, що у зв`язку з протиправними діями відповідача ОСОБА_2 їй були завдані матеріальні збитки у розмірі 31 372,74 грн. на придбання лікарських засобів для лікування та 25 336,65 грн. на придбання продуктів, що містять кальцій: кисломолочні продукти, яйця, м`ясо, м`ясні морепродукти, які були придбані під час лікування, а також придбанням ГСМ для транспортувань в ортопедо-травматичне відділення Луганської обласної клінічної лікарні для оперативного лікування.

На підтвердження вказаних даних, позивач до позовної заяви надає копії товарних чеків та квитанцій. Так, суд враховуючи вищевикладене, дослідивши надані докази, знайшов підтвердження вказаних відомостей лише частково, а саме в частині завданих матеріальних збитків позивачу в розмірі 31 372,14 грн., які були витрачені на закупівлю лікарських засобів, необхідних для лікування внаслідок отриманих середньої тяжкості тілесних ушкоджень, отриманих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди. В іншій частині вимоги позивача, а саме щодо закупівлі позивачем придбання продуктів, а також пального, вважає доцільним відмовити, оскільки надані квитанції не є належними та достовірними доказами нанесення матеріальної шкоди позивачу в розумінні статей 77, 79 ЦПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Як передбачено п. 1, 2 ч. 2, ч. 3, ч. 4 ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає:

1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я;

2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів .

Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб.

Відповідно до ч. 1 ст. 1177 ЦК України шкода, завдана фізичній особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення, відшкодовується відповідно до закону.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

Відповідно до ч. 1 ст. 1168 ЦК України моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів.

Щодо визначення розміру відшкодування моральної шкоди суд враховує вимоги

ч. 3ст. 23 ЦК України.

Так, відповідно до наведеної вище норми, розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення.

В пункті 3 постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995 Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди роз`яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Відповідно до норм цивільного процесуального законодавства та роз`яснень, що містяться в п. 5 Постанови, при вирішенні спорів про відшкодування моральної шкоди в судовому засіданні має бути з`ясовано, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань, втрат немайнового характеру, за яких обставин вони заподіянні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить.

Таким чином, суд дослідивши надані належні та допустимі докази, знайшов підтвердження в тому, що позивачу внаслідок дорожньо-транспортної пригоди за участю відповідача, який своїми діями порушив п. 2.3 «б» та п. 16.11 ПДР України, внаслідок чого сталося ДТП, що встановлено ухвалою Рубіжанського міського суду Луганської області від 16.04.2021 року, яка набрала законної сили 26.04.2021 року, були завдані середньої тяжкості тілесні ушкодження, та внаслідок чого позивач 01.03.2018 року отримала третю групу інвалідності, що підтверджується довідкою до акту огляду медико-соціальною експертною комісією, а тому позивач зазнала також моральної шкоди, яка полягає у фізичних та психологічних стражданнях, необхідності вжиття зусиль та витрачання часу на відновлення звичайного способу життя.

З огляду на те, що "розумність" і "справедливість" є оціночними поняттями, при визначенні розміру шкоди суд врахував характер, обсяг та тривалість страждань потерпілої, а також характер тілесних ушкоджень, тривалість їх лікування, глибину її душевних страждань з цього приводу, а тому вважає що позовні вимоги в цій частині є такими, що підлягають частковому задоволенню, оскільки позивачем не було надано доказів заподіяння моральної шкоди в розмірі заявленого позову, а тому на думку суду з відповідача на користь позивача необхідно стягнути в рахунок відшкодування моральної шкоди 50 000, 00 грн. Заподіяння позивачу моральної шкоди не з вини відповідача, ані відповідачем ані його представником до суду надано не було. Доказів які б спростували наявність підстав для відшкодування позивачу спричиненої протиправними винними діями відповідача ОСОБА_2 моральної шкоди останнім не надано.

Вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» зазначають, що суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент.

Доводи апелянта , що до відсутності винуватості скаржника в скоєнні ДТП зазначеному в позові. Тобто не встановлено що саме скаржник скоїв ДТП 19.07.2017 року.З моменту ДТП 19.07.2017 року, сплив строк позовної давності, а саме 3 роки, що до можливості звернення позивача з цим позовом. Зазначені доводи не є слушними виходячи з наступних встановлених обставин та положень закону. Суд, розглядаючи клопотання відповідача щодо спливу строку позовної давності, а саме 3 років для можливості звернення позивача з вказаним позовом, послався на ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Статтею 257 ЦК України передбачено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. На підставі п. 3 ч. 1 ст. 268 ЦК України позовна давність не поширюється на вимогу про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, крім випадків завдання такої шкоди внаслідок недоліків товару, що є рухомим майном, у тому числі таким, що є складовою частиною іншого рухомого чи нерухомого майна, включаючи електроенергію. Крім того, ухвалою Рубіжанського міського суду Луганської області від 16.04.2021 року, яка набрала законної сили 26.04.2021 року, ОСОБА_2 звільнено від кримінальної відповідальності за ч. 1 ст. 286 КК України на підставі ст. 49 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності, та встановлено, що 19.07.2017 року приблизно о 07-20 год. водій ОСОБА_2 грубо порушив п. 2.3 «б», 16.11 ПДР України, так керуючи транспортним засобом на перехресті нерівнозначних доріг не надав переваги та скоїв зіткнення з велосипедом «Україна» під керуванням ОСОБА_1 , в результаті ДТП ОСОБА_1 були спричинені тілесні ушкодження у вигляді закритого уламкового внутрішньо-суглобового чрезвиросткового перелому проксимального мета епіфіза великогомілкової кістки лівої гомілки із зміщенням кісткових уламків. (а.с.134-135). Ухвала є чинною.

Посилання апелянта на Постанову Верховного Суду України від 23 грудня 2015 року у справі № 6-2587цс15 згідно з яким страховик, який здійснив виплату страхового відшкодування має право самостійно обирати до кого звертатися з суброгаційним позов (до страховика цивільно- правової відповідальності чи до винуватця). Не має відношення до матеріалів справи та реалізації прав позивача закріплених принципом диспозитивності.

Доводи апеллянта про те, що суд першої інстанції знехтував правом скаржника на захист, не відповідають матеріалам справи. Так як в справі наявні числені клопотання представника відповідача про відкладення розгляду справи( а.с.149,150,165,171), судова колегія погоджується з відмовою суду першої інстанції в задоволенні клопотання та мотивами суду (а.с.175 з.в.).

За таких обставин, апеляційний суд вважає, що скаржником за доводами апеляційної скарги, не доведено наявності підстав для висновку про порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що є підставою для скасування рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду першої ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права і підстави для скасування рішення за доводами, викладеними у апеляційній скарзі, відсутні.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 390 ЦПК України, Луганський апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Рубіжанського міського суду Луганської області від 19 липня 2021 залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 30 листопада 2021 року.

Головуючий

Судді