Справа № 140/2430/18
Провадження № 22-ц/801/2139/2021
Головуючий у суді 1-ї інстанції Науменко С. М.
Доповідач:Копаничук С. Г.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 листопада 2021 рокуСправа № 140/2430/18м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

Головуючого : Копаничук С.Г.

Суддів: Медвецького С.К., Оніщука В.В.,

за участю секретаря Очеретної М.Ю.,

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 ;

відповідачі: ОСОБА_2 ;

третя особа без самостійних вимог: Немирівська міська рада;

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Немирівського районного суду Вінницької області від 26 липня 2021 року, повний текст якого складений 30.07.2021 року, постановленого у приміщенні того ж суду під головуванням судді Науменко С.М. у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 за участю третьої особи без самостійних вимог Немирівської міської ради про визнання недійсним державного акту на право власності на землю та скасування запису про реєстрацію державного акту,-

в с т а н о в и в:

У вересні 2018 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3 за участю третьої особи без самостійних вимог Немирівської міської ради про визнання недійсним державного акту на право власності на землю та скасування запису про реєстрацію державного акту. Зазначила , що відповідно до свідоцтва на забудову садиби в сільських населених пунктах Української РСР, виданого на підставі рішення загальних зборів уповноважених колгоспу «Україна» с. Кірово про виділення земельної ділянки , їй та її матері ОСОБА_4 було виділено для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд ділянка площею 0,15 га по АДРЕСА_1 , яка була відведена в натурі згідно акту про відвід від 20.08.1975 року .Забудова ділянки була дозволена рішенням виконкому Немирівської районної ради депутатів трудящих від 12.08.1975 року.

Рішенням 26 сесії 5 скликання Немирівської міської ради від 25.11.2009 року ,яким було уточнено рішення 12 сесії 21 скликання Кіровської сільської ради народних депутатів Немирівського району від 31.03.1994 року їй було передано безкоштовно в приватну власність, земельну ділянку, площею 0,0750 га. по АДРЕСА_1 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд.

На підставі виданого Немирівською міською радою державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЛ №728948 від 04.10.2011 , ОСОБА_3 , що проживає по АДРЕСА_1 є власником земельної ділянки по АДРЕСА_1 , площею 0,0979 га, кадастровий номер :01:008:0265

Зазначила , що вказані земельні ділянки є суміжними і на земельній ділянці відповідача розташований проїзд до земельної ділянки позивача , що створює їй суттєві перешкоди у користуванні ділянкою. ОСОБА_3 приватизувала земельну ділянку більшою площею 0,0979 га ,ніж їй виділялось в користування - 0,07 га, в той час як позивачу виділялась земельна ділянка по АДРЕСА_2 , площею 0,075 га, при фактичному користуванні ділянкою, площею 0,0533 га Посилаючись на те, що відповідач фактично збільшила площу своєї земельної ділянки за рахунок її ділянки , просила визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку відповідача , площею 0,0979 га по АДРЕСА_2 та скасувати запис про реєстрацію цього акту в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею.

Ухвалою Немирівського районного суду Вінницької області від 03.07.2020 року клопотання представника ОСОБА_1 адвоката Шеремет Г.А. про призначення у справі судової земельно-технічної експертизи залишено без розгляду.

Рішенням Немирівського районного суду Вінницької області від 26.05.2021 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення норм матеріального і процесуального права, неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, просила рішення суду скасувати а у справі ухвалити нове рішення про задоволення її позовних вимог. Вказала, що висновок суду про пропуск нею строку позовної давності і відмову з цієї підстави у позові є невірним, оскільки про порушення своїх прав вона дізналась у жовтні 2015 року при отриманні висновку земельної комісії Немирівської міської ради , а не в лютому 2011 року, коли підписувала акт погодження меж. Крім того, суд не надав правову оцінку технічній документації із землеустрою і безпідставно відмовив у задоволенні клопотання про призначення судової земельно-технічної експертизи.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_3 просить у задоволенні апеляційної скарги відмовити та залишити рішення суду першої інстанції без змін, оскільки вважає оскаржуване рішення законним та обґрунтованим , а доводи апеляційної скарги безпідставними.

Відповідно до ч. 1, 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно із ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам рішення суду не відповідає.

Відмовляючи у задоволенні позову суд виходив з того, що позивач пропустила строки позовної давності звернення до суду, встановлені ЦК України. Оскільки про отримання відповідачем спірного державного акту на земельну ділянку площею 0,0979 га позивач дізналась ще у лютому 2011 року, поставивши свій підпис на акті погодження меж земельної ділянки, а з позовною заявою до суду вона звернулась лише 21.09.2018 року, тобто з пропуском встановленого законом трирічного строку позовної давності.

Однак, з такими висновками колегія суддів погодитися не може, так як суд неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, внаслідок чого хоча й дійшов вірного висновку про відмову у задоволенні позову, проте з неправильних підстав, а тому доводи апеляційної скарги лише частково заслуговують на увагу, а інші доводи підлягають відхиленню,виходячи з наступного.

Згідно з ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до вимог ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Відповідно до ч.1,3 ст.175 ЦПК України у позовній заяві позивач викладає свої вимоги щодо предмета спору та їх обґрунтування. Позовна заява повинна містити, зокрема, виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини ,тобто підстави позову.

З роз`яснень п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення», правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів. Суд повинен встановити чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цієї особи, а якщо були то, то вказати, чи залучений у справі відповідач відповідальний за це. Встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Відмовляючи у задоволенні позову з підстав пропуску строку позовної давності, суд має встановити обґрунтованість чи безпідставність позовних вимог, належним чином мотивувати свої висновки. Так, у випадку обґрунтованості позовних вимог суд може відмовити у їх задоволенні у зв`язку з пропуском строку позовної давності. У випадку недоведеності позову суд відмовляє у його задоволенні саме з цих підстав, а не застосовує наслідки пропуску позовної давності.

Велика Палата Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у постанові в справі № 372/1036/15-ц (провадження 14-252цс18) зазначила ,що виходячи з вимог статті 261 ЦК України, позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла, і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропущення, наведених позивачем. За таких обставин, застосування наслідків спливу строку позовної давності можливе за умови наявності порушеного права позивача, тобто обґрунтованості позовних вимог.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Постановляючи рішення у даній справі суд дані висновки щодо застосування норм права не врахував і не встановив обґрунтованість чи безпідставність вимог ОСОБА_1 , належним чином не мотивував свої висновки та безпідставно відмовив у задоволенні позову з підстав пропуску строку позовної давності.

Відповідно до ч. 1, 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Таким чином ,вказані обставини підлдягають встановленню судом апеляційної інстанції.

Судом встановлено, що рішенням виконавчого комітету Немирівської районної ради депутатів трудящих від 28.03.1975 року було погоджено рішення загальних зборів уповноважених колгоспу «Україна» від 30.01.1975 року про виділення земельної ділянки по АДРЕСА_1 ОСОБА_1 та ОСОБА_4 для будівництва індивідуального житлового будинку. Вирішено просити виконавчий комітет Немирівської районної ради депутатів трудящих надати дозвіл ОСОБА_1 та ОСОБА_4 на будівництво індивідуального житлового будинку по АДРЕСА_1 .

На підставі рішення виконкому від 28.03.1975 року ОСОБА_4 і ОСОБА_1 згідно акту від 20.08.1975 року було здійснено відвід земельної ділянки по АДРЕСА_1 . (1500 кв.м.) в натурі ,а 16.09.1975 року було надано дозвіл на проведення будівельних робіт на вказаній ділянці (а.с.12-13)

Зі свідоцтва про забудову вбачається, що рішенням виконкому Немирівської районної ради депутатів трудящих від 12.08.1975 року забудовникам ОСОБА_4 і ОСОБА_1 по АДРЕСА_1 дозволялась забудова на земельній ділянці , площею 0,15 га(0,075 га і 0,075 га) ,виділеній з присадибного фонду на підставі рішення загальних зборів колгоспників колгоспу «Україна» с. Кірово.

В той же час ,рішенням виконкому Немирівської селищної ради трудящих від 30.05.1975 року відповідачу ОСОБА_5 було виділено земельну ділянку по АДРЕСА_1 , площею 0,07 га та згідно акту від 30.06.1975 року ,здійснено відвід вказаної земельної ділянки в натурі.

Згідно свідоцтва про право особистої власності на домоволодіння від 16.05.1989 року, виданого виконкомом Немирівської міської ради, ОСОБА_3 є власником житлового будинку по АДРЕСА_2 .

Рішенням 12 сесії 21 скликання Кіровської сільської ради від 31.03.1994 року було затверджено рішення виконкому Кіровської сільської ради від 14.03.1994 року про передачу безоплатно у приватну власність ОСОБА_1 0,075 га земельної ділянки (а.с.9)

З адресної книги домоволодінь м. Немирова, виготовленої Тульчинським МБТІ в 1998 р. вбачається, що поштові адреси домоволодінь по АДРЕСА_2 слідуючі : № 143 - ОСОБА_1 , № 145 - ОСОБА_3 , № 147 - ОСОБА_4 .

Рішенням 25 сесії 5 скликання Немирівської міської ради від 22.10.2009 року ОСОБА_3 було надано дозвіл на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо складання та видачі державного акту на право власності на земельну ділянку для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд ,площею 0,075 га по АДРЕСА_2 .(а.с.101)

Рішенням 26 сесії 5 скликання Немирівської міської ради Вінницької області від 25.11.2009 року уточнено рішення Кіровської сільської ради Немирівського району Вінницької області від 31.03.1994 року та передано безкоштовно у приватну власність ОСОБА_1 земельну ділянку, площею 0,075 га по АДРЕСА_2 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд. (а.с.10)

Акт встановлення та погодження меж земельної ділянки від 23.02.2011 року ,складений до технічної документації із землеустрою ОСОБА_3 , посвідчує ,що межі земельної ділянки по АДРЕСА_1 ,площею 0,1 га ,наданої ОСОБА_3 для будівництва і обслуговування жилого будинку закріплені межовими знаками в кількості 19 шт. і містить погодження її меж з суміжними землевласниками (користувачами) та їх підписи про відсутність претензій щодо погодження меж ,в тому числі , ОСОБА_1 , яка двічі своїми підписами засвідчила про відсутність претензій до ОСОБА_3 щодо меж її земельної ділянки. (а.с.36)

Технічним завданням від 04.03.2011 року ,замовником якого виступала ОСОБА_3 , було передбачено розробку технічної документації із землеустрою на земельну ділянку по АДРЕСА_2 ,площею 0,0979 га.

Рішенням 4 сесії 6 скликання Немирівської міської ради Вінницької області №152 від 29.06.2011 року було вирішено затвердити технічну документацію із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності ОСОБА_3 на земельну ділянку по АДРЕСА_2 , площею 0,0979 га та видати на неї державний акт на право власності.(а.с.16-18)

04.10.2011 року ОСОБА_3 ,що проживає по АДРЕСА_1 , видано державний акт серії ЯЛ №728948 про право власності на земельну ділянку з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку ,господарських будівель і споруд , площею 0,0979 га, кадастровий номер :01:008:0265 ,розташовану по АДРЕСА_2 , зареєстрований у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею за №00743.(а.с.19)

Відповідно до ст. 12 ЗК України та ст. 26 ЗУ «Про місцеве самоврядування в Україні» (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб. Питання регулювання земельних відносин вирішується виключно на пленарному засіданні сільської, селищної, міської ради.

Згідно із змістом ст. 116 ЗК України громадяни набувають права власності на земельні ділянки із земель комунальної власності за рішенням органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом. або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі ,зокрема, приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян; одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Згідно ч.1 ст. 126 ЗК України (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом.

Згідно із ч.3 статті 152 ЗК України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів.

У разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним (стаття 155 ЗК України).

За положеннями глави 16 ЦК України правочин може бути визнано недійсним з підстав визначених законом. У випадку визнання недійсним правочину може бути визнано недійсними і правовстановлюючий документ, який посвідчує право власності на майно.

Як роз`яснював Пленум Верховного Суду України в абзаці другому пункту 2 постанови від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», виходячи з положень статей 8, 124 Конституції України, статей 26, 30, 87-90, 97, 100, 102, 118, 123, 128, 143-146, 149, 151, 153-158, 161, 210, 212 ЗК України, глав 27, 33, 34 ЦК України, статті 15 ЦПК України, судам підвідомчі (підсудні) справи за заявами, зокрема, з приводу володіння, користування, розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян чи юридичних осіб, і визнання недійсними державних актів про право власності та право постійного користування земельними ділянками; про визнання недійсними угод купівлі-продажу, дарування, застави, обміну, ренти земельних ділянок, договорів довічного утримання, за якими набувачеві передаються у власність земельні ділянки, укладених із порушенням встановленого законом порядку. Отже, державні акти на право власності на земельні ділянки (на час виникнення спірних відносин) визнавалися документами, що посвідчують право власності й видавалися на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень або цивільно-правових угод. У спорах, пов`язаних із правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватись як зазначені рішення, угоди на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки. Визнання недійсними тільки державних актів на право власності може мати місце уразі їх видання з порушенням вимог закону, усупереч рішень чи угод. У цьому разі таке визнання є належним та самостійним способом поновлення порушених прав у судовому порядку.

Як зазначалось у правовій позиції ,висловленій Верховним Судом України у постанові від 04.06.2014 року по справі №6-46 цс 14, відповідно до ст.126,152,155 ЗК України (чинних на час виникнення спірних відносин) державні акти на право власності на земельні ділянки є документами, що посвідчують право власності й видавалися на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень або цивільно-правових угод. У спорах, пов`язаних із правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватися як зазначені рішення, угоди на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки. Визнання недійсними тільки державних актів на право власності може мати місце у разі їх видання з порушенням вимог закону, усупереч рішень чи угод. У цьому разі таке визнання є належним та самостійним способом поновлення порушених прав у судовому порядку.

В той же час ,з матеріалів справи вбачається, що оскаржуваний державний акт був виданий не усупереч ,а на підставі рішення 4 сесії 6 скликання Немирівської міської ради від 29.06.2011 року про затвердження технічної документації із землеустрою щодо передачі у власність ОСОБА_3 земельної ділянки, площею 0,0979 га по АДРЕСА_2 , вимог щодо визнання якого в цій частині протиправним ,зокрема, з підстав порушення вимог закону чи порушення ним її прав , позивач не заявляла.

Частиною 1 ст. 21 ЦК України передбачено, що суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що в разі звернення з вимогами про визнання незаконним та скасування, зокрема, правового акту індивідуальної дії, виданого органом державної влади або органом місцевого самоврядування, встановленню та доведенню підлягають як обставини, що оскаржуваний акт суперечить актам цивільного законодавства (не відповідає законові), так і обставини, що цей акт порушує цивільні права або інтереси особи, яка звернулась із відповідними позовними вимогами, а метою захисту порушеного або оспорюваного права є відповідні наслідки у вигляді відновлення порушеного права або охоронюваного інтересу саме особи, яка звернулась за їх захистом.

До таких правових висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 23.10.2018 у справі № 903/857/18, від 20.08.2019 у справі № 911/714/18 року .При цьому підставами для визнання недійсним (незаконним) акта (рішення) є невідповідність його вимогам законодавства та/або визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт, і водночас порушення у зв`язку з прийняттям відповідного акту прав та охоронюваних законом інтересів позивача у справі.

Аналогічний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 05.12.2019 у справі № 914/73/18, від 14.01.2020 у справі № 910/21404/17.

Таким чином, оскільки вимог про визнання протиправним рішення органу місцевого самоврядування , на підставі якого ОСОБА_3 був виданий оскаржуваний державний акт , позивач не заявляла , вона повинна довести , що цей акт був виданий всупереч прийнятим рішенням або визначеній компетенції органу, який його видав і те ,що він порушує саме її права та охоронювані законом інтереси , які підлягають захисту шляхом відновлення порушеного права.

Колегія суддів вважає, що ОСОБА_1 вказані обставини не довела , так як оскаржуваний нею державний акт відповідача відповідає прийнятому органом місцевого самоврядування рішенню по затвердженню технічної документації і компетенції органу, який його видав - відділ Держкомзему у Немирівському районі.

Також нею належними і допустимими доказами не доведено, що державний акт порушує саме її права та охоронювані законом інтереси, які підлягають захисту шляхом визнання державного акту недійсним.

Зі змісту ст. ст. 22,23 ЗК України 1990 року (чинного на час ухвалення рішення про передачу позивачу ділянки у власність) право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документу, що посвідчує це право, яким є державний акт ,що видається і реєструється сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів.

Такі ж положення щодо посвідчення права власності чи права постійного користування земельними ділянками передбачає ч.ч.1,3 ст.126 ЗК України (в редакції, чинній на час уточнення рішення про передачу позивачці земельної ділянки у власність 25.11.2009 року )

Разом із тим, позивач не надала суду доказів встановлення їй землевпорядними організаціями меж наданої їй рішенням Кіровської сільської ради від 31.03.1994 року та уточненим рішенням 26 сесії 5 скликання Немирівської міської ради від 25.11.2009 року земельної ділянки ,площею 0,0750 га по АДРЕСА_2 у користування та власність в натурі (на місцевості) і державного акту , що посвідчує це право .Тобто, позивач не підтвердила конфігурацію та межі наданої їй земельної ділянки достовірними і достатніми доказами ,а тому відсутні підстави для висновку про те, що оскаржуваний державний акт відповідача порушує її права.

В той же час , ОСОБА_3 , після рішення місцевої ради від 22.10.2009 про надання їй дозволу на виготовлення технічної документації із землеустрою, відповідно до вимог ст.ст.116,118,121,125,186 ЗК України , статей 20,22,25,56 ЗУ «Про землеустрій» та Інструкції про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками, затвердженої Наказом Державного агентства України із земельних ресурсів від 18.05.2010 року №376 , для посвідчення її права на земельну ділянку виготовила технічну документацію із землеустрою, що включає погодження меж земельної ділянки із суміжними власниками та землекористувачами як складову кадастрової зйомки та комплексу робіт, виконуваних для визначення та відновлення меж земельних ділянок.

Як вбачається з акту встановлення та погодження меж від 23.02.2011 року, межі наданої ОСОБА_3 земельної ділянки по АДРЕСА_2 , площею 0,1 га, були закріплені межовими знаками в кількості 19 шт. і погоджені з суміжними землевласниками , які претензій до існуючих меж не заявляли , в тому числі ОСОБА_1 ,що підтверджується підписом останньої.

В судовому засіданні позивач вказане не спростовувала.

З врахуванням вищенаведеного колегія суддів вважає, що позивач не довела тих обставин ,що оскаржуваний нею державний акт на право власності ОСОБА_3 виданий всупереч прийнятому місцевою радою рішенню про затвердження технічної документації , яке позивачем не оспорюється, або поза компетенцією органу , який його видав та порушує права позивача на землю.

Оскільки наведені позивачем підстави для визнання державного акту відповідача недійсним , скасування запису про його реєстрацію ,а також порушення ним її прав не доведені ,в задоволенні позов них вимог необхідно відмовити за необґрунтованістю.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно зі статтею 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Оскільки суд постановив рішення неповно з`ясувавши обставини справи , порушив норми матеріального і процесуального права та допустив невідповідність висновку суду про відмову у позові за пропуском строку звернення до суду дійсним обставинам справи ,апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням апеляційним судом нового рішення про відмову у задоволенні позову в зв`язку з необгрунтованістю.

Керуючись ст. 374, 376, 382 ЦПК України,

Постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Немирівського районного суду Вінницької області від 26 липня 2021 року скасувати.

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 за участю третьої особи без самостійних вимог Немирівської міської ради про визнання недійсним державного акту на право власності на землю та скасування запису про реєстрацію державного акту,- відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий С.Г. Копаничук

Судді: С.К. Медвецький

В.В. Оніщук