Постанова

Іменем України

02 лютого 2021 року

м. Київ

провадження №22-ц/824/1827/2021

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Мазурик О.Ф. (суддя-доповідач),

суддів: Кравець В.А., Махлай Л.Д.,

за участю секретаря Ратушного А.В.,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну ОСОБА_1

на рішення Макарівського районного суду Київської області

від 20 жовтня 2020 року

в складі судді Мазки Н.Б.

у цивільній справі №370/666/20 Макарівського районного суду Київської області

за позовом ОСОБА_2

до ОСОБА_1 ,

про стягнення кошів за договором позики,

В С Т А Н О В И В:

У березні 2020 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом, в якому посилаючись на те, що ОСОБА_1 не виконує взятих на себе зобов'язань за договором позики, просив стягнути з останнього борг в сумі 63 800,00 грн, 3% річних в сумі 5 469,00 грн та інфляційній втрати в сумі 15 180,46 грн.

Рішенням Макарівського районного суду Київської області від 20 жовтня 2020 року позов задоволено у повному обсязі та вирішено питання про судові витрати.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, відповідач, діючи через свого представника ОСОБА_3 , звернувся до суду з апеляційною скаргою, посилаючись на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, без повного з`ясування обставин, що мають значення для справи.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначив, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини, а саме що позивачем не доведено факту передання грошей, оскільки розписка містить лише інформацію про умови повернення відповідачем коштів та не містить інформації про отримання таких коштів.

Зазначив, що судом не враховано, що з приводу встановлення обставин передання коштів за розпискою Верховним Судом в постанові від 04.03.2020 у справі №632/2209/16 висловлено правову позицію.

Також, як на підставу скасування рішення суду посилався на те, що він не був належним чином повідомлений про розгляд справи, зокрема не отримував ухвали про відкриття провадження та копію позовної заяви, у зв'язку з чим був позбавлений права подати відзив на позовну заяву. На думку скаржника, наявні в матеріалах справи зворотні поштові повідомлення про нібито отримання ним повісток не є належним доказом, оскільки в цей день він не знаходився за місцем свого проживання.

За вказаних обставин просив скасувати рішення Макарівського районного суду Київської області від 20 жовтня 2020 року та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Крім того, просив витребувати у позивача оригінал розписки від 15.03.2017.

Заперечуючи проти апеляційної скарги, позивач подав відзив, в якому посилаючись на те, що доводи апеляційної скарги є безпідставними, просив скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін, як законне та обґрунтоване.

Щодо клопотання відповідача про надання оригіналу розписки зазначив, що даний письмовий доказ буде надано в судовому засіданні для огляду колегії суддів.

Представник відповідача - ОСОБА_3 в судовому засіданні апеляційну скаргу підтримав з підстав, викладених в ній, та просив задовольнити.

Позивач та його представник ОСОБА_4 в судовому засіданні проти задоволення апеляційної скарги заперечували, просили залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з`явилися в судове засідання, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, що заявлялися у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з наявності правових підстав для стягнення коштів.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції та вважає його правильними, з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що між сторонами існує спір щодо позикових відносин.

Позикові відносини регулюються положеннями глави 71 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України)

Поняття договору позики визначено статтею 1046 ЦК України, згідно з якою за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

За своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, одностороннім, строковим або безстроковим.

Договір є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (стаття 1046 ЦК України).

Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій статті 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акту цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

За змістом статті 205 ЦК України сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для кого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

Згідно із ч. 1 ст. 206 ЦК України усно можуть вчинятись правочини, які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення, за винятком правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, а також правочинів, для яких недодержання письмової форми має наслідком їх недійсність.

За приписами статті 208 ЦК України у письмовій формі належить вчиняти, зокрема, правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першої статті 206 цього Кодексу; інші правочини, щодо яких законом встановлена письмова форма.

Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.

Досліджуючи договори позики чи боргові розписки, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору незалежно від найменування документа, і зважаючи на встановлені результати, робити відповідні правові висновки.

Судом встановлено, що відповідно до укладеної між сторонами розписки від 15 березня 2017 року, копія якої наявна в матеріалах справи, ОСОБА_1 зобов'язався повернути ОСОБА_2 73 800,00 грн до 01 травня 2017 року. Зокрема, в розписці зазначено, що ОСОБА_1 громадянин України, паспорт НОМЕР_1 , який виданий Шевченківським РУГУМВС в м. Києві, зобов`язався повернути ОСОБА_2 , паспорт НОМЕР_2 , грошові кошти в розмірі 73800,00 гривень до 01.05.2017 року. Також в розписці вказано, що ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_1 10 000,00 грн 15 березня (а.с.15).

В судовому засіданні колегією суддів досліджено оригінал розписки від 15.03.2017 та долучено до матеріалів справи.

Матеріали справи не містять доказів, що ОСОБА_1 належним чином виконав зобов'язання по поверненню ОСОБА_2 отриманих в борг коштів за розпискою від 15.03.2017.

З наведеного слідує, що між сторонами виник спір щодо позикових відносин.

Частиною першою статті 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до частини першої статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Згідно зі статтею 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу та 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір відсотків не встановлений договором або законом.

Суд першої інстанції, встановивши те, що відповідач не виконав умов укладеного із ОСОБА_2 договору позики, оформленого розпискою, факт власноручного написання якої не заперечував, та застосувавши норми матеріального права, які регулюють дані правовідносини, зробив правильний висновок, що відповідач зобов`язаний сплатити позивачу суму основного боргу за договором позики з урахуванням сум, визначених частиною другою статті 625 ЦК України.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги, що позивачем не доведено факту передання грошей, оскільки письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 у справі №464/3790/16-ц). А як вже зазначалось вище, відповідачем 15.03.2017 складено розписку, що свідчить про отримання ОСОБА_1 в боргу від ОСОБА_2 грошових коштів в сумі 73 800,00 грн та обов`язок відповідача щодо повернення таких коштів.

Посилання в апеляційній скарзі на постанову Верховного Суду від 04.03.2020 у справі №632/2209/16, в якій, на думку скаржника, висловлено правову позицію з подібних правовідносин, колегією суддів до уваги не приймаються, оскільки правовідносини у справі, яка переглядалася касаційним судом, та у даній справі не тотожні.

Так, у справі, яка переглядалася Верховним Судом відповідач доводив про існування між сторонами інших правовідносин, а у справі, що переглядається, відповідач не доводив, які обставини спонукали його написати розписку про взяття обов`язку по поверненню коштів, та не доводив, що між сторонами існували інші правовідносини.

Доводи апеляційної скарги про неналежне повідомлення відповідача спростовуються матеріалами справи, а саме зворотним поштовим повідомленням, згідно якого судове повідомлення вручено ОСОБА_1 особисто (а.с. 25).

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що розглядаючи спір суд першої інстанції в межах доводів позову повно та всебічно дослідив обставини спору, дав належну оцінку зібраним по справі доказам, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює і у відповідності з вимогами закону прийшов до правильного висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню, про що ухвалив відповідне рішення. Рішення суду ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За вказаних обставин, колегія суддів приходить до висновку про залишення рішення суду без змін, а скарги без задоволення.

Частиною шостою статті 19 ЦПК України визначено, що справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; справи незначної складності є малозначними справами.

Оскільки ціна позову у даній справі не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справа незначної складності, то вона відноситься до малозначних справ.

За приписами п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах.

На підставі викладеного та керуючись ст. 268, 374, 375, 383, 384, 389 ЦПК України,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Макарівського районного суду Київської області від 20 жовтня 2020 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст постанови складено 03 лютого 2021 року.

Головуючий О.Ф. Мазурик

Судді В.А. Кравець

Л.Д. Махлай