Справа № 490/4479/21
н/п 2/490/3540/2021
Центральний районний суд м. Миколаєва
30 листопада 2021 року м. Миколаїв
Центральний районний суд міста Миколаєва у складі головуючого судді Саламатіна О.В., за участю секретаря судового засідання Ковальової Л.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа - Універсальна товарна біржа "Миколаївська нерухомість 2000" про визнання договору купівлі-продажу дійсним, -
09.06.2021 року до Центрального районного суду м. Миколаєва надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа - Універсальна товарна біржа "Миколаївська нерухомість 2000", в якій позивачка просить суд визнати дійсним договір №3-220 від 12.07.2002 купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_2 , ОСОБА_3 і ОСОБА_4 , з однієї сторони та ОСОБА_1 з другої сторони, зареєстрований на Універсальній товарній біржі "Миколаївська нерухомість 2000" та в МБТІ 29.07.2002 року за реєстровим №194426.
В обґрунтування вимог посилається на те, що згідно договору купівлі-продажу нерухомого майна за №3-220, зареєстрованого на Універсальній товарній біржі "Миколаївська нерухомість 2000" 12 липня 2002 року, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 і ОСОБА_4 продали, а ОСОБА_1 придбала квартиру АДРЕСА_1 .
Право власності на квартиру було зареєстровано в МБТІ 29.07.2002 року за реєстровим №194426.
На теперішній час, їй стало відомо про недійсність біржової угоди і необхідності підтвердження її дійсності в судовому порядку, оскільки при укладанні договору купівлі-продажу домоволодіння не були виконані вимоги статті 220 ЦК України в частині нотаріального оформлення вказаної угоди.
Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 10.06.2021 року головуючим суддею по даній справі визначено суддю Саламатіна О.В.
10.06.2021 року матеріали справи передано для розгляду судді.
Відповідно до ч.ч. 6, 7 ст. 187 ЦПК України судом 14.06.2021 року було направлено відповідні запити та 21.07.2021 року отримана інформація щодо місця проживання (перебування) відповідачів.
Ухвалою судді Центрального районного суду м. Миколаєва Саламатіна О.В. від 22.07.2021 року прийнято до свого провадження цивільну справу за вказаним позовом та відкрито провадження у справі.
Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва ОСОБА_5 від 30.11.2021 року постановлено провести заочний розгляд справи.
Дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне.
Згідно договору купівлі-продажу за №3-220, зареєстрованого на Універсальній товарній біржі "Миколаївська нерухомість 2000" 12 липня 2002 року, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 і ОСОБА_4 продали, а ОСОБА_1 придбала квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 23,40 кв.м., житлова площа 11,60 кв.м.
Право власності на квартиру було зареєстровано в ММБТІ 29.07.2002 року за реєстровим №194426, підтвердженням чого є відповідне реєстраційне посвідчення.
Згідно ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Відповідно до ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.
Згідно зі ст. 58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.
Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009 р. встановлено, що відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.
На момент переходу права власності правовідносини підлягали регулюванню за нормами ЦК УРСР.
Згідно зі ст. 153 ЦК України (в редакції 1963 року), який діяв на момент укладення правочину та підлягає застосуванню до спірних правовідносин, договір є укладеним, якщо сторонами досягнуто згоди за всіма істотними умовами. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди.
Відповідно до ст. 224 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму.
Відповідно до ст. 227 ЦК УРСР 1963 року, що діяв на час укладення договору купівлі-продажу від 15.10.1999 року, договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу).
Відповідно до ст. 47 УРСР (в редакції 1963 року) нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими ч. 2 ст. 48 цього Кодексу.
Якщо одна зі сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається.
У пункті 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 28 квітня 1978 року №3 «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» (зі змінами та доповненнями) роз`яснено, що з підстав недодержання нотаріальної форми визнаються недійсними тільки угоди, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов`язковому нотаріальному посвідченню, зокрема договори довічного утримання; застави, купівлі-продажу (у тому числі при придбанні на біржових торгах). Щоб не допустити неправильного визнання дійсними угод на підставі ч. 2 ст. 47 ЦК, суд повинен перевірити, чи підлягала виконана угода нотаріальному посвідченню, чому вона не була нотаріально посвідчена і чи не містить вона протизаконних умов.
Зі змісту договору №3-220 від 12.07.2002 року вбачається, що даний договір укладений у відповідності до вимог ст. 15 Закону України «Про товарну біржу», зареєстрований на Універсальній Товарній Біржі "Миколаївська Нерухомість 2000", подальшому нотаріальному посвідченню не підлягає. У відповідності до вимог ст. 227 ЦК України підлягає реєстрації в БТІ за місцем знаходження нерухомості.
Відповідно до ст. 15 Закону України «Про товарну біржу» в редакції, що діяла на час укладення договору купівлі-продажу, біржовою операцією визнається угода, що відповідає сукупності зазначених нижче умов:
а) якщо вона являє собою купівлю-продаж, поставку та обмін товарів, допущених до обігу на товарній біржі;
б) якщо її учасниками є члени біржі;
в) якщо вона подана до реєстрації та зареєстрована на біржі не пізніше наступного за здійсненням угоди дня.
Угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню.
Зміст біржової угоди (за винятком найменування товару, кількості, ціни, місця і строку виконання) не підлягає розголошенню. Цю інформацію може бути надано тільки на письмову вимогу судам, органам прокуратури, служби безпеки, внутрішніх справ, арбітражному суду та аудиторським організаціям у випадках, передбачених законодавством України.
Угода вважається укладеною з моменту її реєстрації на біржі.
Договір купівлі-продажу №3-220, було складено та зареєстровано 12.07.2002 року на Універсальній товарній біржі "Миколаївська нерухомість 2000".
Закон України «Про товарну біржу» в редакції, діючий на час укладення договору купівлі-продажу, дозволяв членам біржі проводити біржову операцію з купівлі-продажу товарів, допущених до обігу на товарній біржі, якщо її учасниками є члени біржи та якщо вона подана до реєстрації та зареєстрована на біржі не пізніше наступного за здійсненням угоди дня. В такому випадку біржовий договір подальшому нотаріальному посвідченню не підлягав, проте набувача нерухомості це не звільняло від здійснення реєстрації договору, за яким набуто право власності на нерухоме майно в органах БТІ, що на той час виконували функції органу державної реєстрації об`єктів нерухомості.
При цьому чіткої регламентації механізму допуску товарів до обігу на товарній біржі на той час не існувало. Необхідні зміни до ст. 15 Закону України «Про товарну біржу», що дозволяли відмежувати об`єкти нерухомості від біржових операцій були внесені лише у 2003 році.
У редакції, що діяла на час укладення договору купівлі-продажу спірної квартири у 2002 році, в самому Законі України «Про товарну біржу» не передбачалися правові наслідки у вигляді недійсності договору, укладеного та зареєстрованого на біржі, у разі порушення вимог, встановлених ст. 15 цього Закону до біржової операції, як щодо допуску товарів до обігу на біржі, так і щодо прийняття у члени біржи.
Біржові операції дозволяється здійснювати тільки членам біржі або брокерам.
Тому в цьому контексті немає підстав для визнання нікчемним договору купівлі-продажу №3-220, складеному та зареєстрованому 12.07.2002 року на Універсальній товарній біржі "Миколаївська Нерухомість 2000", за яким ОСОБА_2 , ОСОБА_3 і ОСОБА_4 продали, а ОСОБА_1 придбала квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 23,40 кв.м., житлова площа 11,60 кв.м.
Водночас зазначений договір купівлі-продажу у встановленому законом порядку недійсним, як оспорюваний, в частині невідповідності вимогам Закону України «Про товарну біржу», не визнавався.
Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Згідно зі ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.
Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Крім того згідно зі ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
З огляду на викладене, оскільки сторони домовилися щодо всіх істотних умов договору купівлі-продажу та така домовленість підтверджується письмовими доказами, повністю виконали умови угоди, яку не було нотаріально засвідчено з посиланням на ст. 15 Закону України «Про товарну біржу», є підстави для визнання договору купівлі продажу №3-220 від 12.07.2002 року, складеного та зареєстрованого на Універсальній товарній біржі "Миколаївська Нерухомість 2000", за яким ОСОБА_2 , ОСОБА_3 і ОСОБА_4 продали, а ОСОБА_1 придбала квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 23,40 кв.м., житлова площа 11,60 кв.м.
Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню.
Керуючись статтями 12, 13, 200, 206, 259, 263-265 ЦПК України, суд, -
Визнати дійсним договір купівлі продажу нерухомого майна №3-220 від 12.07.2002 року, зареєстрований на Універсальній товарній біржі " Миколаївська нерухомість 2000", за яким ОСОБА_2 , ОСОБА_3 і ОСОБА_4 продали, а ОСОБА_1 придбала квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 23,40 кв.м., житловою площею 11,60 кв.м.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його складення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
Рішення може бути оскаржено до Миколаївського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
Суддя О.В. Саламатін