ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/593/21 Справа № 206/6434/17 Суддя у 1-й інстанції - Румянцев О. П. Доповідач - Макаров М. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 січня 2021 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого судді Макарова М.О.

суддів Деркач Н.М., Куценко Т.Р.

при секретарі Керімовій-Бандюковій Л.К.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 16 липня 2020 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа Комунальне підприємство «Житлове господарство Самарського району» Дніпровської міської ради про позбавлення права користування жилим приміщенням, та позовом третьої особи із самостійними вимогами ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про визнання права користування житловим приміщенням, -

В С Т А Н О В И Л А :

У листопаді 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_3 про встановлення порядку користування квартирою, яка ухвалою Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 29 січня 2020 року була залишена без розгляду.

У березні 2018 року ОСОБА_3 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа: КП «Житлове господарство Самарського району» Дніпровської міської ради про позбавлення права користування жилим приміщенням.

Зустрічні позовна заява ОСОБА_3 мотивована тим, що 24 жовтня 2016 року між ним та КП «Житлове господарство Самарського району» Дніпровської міської ради було укладено договір найму житла, згідно якого йому надана квартира за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 48,5 кв.м.. З 2004 року він проживає в зазначеній квартирі зі своєю дружиною ОСОБА_4 .. Квартира є єдиним житлом позивача та його дружини. На теперішній час чинним договором найму є лише вищезазначений договір. Зазначає, що відповідачі не є членами сім`ї позивача та наймачами вказаної квартири. Право користування вищезазначеним житловим приміщенням відповідачів припинилося у зв`язку з припиненням прав на квартиру попередніх наймачів. За рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 25 січня 2017 року в порядку виконання судового рішення ОСОБА_1 та її син були вселені у квартиру АДРЕСА_2 , їм були передані ключі від квартири і забезпечений вільний доступ до квартири. Позивач виконав дане рішення суду, що підтверджується відповідним актом державного виконавця від 16 березня 2017 року. Після виконання цього рішення, відповідачі не виявили бажання та наміру фактично проживати у квартирі, в якій формально зареєстровані, жоден з них не приходив, не звертався до позивача з вимогою про надання їм житлові кімнати у квартирі для проживання, тощо, вони не проживають і не користуються спірною квартирою, не сплачують кошти на її утримання та інші комунальні платежі. Відповідачі не є членами сім`ї позивача, збереження за ними житлового приміщення неможливо і суперечить приписам закону. Перешкод у користуванні приміщенням відповідачам не чинилось, їм передано ключі від квартири, чим забезпечено вільний доступ до неї, вони добровільно визначили собі інше місце постійного проживання і спірним жилим приміщенням не користуються.

Враховуючи викладене, позивач просив позбавити ОСОБА_1 та ОСОБА_2 права користування квартирою АДРЕСА_2 , визнавши їх такими, що втратили право користування нею.

У квітні 2018 року третя особа ОСОБА_4 звернулась із самостійними позовними вимогами щодо предмету спору.

Позовні вимоги мотивовані тим, що перебуваючи з ОСОБА_3 у шлюбних відносинах, вона вселилася в квартиру в липні 2004 року з письмової згоди квартиронаймача ОСОБА_5 та її чоловіка. В 2016 році її чоловік став єдиним наймачем спірної квартири і вона зареєструвалась та проживає разом з ним з його згоди. Наразі в квартирі фактично проживає тільки її чоловік. ОСОБА_1 , що зареєстрована в спірній квартирі, мешкає у своєму будинку по АДРЕСА_3 . З часу вселення вона постійно проживає і користується, як член сім`ї, зазначеним житловим приміщенням, веде спільне господарство з чоловіком, бере участь у комунальних витратах за користування квартирою. Відповідач не визнає її права на користування квартирою, під час встановлення порядку користування квартирою її права не враховані. Довгий час вона не могла зареєструватися у спірній квартирі, оскільки відповідач не надавала згоди.

Враховуючи викладене, ОСОБА_4 просила визнати за нею право користування житловим приміщенням квартирою АДРЕСА_2 .

Рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 16 липня 2020 року відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 .. Позовну заяву ОСОБА_4 задовлено та визнано за нею право користування квартирою АДРЕСА_2 .

Рішення суду мотивоване тим, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 відсутні в спірній квартирі з 2000 року у зв`язку з існуючим конфліктом між сторонами з приводу користування вказаним житловим приміщенням, тобто з поважних причин, а тому підстави для застосування положень ст.71 ЖК УРСР, згідно якої, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними має зберігатись жиле приміщення протягом шести місяців відсутні. При цьому, суд вказав, що ОСОБА_4 проживає в спірній квартирі в якості дружини наймача, а тому вимоги про визнання за нею права користування квартирою АДРЕСА_2 як обґрунтовані підлягають задоволенню.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилаючись на невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права просила рішення суду скасувати в частині задоволення позовних вимог третьої особи та в цій частині ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Апеляційна скарга ОСОБА_1 обґрунтована тим, що вона не брала участі у судових засіданнях під час розгляду адміністративного позову щодо зобов`язання зареєструвати ОСОБА_4 за спірною адресою місця проживання. Апелянт зазначає, що вона з поважних причин не проживає за спірною адресою, так як ОСОБА_3 та ОСОБА_4 створюють перешкоди у користуванні квартирою. Крім того, апелянт зазначає, що ОСОБА_4 вселилась в 2004 році як тимчасовий мешканець без згоди членів наймача.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 посилаючись на невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права просила рішення суду скасувати в частині задоволення позовних вимог третьої особи та в цій частині ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Апеляційна скарга ОСОБА_2 обґрунтована тим, що він не брав участі у судових засіданнях під час розгляду адміністративного позову щодо зобов`язання зареєструвати ОСОБА_4 за спірною адресою місця проживання. Апелянт зазначає, що він з поважних причин не проживає за спірною адресою, так як ОСОБА_3 та ОСОБА_4 створюють перешкоди у користуванні квартирою. Крім того, апелянт зазначає, що ОСОБА_4 вселилась в 2004 році як тимчасовий мешканець без згоди членів наймача.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги необхідно залишити без задоволення, а рішення суду без змін, з наступних підстав.

Так, матеріалами справи та судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_3 є наймачем квартири АДРЕСА_2 , що підтверджується договором найму житла від 24 жовтня 2016 року.

Відповідно до довідки про склад сім`ї в квартирі зареєстровані: ОСОБА_1 , - колишня дружина брата позивача та її син ОСОБА_2 , а також ОСОБА_3 ..

Відповідно до свідоцтва про розірвання шлюбу, шлюб між ОСОБА_6 та ОСОБА_1 було розірвано 23 травня 1989 року.

ОСОБА_3 в позові посилається на ті обставини, що відповідачі постійно мешкають за іншою адресою, не ведуть з наймачем квартири спільного господарства та не приймають участі в утриманні квартири.

ОСОБА_1 посилається на ті обставини, що не має можливості проживати у спірній квартирі, оскільки позивач чинить перешкоди у користуванні майном.

Встановлено, що рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 24 січня 2017 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 вселені в квартиру АДРЕСА_2 .

При виконанні рішення суду щодо вселення ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до спірної квартири встановлено, що під час виходу за адресою, здійснити вселення за виконавчим документом не виявилося можливим, двері ніхто не відчиняв, що підтверджується актом державного виконавця від 20 квітня 2018 року та 14 березня 2018 року.

Згідно ухвали Вищого спеціалізованого суду України встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 неодноразово намагались вселитися у спірну квартиру, однак ОСОБА_3 чинить опір, встановлюючи нові замки та двері, факт чого підтверджується наявними рішеннями суду щодо вирішення спорів між сторонами стосовно вказаного житлового приміщення.

Згідно ч.4 ст. 82 ЦПК України обставини встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Встановивши, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 відсутні в спірній квартирі з 2000 року у зв`язку з існуючим конфліктом між сторонами з приводу користування вказаною квартирою, тобто з поважних причин, суд першої інстанції дійшов висновку про доведеність факту перешкоджання позивачем у здійсненні відповідачами права користування квартирою, у зв`язку з чим вважав за необхідне відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Законність рішення в цій частині не перевіряється, так як не є предметом апеляційного оскарження.

Що стосується вимог ОСОБА_4 щодо визнання за нею права користування житловим приміщенням, суд вірно виходив з наступного.

Встановлено, що відповідно до свідоцтва про одруження від 02 липня 2004 року ОСОБА_3 уклав шлюб з ОСОБА_4 ..

Відповідно до довідки КП «ЖГ Самарського району» ДМР від 02 квітня 2018 року ОСОБА_4 проживає разом зі своїм чоловіком ОСОБА_3 за адресою АДРЕСА_4 з 2004 року.

Відповідно до ст.64 ЖК УРСР особи, які вселилися до наймача житлового приміщення у встановленому ст.65 ЖК УРСР порядку, набувають рівне право користування житловим приміщенням.

Так, ухвалою Вищого адміністративного суду України від 20 травня 2015 року у справі №К/800/555/15 про визнання дій протиправними та зобов`язання постійно зареєструвати ОСОБА_4 за адресою її місця проживання встановлено, що у зв`язку з тим, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не проживають у спірній квартирі, то їх згода на реєстрацію ОСОБА_4 не потрібна.

У відповідності до положень п.4, 5 ст.9 ЖК УРСР ніхто не може бути обмежений у праві користування житловим приміщенням інакше як на підставах і в порядку, передбаченими законом. Житлові права охороняються законом, за виключенням випадків, коли вони здійснюються всупереч з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших осіб.

Встановивши, що ОСОБА_4 проживає в спірній квартирі в якості дружини наймача, суд дійшов вірного висновку, що вимоги про визнання за нею права користування квартирою АДРЕСА_2 є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Доводи апелянтів у їх скаргах про те, що вони не брали участі у судових засіданнях під час розгляду адміністративного позову щодо зобов`язання зареєструвати ОСОБА_4 за спірною адресою місця проживання, а також те, що вони з поважних причин не проживають за спірною адресою, так як ОСОБА_3 та ОСОБА_4 створюють перешкоди у користуванні квартирою, - колегія суддів вважає безпідставними, так як вони переважно зводяться до незгоди з висновками суду стосовно встановлених обставин справи та спрямовані на переоцінку доказів у справі.

Інші твердження апелянтів колегією суддів перевірені та визнані такими, що не впливають на законність рішення в оскаржуваній частині.

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що ухвалюючи рішення, суд першої інстанції, врахувавши заявлені позовні вимоги та підстави, на які сторони посилалися в обґрунтування своїх вимог, правильно встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, надавши належну оцінку обставинам справи, дійшов обґрунтованого висновку про задоволення вимог ОСОБА_4 ..

Рішення в оскаржуваній частині як таке, що відповідає нормам матеріального та процесуального права повинне бути залишене без змін, а апеляційні скарги без задоволення.

В зв`язку із залишенням апеляційних скарг без задоволення, відповідно до ст. 141 ЦПК України, сплачені апелянтами суми судового збору за подання апеляційних скарг поверненню не підлягають.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційні скарги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 16 липня 2020 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя М.О. Макаров

Судді Н.М. Деркач

Т.Р. Куценко