РІШЕННЯ

іменем України

02 грудня 2021 рокуСправа №451/1867/20
Провадження № 2/451/408/21

Радехівський районний суд Львівської області

у складі головуючого-судді Семенишин О.З.

секретаря судового засідання Войтович Н.М.,

розглянувши у підготовчому судовому засіданні у м.Радехові в залі суду цивільну справу №451/1867/20 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності,-

в с т а н о в и в:

20 листопада 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 про визнання права власності.

В позовній заяві зазначає, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 10.12.2003 року перебували у шлюбі, який був зареєстрований Радехівським відділенням реєстрації актів громадянського стану РУЮ Львівської області, про що складено відповідний актовий запис за №86.

16 березня 2020 року Радехівським районним судом Львівської області винесено рішення (справа №451/705/19) відповідно до якого шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано.

У період перебування у шлюбі ними була придбана за договором купівлі-продажу квартира АДРЕСА_1 , реєстрацію права власності на яку було проведено на відповідача.

Після розлучення сторони не можуть дійти згоди щодо розподілу спільного майна, зокрема зазначеної квартири.

За твердженням позивача, оскільки, майно було придбане сторонами в період шлюбу, воно належить їм, як подружжю на праві спільної сумісної власності, тому позивач має намір поділити вищезазначене майно, шляхом визначення за нею 1/2 частки квартири, в порядку поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Просить суд: визнати квартиру АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ; визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 (а.с.4-6).

Відповідач, у встановлений судом строк, подав відзив на позовну заяву.

У відзиві зазначає, що 10 грудня 2003 року зареєстровано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . З цього часу він проживав разом з дружиною за адресою АДРЕСА_2 .

15 листопада 2014 року через неприязні стосунки, мати його дружини заборонила йому проживати за вищевказаною адресою. Цього ж дня відповідач звернувся до ОСОБА_3 , власника квартири АДРЕСА_1 з проханням надати дозвіл на проживання. Він йому дозволив проживати у вказаній квартирі, де відповідач проживає на даний час. Також ОСОБА_3 запропонував відповідачу в подальшому придбати дану квартиру. Через відсутність всієї суми коштів на оплату квартири вони домовились про оплату вартості квартири частинами протягом трьох років, які частково сплачував. Однак, в день укладення договору купівлі квартири, потрібної суми у відповідача не було і його батьки позичили йому 2000 доларів США 29 травня 2016р., які він використав на сплату частини вартості квартири, решту сплатив власними коштами.

У грудні місяці 2018 року шлюбні відносини з дружиною фактично припинились.

Після припинення шлюбних відносин відповідач проживає по сьогоднішній день у вказаній квартирі, несе тягар її утримання, ремонту, сплати комунальних платежів та платежів за електрику, газ, тощо. Орієнтовна сума витрат починаючи з грудня місяця 2018 року складає орієнтовно 18 000 грн., докази сплати даної суми не можуть бути подані разом з відзивом, однак для їх збору необхідний певний час і вони будуть подані суду згодом.

Вважає, що кошти у розмірі 2000 доларів США позичених на купівлю квартири та вартість витрат на утримання квартири мають бути враховані, оскільки при поділі майна подружжя враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (а.с.22-24).

29.07.2021 року до суду надійшла відповідь на відзив, в якій позивач зазначає, що спірне майно придбане виключно за їхні спільні кошти і аж ніяк не на позичені у батьків відповідача (а.с.27-28).

У підготовче засідання позивач не з`явилася, проте представник позивача ОСОБА_4 подав до суду заяву про розгляд справи без його участі. Позовні вимоги підтримує в повному обсязі (а.с.85).

Відповідач в судове засідання не з`явився, представник відповідача ОСОБА_5 подав суду заяву про розгляд справи у його відсутності, позовні вимоги визнає, не заперечує щодо задоволення позову (а.с.84).

Із врахуванням наведеного, на підставі ч.4 ст.223 та ч.2 ст.247 ЦПК України розгляд справи проведено без участі сторін, без застосування фіксування судового засідання технічними засобами та на підставі представлених суду доказів.

У відповідності до ч.3 ст.200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем.

Згідно ч.4 ст.200 ЦПК України ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому ст.ст.206-207 ЦПК України.

За правилами ч.4 ст.206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Дослідивши подані учасниками справи документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позов підлягає до задоволення, виходячи з наступних міркувань.

Відповідно до вимог ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до положень ст.ст.13,19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

На підставі ст.ст.12,81,82 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання.

Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду встановленої сили. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Суд встановив, що рішенням Радехівського районного суду Львівської області від 16 березня 2020 року по справі №451/705/19, яке набрало законної сили 07.08.2020 року, шлюб, укладений ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстрований 10 грудня 2003 року Радехівським відділом реєстрації актів громадянського стану РУЮ Львівської області, актовий запис №86, розірвано (а.с.8-10).

У рішенні Радехівського районного суду Львівської області від 16 березня 2020 року по справі №451/705/19, судом встановлено, що шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстрований 10 грудня 2003 року Радехівським відділом реєстрації актів громадянського стану РУЮ Львівської області, актовий запис №86, що підтверджується свідоцтвом про ордруження, серії НОМЕР_2 , виданим 10.12.2003 року.

Від даного шлюбу народилося двоє дітей: дочка - ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та син ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

У відповідності до зазначених положень ЦПК України, обставини щодо перебування сторін у шлюбі, а також народження у шлюбі дітей, що встановлені рішенням Радехівського районного суду Львівської області від 16 березня 2020 року по справі №451/705/19, не підлягають доказуванню в ході розгляду даної цивільної справи.

З копії Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №225831569 від 28.09.2020 року, вбачається, що за ОСОБА_2 14.06.2016 року зареєстровано право власності на квартиру загальною площею 40,1 кв.м., житлова площа 30 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.11-11 зворот).

Підставою для реєстрації права власності зазначається договір купівлі-продажу квартири, реєстровий №805, виданий 14.06.2016 року приватним нотаріусом Радехівського районного нотаріального округу Львівської області Комарницькою Н.І. (а.с.11-11 зворот).

З копії технічного паспорта на квартиру АДРЕСА_1 , виготовленого станом на 15 жовтня 2020 року на замовлення ОСОБА_1 , встановлено, що квартира загальною площею 40,1 кв.м., житлова площа 30,0 кв.м., складається з кімнати 1 площею 5,5 кв.м, кімнати 2 площею 14,3 кв.м., кімнати 3 площею 10,2 кв.м., кухні площею 6,6 кв.м., коридор площею 3,5 кв.м. (а.с.13-15).

Згідно з довідкою №579 від 21.07.2021 року, виданою Лопатинською селищною радою, встановлено, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , який зареєстрований в АДРЕСА_3 , та проживає з 2016 року без реєстрації в АДРЕСА_4 (а.с.25).

З копій документів нотаріальної справи на підставі яких 14.06.2016 року за реєстровим №805 посвідчено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 констатовано, що під час укладення вказаного договору позивач подавала приватному нотаріусу Радехівського районного нотаріального округу Комарницькій Н.І. заяву про згоду на купівлю квартири (а.с.49-82).

Так, ОСОБА_1 своєю заявою від 14 червня 2016 року, справжність підпису в якій посвідчено приватним нотаріусом Радехівського районного нотаріального округу Комарницькою Н.І., дала згоду на купівлю та укладення договору купівлі-продажу її чоловіком ОСОБА_2 квартири АДРЕСА_1 , за ціну та на умовах на його особистий розсуд. Також в заяві позивачка підтверджує, що гроші, які витрачаються на придбання об`єкта нерухомості є спільною власністю, а придбана квартира також буде об`єктом права спільної власності як така, що набувається ними за час шлюбу. При цьому позивачка стверджує, що вищевказаний договір укладається її чоловіком в інтересах сім`ї на умовах, які вони попередньо обговорили і вважають вигідними для них, укладення договору відповідає їхньому спільному волевиявленню (а.с.71).

Відтак 14 червня 2016 року приватним нотаріусом Радехівського районного нотаріального округу Комарницькою Н.І. посвідчено договір купівлі-продажу, відповідно до якого ОСОБА_3 (продавець) від імені якого на підставі довіреності діяв ОСОБА_8 та ОСОБА_2 (покупець) уклали договір купівлі продажу квартири АДРЕСА_1 загальною площею 40,1 кв.м. (а.с.50).

Вказані вище обставини, учасниками процесу не оспорюються та не заперечуються, а тому у відповідності до вимог ст.ст.12,229 ЦПК України дані докази визнаються судом належними, допустимими та достовірними.

Відповідно до статті 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку (доходу).

Стаття 63 СК України, передбачає, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено за домовленістю між ними.

Відповідно до статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно.

Право подружжя на розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя передбачені статтею 65 СК України.

Відповідно до частини 2 статті 65 СК України при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя, однак дружина або чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.

Частиною 4 статті 65 СК України передбачено, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

У відповідності до частини 3 статті 61 СК України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та використовуються подружжям спільно на підставі рівних прав на володіння, користування і розпоряджання відповідним майном.

Отже, один із подружжя може вимагати від іншого із подружжя половину вартості спільного майна, якщо один із них здійснив його відчуження проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби.

Частина 1 статті 369 ЦК України визначає, що співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно.

Нормами частини 1 статті 61 СК України встановлено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Частиною 1 статті 69 СК України регламентовано, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням.

Частинами 1, 2 статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.

Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку.

Статтею 71 СК України передбачено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися обставинами, що мають істотне значення, якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший пункту 22постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 р. N 11).

Зі змісту п.п.23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від21.12.2007№11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

У відповідності до п.п. 4 п. 30 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», при вирішенні спору про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з частинами 2, 3 ст. 70 СК в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування). Під обставинами, що мають істотне значення для справи, потрібно розуміти не тільки випадки, коли один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї, але і випадки коли один із подружжя не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку чи доходу (ч. 1 ст. 60 СК).

Частиною 3 статті 372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

Враховуючи, що набута сторонами в період шлюбу квартира, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, суд дійшов висновку про її поділ між сторонами, виходячи з правил рівності часток подружжя в спільному майні, визнавши за позивачкою і відповідачем право власності - в розмірі 1/2 частини вказаного майна та змінивши таким чином режим спільної сумісної власності подружжя на цей об`єкт на режим спільної часткової власності.

У відповідності до вимог ст.141 ЦПК України із відповідача в користь позивача слід стягнути понесені нею судові витрати.

Керуючись ст.ст.12,13,81,141,200,206,258-259,263-265,353 ЦПК України, суд

в и р і ш и в:

Позов ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати квартиру АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 .

Стягнути ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП НОМЕР_3 , жителя АДРЕСА_3 , в користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , жительки АДРЕСА_2 судові витрати в розмірі 1681 гривня 60 копійок.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржене безпосередньо до Львівського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

ГоловуючийСеменишин О. З.

Рішення суду виготовлено в нарадчій кімнаті 2 грудня 2021 року.