ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 646/2577/19 Головуючий суддя І інстанції Пілюгіна О. М.
Провадження № 22-ц/818/1337/21 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: інших видів кредиту
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 січня 2021 року м. Харків.

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Яцина В.Б. (суддя-доповідач),

суддів - Бурлака І.В., Хорошевського О.М.,

за участю секретаря : Семикрас О.В.,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Мазепа Дмитра Геннадійовича на рішення Харківського районного суду Харківської області від 09 жовтня 2020 року, ухвалене в складі головуючого судді Пілюгіна О.М., по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення грошової суми,

встановив:

15 вересня 2019 ркоу ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення грошової суми,

Позовна заява мотивована тим, що 13 серпня 2018 року між сторонами укладено договір позики, відповідно до умов якого позивач надав відповідачу грошові кошти в розмірі 471600,00 гривень зі строком повернення до 31 грудня 2018 року.

Зазначив, що на підтвердження отримання позики відповідач надав розписку про отримання грошових коштів від 13 серпня 2018 року.

У зв`язку з тим, що відповідач порушив взяті на себе зобов`язання за договором позики та не повернув позичену суму грошей до 31 грудня 2018 року; на подальші прохання позивача про добровільне повернення позики відповідач не реагує.

На підставі вищевикладеного, ОСОБА_2 просив суд стягнути з ОСОБА_1 суму боргу у розмірі 471600,00 гривень.

Рішенням Харківського районного суду Харківської області від 09 жовтня 2020 року позов задоволено.

В апеляційній скарзі адвокат Мазепа Д.Г. просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову.

Вказав, що суд безпідставно не взяв до уваги результати психологічного дослідження із застосуванням поліграфа, в ході якого відповідач підтвердив свої заперечення щодо укладення договору позики та отримання грошей у борг.

Посилається на постанову Верховного суду від 16.02.2020 по справі №457/906/17, в якій було висловлено правову позицію про допустимість в якості доказу висновок експерта за результатами проведення судової психологічної експертизи з використанням поліграфа.

У письмовому відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_2 - адвокат Терещук С.С. просить рішення суду залишити без змін та відхилити апеляційну скаргу.

На обґрунтування зазначив, що чинним ЦПК України не зазначено необхідності використання поліграфу для підтвердження правочину.

Вважає не релевантною для посилання у даному випадку на постанову Верховного суду від 16.02.2020 року по справі № 457/906/17. Вказав на те, що відповідач не довів свої заперечення проти позову, а наданий відповідачем висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом з іншими доказами. Суд обґрунтовано відхилив висновок експерта, що відповідає вимогам ч.7 ст.102 ЦПК України.

Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, лише якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Згідно до ст. 368 ЦПК України суд апеляційної інстанції розглянув справу за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими для апеляційного провадження, з повідомленням учасників справи.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, відповідно до ст.ст. 367, 368 ЦПК України, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, заслухавши пояснення учасників справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом (ст. 2 ).

Задовольняючи позов суд першої інстанції виходив з того, що між сторонами укладено договір позики, який позичальником не виконано, отримані у борг кошти не повернуто, у зв`язку з чим позикодавець має право на стягнення з позичальника суми боргу.

При цьому суд не приймає до уваги заперечення відповідача та його представника на безпідставність вимог позивача з посиланням на те, що відповідач не надав доказів на підтвердження знаходження з позивачем у трудових відносинах і що зазначена у договорі позики сума є фактично нестачею, а розписка уклалась під тиском з боку позивача. Суд також взяв до уваги, що відповідач не оформляв трудових відносин у встановленому законом порядку та підтвердив, що він не звертався до поліції із заявою щодо неправомірних дій з боку позивача.

Також суд критично розцінив та не взяв до уваги висновок експертного психофізіологічного дослідження із застосуванням поліграфа з посиланням на те, що його висновки не спростовують обставини викладені у розписці, а експерт не був попереджений (обізнаний) про відповідальність за завідомо неправдивий висновок, як передбачено ч. 7 ст. 102 ЦПК України. Суд також відхилив інші доводи відповідача: відсутність згоди дружини відповідача на укладення угоди; малоймовірність укладення угоди з малознайомою людиною на велику суму грошей; відсутність у розписці посилання на місце її складання та цілі, також не спростовують вимоги позивача.

Суд апеляційної інстанції погоджується з такими висновками суду.

Так, ч.1 статті 629 ЦК України передбачено, що договір є обов`язковим до виконання сторонами.

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 627 ЦК України) передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно зі статтею 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (стаття 1047 ЦК України).

Частиною першою статті 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного Банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша статті 1049 ЦК України).

Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу (частина перша статті 1050 ЦК України).

За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони . Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

За своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.

У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів.

За таких обставин, договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування.

Зазначена правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, від 11 листопада 2015 року у справі за № 6-1967цс15, від 18 жовтня 2017 року у справі за № 6-1662цс17, від 13 грудня 2017 року у справі за № 6-996цс17, постанові Верховного Суду від 12 квітня 2018 року, справа № 359/1227/16-ц, провадження № 61-12412св18.

При цьому у розписці повинно бути зазначено, що грошові кошти передаються саме в якості позики з обов`язком наступного повернення.

Розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів.

З розписки повинно вбачатися як сам факт отримання в борг, тобто із зобов`язанням повернення, певної грошової суми, так і дата її отримання.

Вказані правові висновки викладено у постановах Верховного Суду від 28 лютого 2018 року у справі № 346/3978/15-ц, провадження №61-910св18, від 16 серпня 2018 року, справа № 516/97/16-ц, провадження № 61-25512св18, від 21 березня 2018 року, справа № 757/27533/15-ц, провадження № 61-8055св18.

Статтею 545 ЦК України визначено, що прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора.

Отже, наявність оригіналу боргової розписки у позивача, кредитора, свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане.

Зазначене відповідає правовим висновкам, викладеним у постановах Першої судової палати Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року, справа № 707/2606/16-ц, провадження № 61-28762св18; Першої судової палати Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 26 вересня 2018 року, справа № 483/1953/16-ц, провадження № 61-33891св18; Першої судової палати Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 27 червня 2018 року, справа №712/14562/17-ц, провадження № 61-26174ск18.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суди для визначення факту укладення договору, його умов та його юридичної природи з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України повинні виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Відповідні правові висновки про застосування статей 1046, 1047 ЦК України містяться в постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63 цс13, від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14, від 11 листопада 2015 року у справі №6-1967цс15, та в постановах Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі №658/689/17, від 15 листопада 2018 року у справі №361/5718/16-ц.

Порушення зобов`язання - це його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (стаття 610 ЦК України).

Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить зобов`язання повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Судом встановлено, що 13 серпня 2018 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено договір позики, відповідно до умов якого позивач надав відповідачу грошові кошти в розмірі 471600,00 гривень, що складає 18000,00 доларів США, а відповідач зобов`язався не пізніше 31 грудня 2018 року повернути ОСОБА_2 суму позики.

На підтвердження вказаних обставин відповідач надав розписку про отримання позики від 13 серпня 2018 року, в якій підтвердив, що отримав від позивача грошові кошти в розмірі 471600,00 гривень на умовах, передбачених договором позики від 13 серпня 2018 року, але вимоги вищевказаного договору позики у встановлені договором строки не виконав та грошову суму не повернув.

Відповідач на спростування вимог позивача в якості доказу надав висновок експертного психофізіологічного дослідження із застосуванням поліграфа № 9578 від 19 червня 2020 року, відповідно до якого в ході психофізіологічного дослідження із застосуванням поліграфа у ОСОБА_1 не виявляються психофізіологічні реакції, які свідчать про те, що у серпні 2018 року при укладанні договору займу він отримував грошові кошти від ОСОБА_2 ; про те, що він отримував від ОСОБА_2 грошові кошти у сумі 471600,00 гривень за розпискою від 13 серпня 2018 року; про те, що він отримував від ОСОБА_2 грошові кошти у сумі 18000,00 доларів США за розпискою від 13 серпня 2018 року; вербальні твердження ОСОБА_1 відносно того, що йому не передавалися грошові кошти за договором займу від 13 серпня 2018 року узгоджуються з його фізіологічними реакціями на перевірочні питання, які були зареєстровані в ході експертного дослідження.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Частиною першою статті 218 ЦК України передбачено, що заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків.

Тому згаданий висновок експертного психофізіологічного дослідження із застосуванням поліграфа № 9578 від 19 червня 2020 року щодо результатів психофізіологічного дослідження із застосуванням поліграфа у ОСОБА_1 за своїм змістом є письмовим доказом, який підтверджує достовірність його показань свідка, а не письмовим доказом на підтвердження наведених ним заперечень проти позову про безгрошовість позики у розумінні вимог вказаної норми ч. 1 ст. 218 ЦК України.

Тому колегія суддів погоджується з висновком суду про неналежність згаданого висновку, який доводами скарги не спростовується.

За ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства.

Згідно ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ч. 1 ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушення умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Наявність оригіналу боргової розписки у позивача (кредитора) свідчить про те, що боргове зобов`язання у ОСОБА_1 виникло перед ОСОБА_2 та не виконане.

Крім того, відповідач при наявності процесуальної можливості дійсність договору позики не оспорював та не надав до суду належних і допустимих доказів про те, що договір позики мав удаваний характер.

Таким чином, перевіривши доводи скарги, які мають юридичне значення, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції належним чином дослідив надані сторонами докази, з`ясував фактичні обставини справи відповідно до вимог ЦПК України, установив справжню правову природу правовідносин сторін, якими підтверджено правовідносини позики, факт передання відповідачу в позику коштів, його зобов`язання повернути кошти, врахував встановлену статтею 204 ЦК України презумпцію правомірності правочину та дійшов правильного висновку про порушення прав позивача щодо повернення відповідачем заборгованості за позикою, тобто прав, за захистом яких вона звернулася до суду.

Посилання у апеляційній скарзі на правовий висновок Верховного суду у справі № 457/906/17 від 12.02.2020, колегією суддів не враховуються, оскільки обставини, щодо яких надано оцінку судом касаційної інстанції відрізняються від обставин цієї справи і тому не є релевантним.

Виходячи з вищевикладеного, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а висновки суду доводами скарги не спростовані, тому відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржене судове рішення без змін.

Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, відповідно до ст. 141 ЦПК України відсутні підстави для перерозподілу судового збору.

Керуючись ст.ст.367, 368, ст.374, ст.375, ст.ст.381-384, 389 ЦПК України,

постановив:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Мазепа Дмитра Геннадійовича залишити без задоволення.

Рішення Харківського районного суду Харківської області від 09 жовтня 2020 рокузалишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складено 01 лютого 2021 року.

Головуючий В.Б. Яцина.

Судді І.В.Бурлака.

О.М. Хорошевський