Дата документу 17.11.2021 Справа № 336/43/21
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №336/43/21 Головуючий у 1 інстанції Галущенко Ю.А.
Провадження № 22-ц/807/3417/21 Суддя-доповідач Онищенко Е.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 листопада 2021 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого Онищенка Е.А.

суддів: Бєлки В.Ю.,

Кухаря С.В.

за участю секретаря судового засідання Книш С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 30 березня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики,-

В С Т А Н О В И Л А:

У січні 2021 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики.

В обґрунтування позову зазначено, що між ним та відповідачем 18.05.2018 року укладено договір купівлі-продажу, за умовами якого відповідач стала власником 3/10 частки домоволодіння, що розташоване за адресою АДРЕСА_1 .

У зв`язку із тим, що відповідач в повному обсязі розрахуватись не змогла, між сторонами 15.05.2019 р. було укладено договір позики грошових коштів в рахунок погашення заборгованості за договором купівлі-продажу домоволодіння, що розташоване за адресою АДРЕСА_1 .

За договором позики відповідач зобов`язалась повернути борг в сумі 4000 доларів США, що станом на 18.05.2018 року було еквівалентно 104 755,26 коп.

ОСОБА_1 в обумовлений строк не сплатила, на вимоги позивача щодо погашення суми боргу не реагує.

Просив суд стягнути з ОСОБА_1 на його користь загальну суму боргу 104755,26 грн., витрати по оплаті судового збору.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 30 березня 2021 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суму боргу за договором позики 104 755,26 грн., витрати на оплату судового збору 1047,60 грн., а всього стягнуто 105802,86 грн.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Заслухавши в судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Статтею 375 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Статтею 263 ЦПК України передбачено, що законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Ухвалене судом першої інстанції рішення відповідає зазначеним вище вимогам.

В апеляційні скарзі скаржник посилається на те, що вона не була належним чином повідомлена про розгляд справи, що позбавило її права подавати відзив та клопотання, що мають значення по справі.

Колегія суддів відхиляє вказані доводи, оскільки з матеріалів справи вбачається, що судом направлялися відповідачу копія позовної заяви з додатками на адресу де відповідач зареєстрована. Проте, поштове відправлення повернуте до суду першої інстанції з відміткою за закінченням терміну зберігання, що в силу приписів ч.8 ст. 128 ЦПК України є належним повідомленням.

Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що 15.05.2019 р. між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 був укладений договір позики, оформлений у письмовій формі та розпискою, в якому вказано, що ОСОБА_1 зобов`язується у строк до 15.08.2019 року повернути ОСОБА_2 борг в сумі 4000 доларів США, зазначені паспорті дані позичальника та боржника.

Надана позивачем на підтвердження факту укладання з відповідачами договору позики розписка та договір є письмовим доказом, що відповідає положенням ст.95 ЦПК України, учасники справи не ставили під сумнів відповідність поданої копії оригіналу.

На час розгляду справи в суді першої та апеляційної інстанції достовірність вказаної вище розписки та договору позики не спростована відповідачем.

Таким чином, посилання в апеляційній скарзі на те, що судом не з`ясовано, чи наявна розписка у позивача в оригіналі є безпідставними.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що між позивачем та відповідачем виникли правовідносини, які регулюються нормами Цивільного Кодексу України про грошові зобов`язання.

В силу приписів п.3 ч.1 ст.208, ст.1046, ч.2 ст.1047 ЦК України, договір між фізичними особами на суму, яка в 20 і більше разів перевищує розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, може бути укладений в письмовій формі, шляхом видачі розписки або іншого документу, внаслідок чого між сторонами виникає грошове зобов`язання.

Положеннями статей 525, 526, 629 ЦК України визначено, що зобов`язання має виконуватись належним чином з забороною односторонньої відмови від виконання умов договору.

Відповідно до ст.1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцю позику в строк і в порядку, встановленому договором.

Встановлено, що строк повернення грошових коштів відповідачем ОСОБА_1 позикодавцю ОСОБА_2 в розписці встановлений у строк до 15.08.2019р.

На час розгляду справи в суді першої інстанції відповідачем не надано доказів про те, що гроші нею повернуті.

Скаржником у спростування наданих позивачем доказів про укладання договору позики, суми боргу, строків повернення суми боргу, її розрахунку, жодного доказу суду не надано.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність правових підстав для стягнення з відповідача суми боргу за договором позики в повному обсязі.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції по суті вирішення указаного позову та не дають підстав вважати, що судом порушено норми матеріального та процесуального права, про що зазначає у апеляційній скарзі скаржник.

Суд першої інстанції забезпечив повний та всебічний розгляд справи на основі наданих сторонами доказів, оскаржуване рішення відповідає нормам матеріального та процесуального права.

При цьому, одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами (див. рішення у справі "Рябих проти Росії" (Ryabykh v. Russia), заява № 52854/99, пп. 51 і 52, ECHR 2003-X) (пункт 46 рішення). Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду (пункт 42 рішення у справі "Пономарьов проти України" (Заява N 3236/03).

З огляду на вищевикладене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку щодо про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог.

Частиною першою статті 229 ЦПК України передбачено, що суд під час розгляду справи повинен безпосередньо дослідити докази у справі: ознайомитися з письмовими та електронними доказами, висновками експертів, поясненнями учасників справи, викладеними в заявах по суті справи, показаннями свідків, оглянути речові докази.

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Докази та обставини, ні які посилається скаржник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідження та встановленні судом дотримані норми матеріального і процесуального права.

На підставі наведеного, висновки суду першої інстанції є обґрунтованими та узгоджуються з матеріалами справи, при встановленні зазначених фактів судом не було порушено норм цивільного процесуального законодавства й правильно застосовано норми матеріального права.

Доводи апеляційної скарги, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішень.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Наведені скаржником в апеляційній скарзі доводи не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення скаржником норм процесуального закону.

З огляду на наведене вбачається, що судом з дотриманням вимог ст. ст. 89,263 ЦПК України дана належна оцінка доказам по справі, вірно встановлений характер спірних правовідносин і обґрунтовано зроблено висновок про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог.

На підставі вищенаведеного, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

З урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 30 березня 2021 року у цій справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 25 листопада 2021 року.

Головуючий

Судді: