Провадження № 2/537/369/2021
Справа № 537/4452/20
РІШЕННЯ

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04.08.2021 року м. Кременчук

Крюківський районний суд м. Кременчука Полтавської області у складі:

головуючого судді - Мурашової Н.В.,

за участю секретаря - Должаніци В.С.,

позивача за первісним позовом, відповідача за зустрічним позовом - ОСОБА_1 ,

представника ОСОБА_1 - адвоката Савічева О.О.,

представника відповідача за первісним позовом, позивача за зустрічним позовом ОСОБА_2 - адвоката Єрмоленко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань у приміщенні суду в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні житловим будинком, визнання особи такою, що втратила право користування житловим будинком, а також за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні житловим будинком та господарськими будівлями, встановлення порядку користування житловим будинком та господарськими будівлями,

в с т а н о в и в :

Короткий зміст первісного позову та зустрічного позову.

03.12.2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , в якому просила усунути перешкоди у користуванні та розпорядженні належним їй на праві власності нерухомим майном, а саме квартирою АДРЕСА_1 , просила визнати ОСОБА_2 такою, що втратила право користування вказаним житловим приміщенням.

В обґрунтування позову зазначено, що ОСОБА_1 належить право власності на житловий будинок з господарськими будівлями за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджено Договором дарування частки в праві власності на житловий будинок з господарськими будівлями, посвідчений 25.02.2020 року приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу Полтавської області Веселовським А.Г. У вказаному будинку з 21.07.2001 року і по теперішній час зареєстроване місце проживання ОСОБА_2 - доньки попереднього власника ОСОБА_4 . Проте ОСОБА_2 не проживає без поважних причин за місцем реєстрації у вказаному будинку більше року, а саме з червня 2019 року. ОСОБА_2 була зареєстрована у вказаному будинку з дозволу колишнього власника - її батька ОСОБА_4 . Проте ОСОБА_2 не укладала договір найму житлового будинку з новим власником ОСОБА_1 , не погоджувала розміру оплати за користування житлом. Тому на теперішній час у ОСОБА_2 відсутні правові підстави для користування житловим будинком, що належить ОСОБА_1 . Реєстрація ОСОБА_2 у будинку створює перешкоди власнику ОСОБА_1 у вільному користуванні та розпорядженні своїм майном, збільшує розмір плати за комунальні послуги, унеможливлює продаж належного їй майна. За таких обставин ОСОБА_1 звернулася до суду за захистом своїх майнових прав, просила усунути їй перешкоди у користуванні та розпорядженні належним їй нерухомим майном, визнати ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим приміщенням з підстав не проживання в ньому більше року без поважних причин.

22.01.2021 року ОСОБА_2 звернулася до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 , в якому просила зобов`язати відповідача ОСОБА_1 не чинити їй перешкод у вільному користуванні житловим будинком та господарськими будівлями за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом надання їй ключів від дверей житлового будинку та надання вільного безперешкодного доступу до будинку з господарськими будівлями, а також просила встановити порядок користування вказаним житловим будинком та господарськими будівлями, виділивши у користування ОСОБА_2 кімнату площею 8,8 м2, а ОСОБА_1 - кімнату площею 7,8 м2 , залишивши у спільному користуванні тамбур «1», площею 1,1 м2 , кухню «2» площею 6,2 м2 , санвузол «5» площею 6,0 м2 . Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати.

В обґрунтування зустрічного позову зазначено, що житловий будинок з господарськими будівлями за адресою: АДРЕСА_1 , належав ОСОБА_4 - батьку ОСОБА_2 . З дозволу співвласника ОСОБА_4 в установленому законом порядку ОСОБА_2 була зареєстрована у вказаному будинку з 21.07.2001 року. Батьки ОСОБА_2 розлучилися. Після чого батько ОСОБА_4 одружився знов з ОСОБА_1 , яка є донькою ОСОБА_5 . Після чого проживання ОСОБА_2 у вказаному будинку було унеможливлено. ОСОБА_2 не має ані іншого житла, ані грошових коштів для придбання житла. Проте 04.06.2019 року ОСОБА_4 продав належну йому частину вказаного домоволодіння своїй новій тещі ОСОБА_5 , що було оформлено договором купівлі-продажу, посвідченим 04.09.2019 року приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу Прокопом О.Е. При оформленні договору купівлі-продажу житлового будинку ОСОБА_4 вказав неправдиві відомості про відсутність у третіх осіб права користування цим житловим будинком. Рішенням Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 14.09.2020 року у справі №537/3429/19, яке набрало законної сили 25.11.2020 року, вказаний договір купівлі-продажу був частково визнаний недійсним, а саме п.6 Договору, в якому зазначено про те, що треті особи не мають права користування на вказане домоволодіння. В подальшому ОСОБА_5 подарувала своїй доньці ОСОБА_1 вказану частину будинку, що оформлено договором дарування, посвідченим 19.02.2020 року приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу Веселовським А.Г. Нові власники житлового приміщення, як ОСОБА_5 , так в подальшому і ОСОБА_1 , чинять ОСОБА_2 перешкоди у користуванні житловим приміщенням, а саме не допускають у житло, не віддають особисті речі, які залишились у будинку. ОСОБА_2 неодноразово зверталася до поліції зі скаргами на дії ОСОБА_5 та ОСОБА_1 , направлені на вчинення перешкод у користуванні житловим приміщенням. Також ОСОБА_2 змушена була захищати своє право на користування у вказаному житловому приміщенні в суді. Судовими рішеннями було визнано право ОСОБА_2 на користування вказаним житловим приміщенням, встановлено факт вчинення перешкод у користуванні ОСОБА_2 вказаним житловим приміщенням. А саме рішенням Крюківського районного суду м. Кременчука від 06.02.2017 року у справі №537/3921/16-ц, постановою Полтавського апеляційного суду від 19.02.2020 року у справі №537/2572/19. Оскільки нові власники будинку не виконують навіть судові рішення, якими підтверджено право ОСОБА_2 на користування вказаним житловим будинком, ОСОБА_2 вкотре звернулася до суду за захистом своїх прав із зустрічним позовом, в якому просила зобов`язати нового власника ОСОБА_1 не чинити їй перешкоди у користуванні будинком, встановити порядок користування житловими приміщеннями у будинку. А саме в домоволодінні за адресою: АДРЕСА_3 , надати у користування ОСОБА_2 кімнату «3» площею 8,8 м2 , а ОСОБА_1 - кімнату площею «4» площею 7,8 м2 , залишивши у спільному користуванні тамбур «1», площею 1,1 м2 , кухню «2» площею 6,2 м2 , санвузол «5» площею 6,0 м2. Також ОСОБА_2 просила суд стягнути з ОСОБА_1 понесені нею судові витрати.

Рух справи.

Ухвалою Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 22.12.2020 року відкрито провадження у справі №537/4452/20 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні житловим будинком, визнання особи такою, що втратила право користування житловим будинком. Постановлено справу розглядати за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.

Ухвалою Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 24.02.2021 року постановлено перейти до розгляду справи за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні житловим будинком, визнання особи такою, що втратила право користування житловим будинком за правилами загального позовного провадження. Призначено підготовче засідання.

Ухвалою Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавької області від 24.02.2021 року зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні житловим будинком з господарськими будівлями, встановлення порядку користування житловим будинком з господарськими будівлями прийнято до спільного розгляду з первісним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні житловим будинком, визнання особи такою, що втратила право користування житловим будинком.

Ухвалою Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 26.04.2021 року залучено до участі у справі №537/4452/20 третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, ОСОБА_3 , якому належить право власності на Ѕ частину житлового будинку з господарськими будівлями, розташованими за адресою: АДРЕСА_3 .

Ухвалою Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 12.05.2021 року підготовче провадження у справі закрито, призначено справу до судового розгляду.

Позиції учасників в судовому засіданні.

В судовому засіданні позивач за первісним позовом - відповідач за зустрічним позовом ОСОБА_1 та її представник адвокат Савічев О.О. просили задовольнити первісний позов, з наведених в ньому підстав. Заперечували проти задоволення зустрічного позову ОСОБА_2 з підстав, зазначених у відзиві на зустрічний позов, а саме, що ОСОБА_2 не є членом сім`ї ОСОБА_1 , не проживає більше року в домоволодінні за адресою: АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_1 , а тому ОСОБА_2 втратила право користування вказаним житловим приміщенням. За таких обставин вважали безпідставним зустрічний позов ОСОБА_2 , в якому остання просила зобов`язати власника житла ОСОБА_1 усунути їй перешкоди у користуванні спірним житловим приміщенням, встановлення порядку користування цим житловим приміщенням.

Відповідач за первісним позовом - позивач за зустрічним позовом ОСОБА_2 не з`явилася в судове засідання, хоча була повідомлена належним чином про місце і час розгляду справи. Подала письмову заяву в якій просила розглядати справу без її участі. Поданий нею зустрічний позов підтримує в повному обсязі, просила задовольнити. Просила відмовити в задоволенні первісного позову ОСОБА_1 (а.с.100).

Представник відповідача за первісним позовом - позивача за зустрічним позовом ОСОБА_2 - адвокат Єрмоленко О.В. підтримав зустрічний позов в повному обсязі, просив його задовольнити з наведених підстав. Заперечував проти задоволення первісного позову ОСОБА_1 про визнання ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим приміщення з підстав не проживання в ньому більше року. Адвокат Єрмоленко О.В. додав, що ОСОБА_2 не проживає з поважних причин в домоволодінні за адресою: АДРЕСА_1 , оскільки власник ОСОБА_4 , а потім нові власники ОСОБА_5 та ОСОБА_1 чинять їй перешкоди у користуванні вказаним житловим приміщенням, а саме замінили замки на вхідних дверях, заварили вхідні ворота, відімкнули постачання газу та електроенергії в будинок, викрали її особисті речі, зняли сантехніку у ванній кімнаті та вбиральні. Проте ОСОБА_2 не втратила інтерес до вказаного житлового приміщення, яким вона має право користуватися, оскільки була зареєстрована у вказаному житлі майже від народження з дозволу колишнього власника - свого батька ОСОБА_4 . А іншого житла - ОСОБА_2 не має. ОСОБА_2 неодноразово зверталася до суду за захистом своїх прав на користування вказаним житловим приміщенням. Рішеннями суду першої та апеляційної інстанції було підтверджено право ОСОБА_2 на користування вказаним житлом. Проте новими власниками не виконувалися раніше ухвалені судові рішення.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, ОСОБА_3 не з`явився в судове засідання, подав письмові пояснення, в яких просив розглядати справу без його участі.

Фактичні обставини справи.

Заслухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне.

Згідно з договором купівлі-продажу, посвідченим Другою кременчуцькою державною нотаріальною конторою Полтавської області 03.08.1999 року за реєстровим №2-1382, зареєстрованим в КП «Кременчуцьке міжміське бюро технічної інвентаризації» 05.08.1999 року, ОСОБА_4 мав право власності на Ѕ частини житлового будинку з господарськими будівлями, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 .

Згідно з копією технічного паспорту, виготовленого ТОВ «Бюро технічної інвентаризації Міжрегіональне» 10.10.2017 року на замовлення ОСОБА_6 , садибний (індивідуальний) житловий будинок в АДРЕСА_3 , складається з житлового будинку літ. А, А1, а, а1, а3, а4, ап1, ап2, ан, загальною площею 82,4 м2, житловою площею 47,9 м2, сараю літ. Б, сараю літ. В, сараю літ. Г, вбиральні літ. Д, літньої кухні літ Е, гаража літ. Ж, гаража літ. З, вбиральні літ. Л, колодязя літ. К1, колодязя літ. К2, огорожі №1, 2, 3, вимощення №4, та розташований на земельній ділянці комунальної власності площею 0,0479 га. Забудовано самочинно нежитлова прибудова літ. а3, нежитлова прибудова (незавершене будівництво) літ. а4, гараж літ. Н. (а.с. 78-80).

Рішенням Крюківського районного суду м. Кременчука від 06.02.2017 року у справі №537/3921/16-ц, яке набрало законної сили 05.04.2017 року після перегляду в апеляційній інстанції, задоволено позов ОСОБА_6 до ОСОБА_4 про усунення перешкод укористуванні житловим приміщенням та вселення. Зобов`язано ОСОБА_4 не чинити перешкоди у вільному користуванні колишньою дружиною ОСОБА_6 та неповнолітньою донькою ОСОБА_2 житловими приміщеннями та надвірними будівлями в домоволодінні за адресою: АДРЕСА_3 , шляхом передачі ОСОБА_6 ключів. Вселено ОСОБА_6 з неповнолітньою ОСОБА_2 в будинок АДРЕСА_3 . Відмовлено в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 до ОСОБА_6 про усунення перешкоди у користуванні належним йому на праві власності житловим приміщенням квартирою АДРЕСА_1 , шляхом визнання ОСОБА_6 такою, що втратила право користування даним житловим приміщенням. Підставою для прийняття такого рішення стало встановлення судом факту, що ОСОБА_4 після розірвання шлюбу з ОСОБА_6 замінив замки на вхідних дверях в належну йому на праві власності частину будинку АДРЕСА_3 , не надає колишній дружині ОСОБА_6 та своїй доньці ОСОБА_2 ключі від вхідних дверей та доступ до житлового будинку, незважаючи на те, що вказані особи мають право користування вказаним житловим будинком. (а.с.64-66).

Рішенням Крюківського районного суду м. Кременчука від 24.10.2018 року, що залишено без змін Постановою Полтавського апеляційного суду від 14.01.2019 року, розглянуто цивільну справу №537/4502/16-ц за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_6 про поділ майна подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_4 про поділ майна подружжя, визнання права власності на будівельні матеріали. Розподілено спільне майно подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_6 , які перебували у шлюбі з 25.08.2000 року по 18.10.2016 року. У задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 відмовлено. Позовні вимоги ОСОБА_6 задоволено частково. Визнано об`єктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_6 будівельні матеріали, що використані при будівництві самочинно побудованої нежитлової прибудови літ. а3, нежитлову прибудову літ. а4 (незавершеного будівництва), що розташовані у АДРЕСА_1 . Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_6 компенсацію вартості Ѕ частини будівельних матеріалів у сумі 61135,50 грн. У задоволенні інших позовних вимог ОСОБА_6 відмовлено. (т.1 а.с.49-51).

Ухвалою Крюківського районного суду м. Кременчука від 13.05.2019 року відкрито провадження у справі №537/1271/19 за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_6 , ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні житловим будинком АДРЕСА_3 шляхом зняття з реєстрації.

Ухвалою Крюківського районного суду м. Кременчука від 05.06.2019 року залишено без розгляду цивільну справу №537/1271/19 за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_6 , ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні житловим будинком, за заявою позивача ОСОБА_4 від 04.06.2019 року.

Згідно з договором купівлі-продажу, посвідченого 04.06.2019 року приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу Полтавської області Прокопом О.Е., зареєстрованого у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності 04.06.2019 року реєстраційний номер 104, ОСОБА_4 продав, а ОСОБА_5 купила Ѕ частину житлового будинку з господарськими будівлями, який розташований за адресою: АДРЕСА_3 , що в цілому складається з житлового будинку літ. А, А1, а, а1, ап1, ап2, аг, загальною площею 71,9 м2, житловою площею 47,9 м2, сараю літ. Б, сараю літ. В, сараю літ. Г, вбиральні літ. Д, літньої кухні літ Е, гаража літ. Ж, гаража літ. З, вбиральні літ. Л, колодязя літ. К1, колодязя літ. К2, огорожі №1, 2, 3, вимощення №4, та розташований на земельній ділянці комунальної власності площею 0,0479 га, кадастровий номер - :09:003:1099.

Рішенням Крюківського районного суду м. Кременчука від 14.09.2020 року, яке залишено без змін постановою Полтавського апеляційного суду від 25.11.2020 року, частково задоволено позов ОСОБА_2 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , за участі третіх осіб ОСОБА_6 , приватного нотаріуса Прокоп О.Е., Департаменту державної реєстрації виконавчого коміткту Кременчуцької міської ради Полтавської області, ОСОБА_7 про визнання недійсним договору купівлі-продажу житлового будинку з господарськими будівлями. Визнано недійсною окрему частину правочину, а саме, п.6 договору купівлі-продажу 1/2 частини житлового будинку з господарськими будівлями, розташованому за адресою: АДРЕСА_3 , укладеного 04.06.2019 між ОСОБА_4 та покупцем ОСОБА_5 , посвідчений 04.06.2019 приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу Прокопом О.Е., зареєстрований в реєстрі за №1018, зареєстрований в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав власності 04.06.2019 з реєстраційним номером об`єкта нерухомого майна 104, де зазначено про те, що треті особи не мають права користування на вказане домоволодіння, оскільки зміст вказаного пункту договору не відповідав дійсності. В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено. (а.с.68-71).

Рішенням Крюківського районного суду м. Кременчука від 08.11.2019 року у справі №537/2572/19 задоволено частково позовні вимоги ОСОБА_5 до ОСОБА_2 , за участі третьої особи Крюківської районної адміністрації виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Полтавської області в особі Відділу ведення реєстру територіальної громади про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та виселення без надання іншого житлового приміщення. Виселено ОСОБА_2 з будинку АДРЕСА_3 . В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Проте таке рішення Крюківського районного суду м. Кременчука від 08.11.2019 року не набрало законної сили.

Так, постановою Полтавського апеляційного суду від 19.02.2020 року було скасовано рішення Крюківського районного суду м. Кременчука від 08.11.2019 року у справі №537/2572/19 в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_5 про виселення ОСОБА_2 без надання іншого житлового приміщення та в частині стягнення судових витрат. Ухвалено в цій частині нове рішення, яким відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_5 про виселення ОСОБА_2 без надання іншого житлового приміщення та у задоволенні стягнення судових витрат. Підставою ухвалення такого рішення стало встановлення наявності у ОСОБА_2 права користування житловим будинком АДРЕСА_3 набутого відповідно до закону на підставі реєстрації її у вказаному житловому приміщенні в 2001 році попереднім співвласником будинку - її батьком ОСОБА_4 . Згідно з правовою позицією ВП ВС викладеною в постанові від 21.08.2019 року у справі №569/4373/16-ц, не є підставою для виселення членів сім`ї власника квартири, у тому числі й колишніх, сам факт переходу права власності на це майно до іншої особи без оцінки законності такого виселення, яке фактично є втручанням у право на житло у розумінні положень ст.8 Конвенції, на предмет пропорційності у контексті відповідної практики ЄСПЛ. Відповідно до ст.403 ЦК України,оскільки ОСОБА_2 була поселена та проживала у вказаному будинку правомірно, то при переході права власності на домоволодіння до іншої особи, за ОСОБА_2 зберігся житловий сервітут на нього. Оскільки у члена сім`ї колишнього співвласника житлового будинку ОСОБА_2 не має іншого житла, вона набула охоронюване законом право на мирне володіння житлом у законний спосіб, новий власник житлового будинку ОСОБА_5 не виявила розумну дбайливість про інтереси ОСОБА_2 , колегія суддів апеляційного суду прийшла до висновку про відмову у задоволенні позову про виселення ОСОБА_2 , оскільки ані у ЖК УРСР, ані у ЦК України не передбачена можливість виселення члена сім`ї колишнього власника без надання іншого жилого приміщення.

Колегія суддів апеляційної інстанції прийняла таке рішення з наступних підстав.

Відповідно до статті 47 Конституції України, кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно зі статтею 109 ЖК УРСР виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.

Частиною третьою статті 116 ЖК УРСР передбачено, що осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.

Такими, що самоправно зайняли жиле приміщення, вважаються особи, які вселилися до нього самовільно без будь-яких підстав, а саме без відповідного рішення про надання їм цього приміщення та відповідно ордера на житлове приміщення. Виселення цих осіб пов`язане з відсутністю у них будь-яких підстав для зайняття жилої площі.

Відповідно до статті 156 ЖК УРСР, члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Відповідно до вимог ст.401 ЦК України, право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.

Відповідно до вимог ч. 1 ст.402 ЦК України, сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду.

Відповідно до вимог ч.6 ст.403 ЦК України, сервітут зберігає чинність у разі переходу до інших осіб права власності на майно, щодо якого він встановлений.

Згідно із частиною першою статті 405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України, власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України), тому дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського Суду з прав людини як джерело права.

У своїй діяльності Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи.

Стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) закріплює право кожного на повагу до його приватного і сімейного життя, житла і до таємниці кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права інакше, ніж згідно із законом і коли це необхідно в демократичному суспільстві в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» Європейський суд з прав людини визначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення ЄСПЛ у справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63). Таким чином, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла.

Розглядаючи справу «Кривіцька та Кривіцький проти України» (№ 8863/06), ЄСПЛ у рішенні від 02 грудня 2010 року установив порушення статті 8 Конвенції, зазначивши, що в процесі прийняття рішення щодо права заявників на житло останні були позбавлені процесуальних гарантій. Установлено порушення національними судами прав заявників на житло, оскільки суди не надали адекватного обґрунтування для відхилення аргументів заявників стосовно застосування відповідного законодавства та не здійснили оцінку виселення в контексті пропорційності застосування такого заходу.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції.

Зокрема, згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа-добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (заява №29979/04), «Кривенький проти України» від 16лютого 2017 року (заява №43768/07)).

Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Не є підставою для виселення членів сім`ї власника квартири, у тому числі й колишніх, сам факт переходу права власності на це майно до іншої особи без оцінки законності такого виселення, яке фактично є втручанням у право на житло у розумінні положень статті 8 Конвенції, на предмет пропорційності у контексті відповідної практики ЄСПЛ.

Вказаний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі № 569/4373/16-ц (провадження № 14-298цс19).

Колегія суддів апеляційного суду встановила, що ОСОБА_2 набула право користування спірним житлом згідно із законом, тобто набула охоронюване законом право на мирне володіння майном як член сім`ї свого батька - співвласника будинку ОСОБА_4 .

У договорі купівлі-продажу частини житлового будинку від 04.06.2019 року сторони продавець ОСОБА_4 та покупець ОСОБА_5 зазначили, що жодні треті особи не мають прав користування на домоволодіння, що не відповідало дійсності.

ОСОБА_2 з 2001 року зареєстрована у спірному будинку. Крім того, під час огляду житла набувач ОСОБА_5 мала можливість виявити, що ОСОБА_2 проживає у будинку, та з`ясувати в неї підстави такого проживання, а також довідатися про її наміри щодо подальшого проживання після відчуження будинку або про її відмову від свого права та готовність звільнити будинок у такому випадку.

Тобто набувач ОСОБА_5 за певної обачності мала реальну можливість дізнатися про обтяження будинку у вигляді права користування члена сім`ї колишнього власника квартири.

Таким чином, позивач могла передбачити характер та вагу обтяження її майбутньої нерухомості. Однак позивач не здійснила достатньої належної обачності при укладенні договору.

Окрім того, умовами договору купівлі-продажу від 04.06.2019 року були передбачені наслідки надання недостовірних відомостей покупцю ОСОБА_5 , зокрема, відшкодування заподіяних збитків продавцем ОСОБА_4 (п.12 договору).

Необхідно врахувати вимоги ч.6 ст.403 ЦК України, відповідно до яких, при зміні власника нерухомого майна, сервітут зберігається у відношення членів сім`ї колишнього власника цього майна.

Враховуючи, що ОСОБА_2 була поселена та проживала у вказаному домоволодінні правомірно, то при переході права власності на таке домоволодіння від її батька ОСОБА_4 до ОСОБА_5 , за ОСОБА_2 зберігся житловий сервітут на нього.

Оскільки у справі, що розглядається, член сім`ї колишнього власника житлового будинку ОСОБА_2 не має іншого житла, але набула охоронюване законом право на мирне володіння спірним житловим приміщенням у законний спосіб, новий власник житла ОСОБА_5 не виявила розумну дбайливість про інтереси ОСОБА_2 , то колегія суддів прийшла до висновку про відмову у задоволенні позову про виселення відповідача ОСОБА_2 , оскільки у ЖК УРСР не передбачена можливість виселення члена сім`ї колишнього власника без надання іншого жилого приміщення (стаття 116 ЖК УРСР та стаття 405 ЦК України).

З урахуванням викладеного, колегія судді апеляційного суду прийшла до висновку про наявність підстав для скасування рішення Крюківського районного суду м. Кременчука від 08.11.2019 року у справі №537/2572/19 в частині задоволених позовних вимог про виселення ОСОБА_2 з житлового будинку, розташованого за адресою АДРЕСА_3 , без надання іншого житлового приміщення та ухвалення нового в цій частині про відмову у задоволенні позову. В частині відмови у задоволенні позову про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням рішення залишено без змін. (а.с. 72-75).

Разом з тим Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зауважив, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів (BRUMARESCU v. ROMANIA, № 28342/95, §61, рішення ЄСПЛ від 28 листопада 1999 року). Судові рішення повинні бути розумно передбачуваними (S.W. v. ТНЕ UNITED KINGDOM, №20166/92, §36, рішення ЄСПЛ від 22 листопада 1995 року).

Правова визначеність передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, недопустимості повторного розгляду вже вирішеної справи. Жодна сторона не має права домагатися перегляду кінцевого й обов`язкового рішення тільки з метою проведення нового слухання та вирішення справи (рішення ЄСПЛ від 09 листопада 2004 року у справі «Світлана Науменко проти України» (Svetlana Naumenko v. Ukraine), заява № 41984/98, §53).

В подальшому ОСОБА_5 відчужила своїй доньці ОСОБА_1 належну їй частину спірного житлового будинку з господарськими будівлями, розташованого за адресою: АДРЕСА_3 . Так, згідно з договором дарування частки у праві власності на житловий будинок з господарськими будівлями, посвідченого 19.02.2020 року приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу Полтавської області, дарувальник ОСОБА_5 передала безоплатно у власність (подарувала) обдарованій ОСОБА_1 Ѕ частку в праві власності на житловий будинок з господарськими будівлями, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , загальною площею 71,9 м2 , житловою площею 47,9 м2, та в цілому складається з житлового будинку «А, А1, а, а1, ап1, ап2, аг», сараю «Б», сараю «В», сараю «Г», вбиральні «Д», літньої кухні «Е», гаража «Ж», гаража «З», вбиральні «Л», колодязя «К1», колодязя «К2», огорожі №1, 2, 3, вимошення №4, розташований на земельній ділянці комунальної власності площею 0,0479 га, кадастровий номер :09:003:1099 (а.с.11-12).

Згідно з витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №200963522 від 19.02.2020 року, Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №240365688 від 14.01.1021 року, ОСОБА_1 та ОСОБА_3 належить право власності кожному по Ѕ частині житлового будинку з господарськими будівлями, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , загальною площею 71,9 м2 , житловою площею 47,9 м2, та в цілому складається з житлового будинку «А, А1, а, а1, ап1, ап2, аг», сараю «Б», сараю «В», сараю «Г», вбиральні «Д», літньої кухні «Е», гаража «Ж», гаража «З», вбиральні «Л», колодязя «К1», колодязя «К2», огорожі №1, 2, 3, вимошення №4. Раніше ОСОБА_4 належало право власності на Ѕ частину вказаного домоволодіння на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 03.08.1999 року Другою Кременчуцькою державною нотаріальною конторою р.№2-1382. (а.с.13, 62-63).

ОСОБА_2 є донькою колишнього власника частини спірного домоволодіння за адресою: АДРЕСА_3 , - ОСОБА_4 , та була зареєстрована у ньому як член сім`ї власника 21 липня 2001 року, що підтверджено копією з домової книги.

Згідно Реєстру територіальної громади Крюківської районної адміністрації виконавчого комітету Кременчуцької міської ради, ОСОБА_2 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 ., що підтверджено листом №9404/01-27 від 11.12.2020 року (а.с. 26).

За інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів № 166912274 від 17.05.2019 року та №259791045 від 03.06.2021 року, ОСОБА_2 не має права власності на нерухоме майно. (а.с.55).

Згідно з актом, затвердженим директором КГЖЕП «Автозаводське», свідки ОСОБА_8 , яка мешкає в АДРЕСА_3 , та ОСОБА_9 , який мешкає в АДРЕСА_4 , підтвердили факт того, що з червня 2019 року і по час складення акту ОСОБА_2 фактично не проживає за адресою: АДРЕСА_3 . (а.с. 14).

З поданого позивачем за первісним позовом - відповідачем за зустрічним позовом ОСОБА_1 відео вбачається, що в належній їй частині домоволодіння за адресою: АДРЕСА_3 , відсутні умови для проживання, а саме відімкнуто газопостачання, електропостачання, розбиті вікна. (а.с.15).

ОСОБА_2 та її мати ОСОБА_6 неодноразово зверталися до правоохонних органів зі скаргами на дії власників будинку, розташованому за адресою: АДРЕСА_3 , які перешкоджають їм реалізувати своє право користування вказаним житловим приміщенням. Цей факт підтверджено відповідними листами та заявами, судовими рішеннями, що містяться в матеріалах справи (а.с.81-86, 124).

03.03.2019 року ОСОБА_2 зверталася до ПрАТ «Кременчукгаз» із заявою, в якій просила повідомити їй причину відключення газопостачання в житловий будинок розташований за адресою: АДРЕСА_1 . (а.с.87).

Представник ОСОБА_2 - адвокат Єрмоленко О.В. подав суду оригінали квитанцій про оплату комунальних послуг, наданих в житловий будинок розташований за адресою: АДРЕСА_1 . (а.с.88-94).

В судовому засіданні ОСОБА_1 визнала, що газопостачання в житловий будинок розташований за адресою: АДРЕСА_1 , було відключено за її заявою та за заявою попереднього власника ОСОБА_5 . Також ОСОБА_1 визнала, що змінила замки від вхідних дверей у спірному домоволодінні, але не надає нові ключі ОСОБА_2 , оскільки остання не є власником вказаного домоволодіння чи членом її сім`ї.

ОСОБА_1 , звертаючись до суду з первісним позовом про визнання ОСОБА_2 такою, що втратила право користування належним позивачу житловим приміщенням, підставою позову зазначено ст.405 ЦК України, зі змісту якої вбачається, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Разом з тим Верховним Судом у постанові від 09.12.2020 року у справі №209/2642/18 (провадження № 61- 9591св19), у постанові від 10.03.2021 року у справі №686/26093/19-ц (провадження № 61- 16974св20) у постанові від 09.12.2020 року у справі №209/2642/18 (провадження № 61- 9591св19), у постанові від 15.01.2020 року у справі №754/613/18-ц (провадження № 61-1634св19), викладена правова позиція щодо застосовуння ст.405 ЦК України, а саме при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, - враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України, при цьому саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені законом строки у жилому приміщенні без поважних причин.

З огляду на принцип правової визначеності, суд враховує постанову Полтавського апеляційного суду від 19.02.2020 року у справі №537/2572/19, яким встановлено, що ОСОБА_2 була поселена та проживала у спірному домоволодінні правомірно, тому при переході права власності на домоволодіння за нею зберігся житловий сервітут на нього.

Відповідно до ст.8 та статті 1 першого Протоколу, до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, рішення ЄСПЛ від 18 листопада 2004 року в справі «Прокопович проти Росії», заява № 58255/00, пункт 36, рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява № 19009/04, пункт 50, втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла.

Проаналізувавши подані суду докази, пояснення сторін та їх представників, суд встановив, що проживання ОСОБА_2 Ѕ частині житлового будинку за адресою: АДРЕСА_3 , унеможливлено з підстав виникнення конфлікту між ОСОБА_2 та останнім власником ОСОБА_1 , а також з попередніми власниками ОСОБА_4 та ОСОБА_5 . Таким чином щонайменш з 2016 року власники будинку почергово чинили ОСОБА_10 перешкоди у користуванні вказаним житлом. Так, в 2016 році ОСОБА_4 розірвав шлюб з ОСОБА_6 . Після чого ОСОБА_4 зареєстрував шлюб з ОСОБА_1 , яка є донькою ОСОБА_5 . З цих підстав, починаючи з 2016 року власник ОСОБА_4 перешкоджав колишній дружині ОСОБА_6 та своїй доньці ОСОБА_2 користуватися належним йому житловим приміщенням, шляхом їх виселення з будинку та зміни замків на вхідних дверях будинку. Рішенням Крюківського районного суду м. Кременчука від 06.02.2017 року були захищені права ОСОБА_6 та неповнолітньої ОСОБА_2 на користування домоволодінням за адресою: АДРЕСА_3 . Зобов`язано ОСОБА_4 не чинити перешкоди ОСОБА_6 та ОСОБА_2 у користуванні житловим приміщенням шляхом передачі ключів, вселено останніх у спірне житлове приміщення. Після чого 04.06.2019 року ОСОБА_4 продав своїй новій тещі ОСОБА_5 належну йому Ѕ частину житлового приміщення з господарськими будівлями. Теща ОСОБА_5 як новий власник відімкнула газопостачання до належної їй частини спірного будинку, зверталася до суду з позовом про визнання ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим приміщенням, що раніше належало її батьку, та виселення ОСОБА_2 з вказаного житлового приміщення. Проте рішенням Крюківського районного суду м. Кременчука від 08.11.2019 року, зі змінами внесеними постановою Полтавського апеляційного суду від 19.02.2020 року, було відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_5 . Після чого 19.02.2020 року ОСОБА_5 оформила договір про дарування спірного житлового приміщення своїй доньці ОСОБА_1 , яка була одружена з ОСОБА_4 . Після чого ОСОБА_1 продовжила чинити ОСОБА_2 перешкоди у користуванні спірним житловим приміщенням, що підтверджується її ж поясненнями даними суду про те, що вона змінила замки на вхідних дверях спірного житлового приміщення та не дає нові ключі ОСОБА_2 , а також припинила газопостачання в спірний будинок, що унеможливило фактично його опалення, підігрів води, приготування їжі. З поданого суду відео вбачається, що в спірній частині домоволодіння відсутнє також електропостачання, чим унеможливлено проживання мешканців в будинку. Факт заварювання вхідних воріт у спірне домоволодіння підтверджувався обома сторонами. Наведені обставини беззаперечно оцінюються судом як підтвердження наявності у ОСОБА_2 перешкод у реалізації свого законного права на користуванні спірним житлом, яке було надано їй колишнім власником - її батьком ОСОБА_4 , і на користування яким за нею зберігся сервітут. Враховуючи численні скарги ОСОБА_2 в правоохоронні органи на дії власників спірного житлового приміщення щодо перешкоджання їй реалізувати своє право на користування спірним житлом, а також численні цивільні справи, розглянуті судом з приводу користування ОСОБА_2 спірним житловим приміщенням, - суд вважає доведеним, що ОСОБА_2 не втратила інтересу до житлового приміщення за адресою: АДРЕСА_3 . Суд також враховує, що ОСОБА_2 має зареєстроване місце проживання у вказаному житловому приміщенні майже від народження, не має ані права власності, ані права користування іншим житловим приміщенням. З пояснень представника вбачається, що ОСОБА_2 не має матеріальної можливості придбати право власності чи право користування на нове житло, чи за власний рахунок орендувати житло.

За таких обставин, суд вважає доведеним, що ОСОБА_11 не втратила інтересу до житлового приміщення, а саме Ѕ частини житлового будинку за адресою: АДРЕСА_3 , а не проживає у ньому з поважних причин за наявності перешкод, які чинить їй, зокрема, останній співвласник ОСОБА_1 .

З огляду на навдене, суд не вбачає підстав, передбачених ст.405 ЦК України, визнати ОСОБА_11 такою, що втратила право користування вказаним житловим приміщенням.

Враховуючи положення ст.405, ст.406 ЦК України, обставини, встановлені у справі №537/2572/19 в рішенні Крюківського районного суду м.Кременчука Полтавської області від 08.11.2019 року, зі змінами внесеними постановою Полтавського апеляційного суду від 19.02.2020 року, суд вважає, що ОСОБА_2 має право на користування Ѕ частиною житлового приміщення за адресою: АДРЕСА_3 . А тому суд вважає за необхідне зобов`язати ОСОБА_1 не чинити ОСОБА_2 перешкоди у реалізації нею права на користування Ѕ частиною домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_3 , шляхом передачі останній ключів від вхідних дверей, надання вільного та безперешкодного доступу до житлового будинку.

Підстави набуття права власності на новостворене нерухоме майно визначено ч. 2 ст.331 ЦК України.

Таким чином, на самовільно збудовані обєкти нерухомого майна право власності не виникає до введення його в експлуатацію та реєстрацію права власності на нього. Оскільки, право власності на самовільно збудовані об`єкти нерухомого майна, а саме самочинно побудованої нежитлової прибудови літ. а3, нежитлової прибудову літ. а4 (незавершеного будівництва), що розташовані у АДРЕСА_1 , - у сторін не виникло, то захисту в судовому порядку воно не підлягає і не може бути предметом розгляду в даній справі.

Позовна вимога ОСОБА_2 про зобов`язання ОСОБА_1 не чинити їй перешкоди у вільному користуванні надвірними будівлями домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , є некоректною, оскільки не містить переліку цих будівель та споруд. Особа може бути визнана такою, що має право користування лише стосовно житлового приміщення, а не господарських споруд. Тому така позовна вимога задоволенню не підлягає.

Разом з тим, враховуючи, що ОСОБА_1 є співвласником Ѕ частини спірного житлового будинку з господарськими будівлями, за адресою: АДРЕСА_3 , а ОСОБА_2 має лише право користування вказаним житловим приміщенням як донька колишнього власника ОСОБА_4 , за якою зберігається житловий сервітут при переході права власності до нових власників, що відповідає положенням ч.6 ст.403 ЦК України. Відповідно до положень ст.405 ЦК України, ОСОБА_2 має право на користування цим житлом відповідно до закону, як член сім`ї колишнього власника житла, а житлове приміщення, яке вона має право займати, визначається його власником, тобто ОСОБА_1 . За таких обставин, суд не вбачає підстав для встановлення порядку користування спірним житловим приміщенням для власника ОСОБА_1 та особи, яка не є його власником ОСОБА_2 . Незважаючи на те, що ОСОБА_2 має житловий сервітут на користування спірним житловим приміщенням, проте з огляду на положення ст.405, 403 ЦК України, визначення житлового приміщення, яке вона має займати, відноситься до повноважень співвласника ОСОБА_1 .

За таких обставин, суд вважає за необхідне відмовити в задоволенні первісного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , за участі третьої особи ОСОБА_3 , про усунення перешкод у користування житловим приміщення, визнання ОСОБА_2 такою, що втратила право на користування спірного житлового проміщення. Разом з тим, суд вважає за необхідне частково задовольнити зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , за участі третьої особи ОСОБА_3 , про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням з господарськими будівлями, встановлення порядку користування житловим приміщенням. А саме зобов`язати ОСОБА_1 не чинити ОСОБА_2 перешкоди у реалізації нею права на користування Ѕ частиною домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_3 , шляхом передачі останній ключів від вхідних дверей, надання вільного та безперешкодного доступу до вказаної частини житлового будинку. Відмовити в задоволенні іншої частини позовних вимог зустрічного позову.

Відповідно до ст. 141 ЦК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

З огляду на наведене, суд вважає за необхідне стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір в розмірі 908,00 грн., сплачені нею при подачі зустрічного позову за одну позовну вимогу немайнового характеру.

Керуючись ст.ст. 5, 12, 13, 19, 76, 77, 81, 258, 263-265, 267, 268, 352, 354, ЦПК України, суд

у х в а л и в :

Відмовити в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, ОСОБА_3 , про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні житловим будинком, визнання особи такою, що втратила право користування житловим будинком.

Зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, ОСОБА_3 , про усунення перешкод у користуванні житловим будинком та господарськими будівлями, встановлення порядку користування житловим будинком та господарськими будівлями - задовольнити частково.

Зобов`язати ОСОБА_1 не чинити перешкоди ОСОБА_2 у реалізації нею права на користування належної ОСОБА_1 Ѕ частиною домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_3 , шляхом передачі ОСОБА_2 ключів від вхідних дверей, надання вільного та безперешкодного доступу до вказаної частини житлового будинку.

В задоволенні іншої частини позовних вимог зустрічного позову ОСОБА_2 - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати на судовий збір в розмірі 908 (дев`ятсом вісім) грн. 00 коп.

Інформація про сторони:

ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт НОМЕР_1 , виданий 29.08.2001 року Автозаводським РВ КМУ УМВС Українив Полтавській області, РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрована в АДРЕСА_5 .

ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2 , паспорт НОМЕР_3 , виданий 20.01.2017 року Крюківським РВ УМВС Українив Полтавській області, РНОКПП НОМЕР_4 , зареєстрована в АДРЕСА_3 .

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Полтавського апеляційного суду через Крюківський районний суд м. Кременчука Полтавської області протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день складання його повного тексту, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст судового рішення складений 13.08.2021 року.

Суддя Крюківського районного суду

м. Кременчука Полтавської області Мурашова Н.В.