Ухвала

18 серпня 2021 року

м. Київ

справа № 295/745/18

провадження № 61-13750ск20

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Крата В. І. розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Житомирського апеляційного суду від 07 липня 2021 року у складі колегії суддів: Галацевич О. М., Борисюка Р. М., Микитюк О. Ю., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - приватний нотаріус Житомирського районного нотаріального округу Доброльожа Віктор Віталійович, про визнання заповіту недійсним,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2018 року ОСОБА_1 звернувся із позовом до ОСОБА_2 третя особа - приватний нотаріус Житомирського районного нотаріального округу Доброльожа В. В. , про визнання заповіту недійсним.

Позовні вимоги мотивовані тим, що після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 батька відкрилася спадщина на квартиру АДРЕСА_1 . Він є спадкоємцем першої черги спадкування за законом та в установленому законом порядку звернувся до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини. Проте його повідомлено про наявність заповіту від 18 липня 2014 року на ім`я ОСОБА_2 . Вважає цей заповіт недійсним, оскільки ОСОБА_3 хворів на шизофренію та перебував на обліку в Житомирській обласній психіатричній лікарні, не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними.

Рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 11 березня 2021 року в складі судді: Чішман Л. М., визнано недійсним заповіт, складений ОСОБА_3 18 липня 2014 року, посвідчений приватним нотаріусом Житомирського районного нотаріального округу Доброльожею В. В. та зареєстрований в реєстрі № 2237.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що висновок судового експерта є достовірним доказом того, що ОСОБА_3 на час укладення заповіту не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, а тому є підстави для задоволення позову та визнання оспореного заповіту недійсним.

Постановою Житомирського апеляційного суду від 07 липня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено. Рішення Богунського районного суду м.Житомира від 11 березня 2021 року скасовано, ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 11 листопада 2019 року у справі № 496/4851/14-ц (провадження № 61-7835сво19) виклав висновок про застосування норми права, відповідно до якого підставою для визнання правочину недійсним згідно частини першої статті 225 ЦК України може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та керувати ними. Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 13 травня 2019 у справі № 372/830/17-ц (провадження № 61-39444св18), від 22 травня 2019 року у справі № 234/9293/14-ц (провадження № 61-2968св19) та від 06 лютого 2020 року у справі № 495/538/16-ц (провадження № 61-43716св18). Суд першої інстанції зробив помилковий висновок про наявність правових підстав для задоволення позову на підставі висновку судового експерта. Так, проведена у справі судова експертиза чіткого та категоричного висновку про неможливість ОСОБА_3 усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними на час підписання оспорюваного заповіту не надала, а висновки експертів про те, що він не міг у повній мірі усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, через хронічне психічне захворювання не можуть бути підставою для скасування зазначеного заповіту. Окрім того, висновок експерта містить посилання, що перебіг захворювання ОСОБА_3 був досить сприятливим, з довготривалими періодами ремісій. Покази свідків у даному випадку не можуть бути достовірним доказом психічного стану спадкодавця в момент вчинення правочину. Таким чином позивач не довів, що спадкодавець на момент складання заповіту 18 липня 2014 року перебував у стані, який не давав йому можливості усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, а його волевиявлення не було вільним та не відповідало його внутрішній волі.

09 серпня 2021 року ОСОБА_1 подав касаційну скаргу на постанову Житомирського апеляційного суду від 07 липня 2021 року, в якій просить скасувати оскаржену постанову та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Підставою, на якій подається касаційна скарга, ОСОБА_1 зазначає неправильне застосування норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права, оскільки є необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 11 листопада 2019 року у справі № 496/4851/14-ц (провадження № 61-7835сво19), та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні (пункт 2 частини другої статті 389 ЦПК України). Касаційна скарга мотивована тим, що під час вчинення заповіту ОСОБА_3 не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними.

Касаційна скарга підлягає поверненню з таких мотивів.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

У пункті 5 частини другої статті 392 ЦПК України передбачено, що у касаційній скарзі повинно бути зазначено підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 цього Кодексу підстави (підстав). У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається постанова Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був врахований в оскаржуваному судовому рішенні. У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 2 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається обґрунтування необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду.

Тлумачення вказаних норм ЦПК України дозволяє зробити висновок, що при касаційному оскарженні судових рішень, зазначених в пункті 1 частини першої статті 389 ЦПК України, на підставі пункту 2 частини другої статті 389 ЦПК України, має бути в касаційній скарзі мотивовано необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні.

Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду, як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).

Відповідно до пункту 4 частини четвертої статті 394 ЦПК України касаційна скарга не приймається до розгляду і повертається судом також, якщо у касаційній скарзі не викладені передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку.

Про повернення касаційної скарги постановляється ухвала (частина шоста статті 393 ЦПК України).

Аналіз касаційної скарги свідчить, що у ній відсутнє вмотивоване обґрунтування необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 11 листопада 2019 року у справі № 496/4851/14-ц (провадження № 61-7835сво19). Сама по собі вказівка на необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах не свідчить про обґрунтування особою, яка подала касаційну скаргу, підстав касаційного оскарження та не є виконанням вимог процесуального закону (пункт 5 частини другої статті 392 ЦПК України). Тому ОСОБА_1 не виконано вимог ЦПК України при поданні касаційної скарги щодо наведення підстав касаційного оскарження судових рішень, і згідно пункту 4 частини четвертої статті 394 ЦПК України, касаційна скарга підлягає поверненню.

Керуючись статтями 260, 389, 392, 393, 394 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Житомирського апеляційного суду від 07 липня 2021 року повернути.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Суддя В. І. Крат