Дата документу 01.12.2021 Справа № 2-2125/2010
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 22-ц/807/3775/21 Головуючий у 1-й інстанції: Стеценко А.В.
Є.У.№ 2-2125/2010 Суддя-доповідач: Кочеткова І.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 грудня 2021 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з цивільних справ:

головуючого: Кочеткової І.В.,

суддів: Кримської О.М.,

Дашковської А.В.,

секретар: Остащенко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу скаргою ОСОБА_1 на бездіяльність державного виконавця Вознесенівського відділу державної виконавчої служби у м. Запоріжжі Південно-Східного межрігіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро),

за апеляційною скаргоюОСОБА_1 на ухвалу Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 30 серпня 2021 року,

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду зі скаргою, в якій просила визнати протиправною та скасувати постанову про відкриття виконавчого провадження № 65669720 від 04.06.2021, винесену державним виконавцем Вознесенівського відділу державної виконавчої служби у м. Запоріжжі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) Петруніною С.О.; визнати протиправними та дискримінаційними дії в.о. начальника Вознесенівського відділу державної виконавчої служби Берестецької Т. щодо перевірки відкриття виконавчого провадження №65669720 від 04.06.2021.

В обґрунтування скарги зазначала, що постановою державного виконавця відкрито виконавче провадження № 65669720 із виконання виконавчого листа 2-2125/2010 від 20.10.2011 про стягнення солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь Концерну «Міські теплові мережі» заборгованості за надані послуги теплопостачання у розмірі 3152,50 грн. та витрат на ІТЗ розгляду справи судом в сумі 30,00 грн.

Постанову державного виконавця Булка Л.Л. вважає протиправною, оскільки стягувачем пропущено строк пред`явлення виконавчого листа до примусового виконання; копія постанови на адресу боржника не надсилалась; у виконавчому листі зазначено адресу боржника, за якою ОСОБА_1 не проживала; заяву в інтересах стягувача подано неуповноваженою особою, оскільки генеральний директор стягувача не має повноважень видавати довіреності, про що свідчить п. 3.5 Контракту; додатком до заяви про відкриття виконавчого провадження зазначено не виконавчий лист, а судовий наказ № 2-2125/2010 від 20.10.2011, який в матеріалах виконавчого провадження відсутній.

Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 30 серпня 2021 року відмовлено у задоволенні скарги.

Судове рішення мотивовано тим, що оскаржувана постанова прийнята державним виконавцем відповідно до закону та в межах його повноважень.

Не погоджуючись з ухвалою суду,ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись напорушення норм матеріального та процесуального права, просить ухвалу суду скасувати, та постановити нове рішення про задоволення її скарги на дії державного виконавця.

Узагальненими доводами апеляційної скарги є те, що ухвала суду містить відомості, які не відповідають дійсності, а саме: ухвалу постановлено без участі стягувача. Окрім того, апелянт вказує на те, що на її адресу постанова про відкриття виконавчого провадження не надсилалась, про наявність виконавчого провадження вона не повідомлялась, чим, на її думку були, порушені її права. Також скаржниця вказувала на те, що виконавчий документ був прийнятий до провадження державним виконавцем незважаючи на те, що його зміст не відповідав вимогам, встановленим ЗУ «Про виконавче провадження», відтак державний виконавець не мав підстав для відкриття виконавчого провадження. Судом першої інстанції зроблені висновки, які не відповідають дійсним обставинам справи та порушують її права, визначені Конституцією України.

Відзив на апеляційну скаргу від стягувача і державного виконавця не надходив.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, доводи ОСОБА_1 , перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з виходячи з такого.

Відповідно до ч.1, 4ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Статтею 447 ЦПК України визначено, що сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду зі скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Відповідно до частини п`ятої статті 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. У пункті 9 частини третьої статті 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду.

Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Європейський суд наголосив, що відповідно до усталеного прецедентного права, пункт 1 статті 6 гарантує кожному право на звернення до суду або арбітражу з позовом стосовно будь-яких його цивільних прав та обов`язків. Таким чином, ця стаття проголошує «право на суд», одним з аспектів якого є право на доступ, тобто право подати позов з приводу цивільно-правових питань до суду. Однак це право було б ілюзорним, якби правова система Договірної держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося на шкоду одній із сторін. Важко собі навіть уявити, щоб стаття 6 детально описувала процесуальні гарантії, які надаються сторонам у спорі, - а саме: справедливий, публічний і швидкий розгляд, - і водночас не передбачала виконання судових рішень. Якщо вбачати у статті 6 тільки проголошення доступу до судового органу та права на судове провадження, то це могло б породжувати ситуації, що суперечать принципу верховенства права, який Договірні держави зобов`язалися поважати, ратифікуючи Конвенцію. Отже, для цілей статті 6 виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина «судового розгляду» (пункт 40 рішення від 19 березня 1997 року у справі «Горнсбі проти Греції» (Case of Hornsby v. Greece)).

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, на момент виникнення спірних правовідносин були врегульовані Законом України від 21 квітня 1999 року № 606-XIV «Про виконавче провадження».

Так, у статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб)це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Встановлено, що на виконанні державного виконавця Вознесенівського відділу державної виконавчої служби у м. Запоріжжі Південно-Східного межрігіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) перебуває судовий наказ, виданий Орджонікідзевським районним судом м.Запоріжжя у справі №2-2125/2010 від 20.10.2011.

У виконавчому документів вказано, що рішення набуло законної сили 31.08.2010, строк пред`явлення виконавчого документа до виконання становить до 13.08.2013.

В останнє виконавчий лист був пред`явлений до виконання 03.06.2021, у зв`язку з чим 04.06.2021 державним виконавцем за вказаним виконавчим документом винесено постанову про відкриття виконавчого провадження за № 65669720.

Доводи апеляційної скарги про те, що строк пред`явлення до виконання виконавчого документу станом на червень 2021 року сплив є неспроможними, оскільки:

Пунктом 4 Розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про виконавче провадження» та деяких інших законодавчих актів України щодо вдосконалення процедури примусового виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб)» від 04.112010 № 2677-VI, який набрав чинності 08.03.2011, визначено, що виконавчі документи, видані до набрання чинності цим Законом, пред`являються до виконання у строки, встановлені на момент їх видачі.

Відповідно до статті 23 Закону України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 № 606-XIV, в редакції, чинній на момент пред`явлення стягувачем виконавчого листа до виконання було визначено, що строки пред`явлення виконавчого документа до виконання перериваються пред`явленням виконавчого документа до виконання. Після переривання строку пред`явлення виконавчого документа до виконання перебіг строку поновлюється. Час, що минув до переривання строку, до нового строку не зараховується. У разі повернення виконавчого документа стягувачу у зв`язку з неможливістю повного або часткового виконання рішення строк пред`явлення виконавчого документа до виконання після перерви встановлюється з дня повернення виконавчого документа стягувачу.

05.10.2016 набрав чинності Закон України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 № 1404-VIII.

Статтею 12 вказаного Закону встановлено, що виконавчі документи можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох років, крім посвідчень комісій по трудових спорах та виконавчих документів, за якими стягувачем є держава або державний орган, які можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох місяців.

Згідно з пунктом 5 Розділу XIII Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 № 1404-VIII виконавчі документи, видані до набрання чинності цим Законом, пред`являються до виконання у строки, встановлені цим Законом.

З аналізу змісту пункту 5 Розділу XIII Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 № 1404-VIII можна дійти висновку, що положення цього закону застосовуються до виконавчих документів, строк пред`явлення до виконання за якими не сплинув на час набрання чинності цим законом.

Згідно наявних матеріалів справи, строк пред`явлення до виконання вказаного вище виконавчого документа, виданого судом 20.10.2011 переривався його пред`явленням до виконання: 20.01.2012, 26.02.2013, 15.05.2014, 29.09.2015, 30.09.2016. 28.02.2020 виконавчий документу був знов повернутий стягувачу.

Із вказаного слідує, що строк пред`явлення його до виконання на час його пред`явлення 03.06.2021 не сплив.

Щодо доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 про не отримання нею постанови про відкриття виконавчого провадження, апеляційний суд не вважає це достатньою підставою, з якою законодавець пов`язує скасування постанови про відкриття виконавчого провадження.

Відповідно до статті 25 Закону № 606-ХIV державний виконавець протягом трьох робочих днів з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій вказує про необхідність боржнику самостійно виконати рішення у строк до семи днів з моменту винесення постанови та зазначає, що у разі ненадання боржником документального підтвердження виконання рішення буде розпочате примусове виконання цього рішення зі стягненням з боржника виконавчого збору і витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, передбачених цим Законом. Копії постанови про відкриття виконавчого провадження надсилаються не пізніше наступного робочого дня стягувачу та боржникові.

Згідно з частиною першою статті 31 Закону № 606-ХIV копії постанов державного виконавця та інші документи виконавчого провадження, що державний виконавець зобов`язаний довести до відома сторін та інших учасників виконавчого провадження, надсилаються адресатам із супровідними листами простою кореспонденцією, крім постанов про відкриття виконавчого провадження або відмову у відкритті виконавчого провадження, про повернення виконавчого документа стягувачу відповідно до статті 47 цього Закону, що надсилаються рекомендованим листом з повідомленням про вручення. Боржник вважається повідомленим про відкриття виконавчого провадження, якщо йому надіслано постанову про відкриття виконавчого провадження за адресою, зазначеною у виконавчому документі.

Виходячи з аналізу вказаної статті, боржник має бути належним чином повідомлений про відкриття виконавчого провадження, а державний виконавець повинен не лише направити боржнику копію постанови про відкриття виконавчого провадження, але й встановити факт отримання ним копії цієї постанови, якою встановлено строк для добровільного виконання рішення суду.

Разом з тим, порушення державним виконавцем порядку надіслання сторонам виконавчого провадження копій процесуальних документів саме по собі не є достатньою підставою, з якою законодавець пов`язує скасування постанови про відкриття виконавчого провадження, проте не направлення виконавцем в установленому законом порядку постанови про відкриття виконавчого провадження може бути підставою для визнання неправомірними таких дій (бездіяльності) державного виконавця.

Сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи (стаття 447 ЦПК України).

Проте, за змістом скарги ОСОБА_1 таких вимог не заявляла.

Апеляційний суд критично ставиться до доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 про наявність в оскаржуваній нею ухвалі недостовірної інформації стосовно явки стягувача, оскільки вказані доводи спростовуються матеріалами справи.

Відповідно до протоколу судового засідання від 26.08.2021 (а.с.73) та від 27.08.2021 (а.с.94-97), а також наявних у справі копій довіреностей (а.с. 72,86) представники стягувача концерну «МТМ» були присутні в судових засіданнях, хоча відзиву не надавали, проте висловили свою думку щодо скарги.

Доводи апеляційної скарги про порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права є неспроможними і ґрунтуються на неправильному тлумаченні заявником окремих норм права, які регулюють спірні правовідносини.

Докази та обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження суду першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом першої інстанції були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Додаткові письмові пояснення ОСОБА_1 , надані під час апеляційного розгляду справи, не є підставою для скасування оскаржуваного судового рішення, оскільки викладені в них обставини не стосуються предмету судового розгляду у цій справі.

За вказаних обставин, апеляційний суд вважає, що рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляції, не вбачається.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Керуючись ст. ст. 374, 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 30 серпня 2021 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Головуючий: І.В. Кочеткова

Судді: А.В. Дашковська

О.М. Кримська