ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
провадження № 2/753/2870/21
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"22" квітня 2021 р.Дарницький районний суд міста Києва в складі:

головуючого судді Сирбул О.Ф.

за участю секретаря Лаптєвої Ю.М.

позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2 ,

представників відповідача Яковенка О.О., Дмитренка Ю.С., Шапошнікової І.О.

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Компанії «Візз Ейр Хангарі Лтд.» про стягнення недоплаченої заробітної плати, -

в с т а н о в и в:

У жовтні 2020 року ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач, ОСОБА_1 , позивач) звернувся до суду з позовом до Компанії «Візз Ейр Хангарі Лтд.» (далі по тексту - відповідач) з позовом про стягнення недоплаченої заробітної плати.

Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що з травня 2013 року він працював в угорській авіакомпанії «Візз Ейр», де спочатку був працевлаштований на посаду другого пілота, а 31.08.2017 прийнятий до Компанії «Візз Ейр Хангарі Лтд.» на посаду командира повітряного судна. 22 червня 2020 року був звільнений з посади командира повітряного судна Компанії «Візз Ейр Хангарі Лтд.». Позивач посилається на ту обставину, що Компанією "Візз Ейр Хангарі Лтд.", яка діє через своє представництво було недоплачено заробітну плату, безпідставно вираховано з виплачуваної заробітної плати суму так звану «swiss tax» та здійснено це без отримання від позивача згоди. Так, у довідці про доходи № 53 від 19 червня 2020 року є графа «Податок, який стягується з винагороди, що одержується у зв`язку з роботою за наймом, яка здійснюється на борту повітряного судна, що експлуатується в міжнародних перевезеннях, відповідно до п. 3 ст. 15 Конвенції між Урядом України і Швейцарською Федеральною Радою від 30.10.2000 року та законодавства Швейцарії (грн)». Згідно із даними вищезазначеної графи, а також розрахункових відомостей (Pay Slip) за період з 2017 року по 2020 роки, є графа "Swiss tax". Відповідно до цієї графи: у 2017 році було недоплачено 68 493,25 грн., у 2018 році - 361 131,92 грн., у 2019 році - 327 559,14 грн. та у 2020 році - 82 918,26 грн., що загалом за період з 2017 року по 2020 рік становить - 840 102,57 грн. Позивачу не зрозуміло чому було утримано податок, який стягується з винагороди, що одержується у зв`язку з роботою за наймом, яка здійснюється на борту повітряного судна, що експлуатується в міжнародних перевезення, якщо він отримував заробітну плату на території України в гривнях на свою картку, адже жодних винагород на іншій території позивач не отримував. Вважає, що протягом всього часу позивачу відповідач недоплачував заробітну плату, здійснюючи це на власний розсуд.

В позовних вимогах просив суд стягнути на його користь з відповідача недоплачену заробітну плату у розмірі 840 102,57 грн. за період з вересня 2017 року по червень 2020 рік.

Ухвалою суду від 23.10.2020 відкрито провадження у справі, призначено судове засідання для розгляду справи по суті у порядку спрощеного позовного провадження (т. 1 а.с. 74-75).

Не погоджуючись з пред`явленим позовом, 12.11.2020 представник відповідача надав відзив (т. 1 а.с. 117-122), ухвалою суду від 03.03.2021 (протокольна) відзив прийнято до матеріалів справи (т. 2 а.с. 27).

В свою чергу 09.12.2020 представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подала до суду відповідь на відзив (т. 1 а.с. 162-165), ухвалою суду від 03.03.2021 (протокольна) відповідь на відзив прийнято до матеріалів справи (т. 2 а.с. 27).

18 грудня 2020 року до суду представник відповідача подав заперечення на відповідь на відзив (т. 1 а.с. 167-174), ухвалою суду від 03.03.2021 (протокольна) заперечення на відповідь на відзив прийнято до матеріалів справи (т. 2 а.с. 27).

У судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали з викладених у позові підстав та просили їх задовольнити.

У судовому засіданні представники відповідача проти позову заперечували, посилаючись на доводи які викладені у відзиві та запереченні на відповідь на відзив, просили у задоволені позовних вимог відмовити у повному обсязі.

Суд, вислухавши осіб, які приймали участь у розгляді справи, дослідивши матеріали справи, дійшов висновку про відмову у задоволені позовних вимог з наступних підстав.

Судом встановлено, що 31.08.2017 ОСОБА_1 прийнятий на посаду командира повітряного судна в Компанію «Візз Ейр Хангарі Лтд.», що підтверджується Трудовим договором № 14 від 31.08.2017 (т. 1 а.с. 8-20 ).

22 червня 2020 року був звільнений з посади командира повітряного судна Компанії «Візз Ейр Хангарі Лтд.», що підтверджується наказом № 247-к від 28.05.2020 (т. 1 а.с. 25).

Як вбачається з позову та під час розгляду справи позивач посилається на ту обставину, що Компанією "Візз Ейр Хангарі Лтд.", яка діє через своє представництво було недоплачено заробітну плату, безпідставно вираховано з виплачуваної заробітної плати суму так звану «swiss tax» та здійснено це без отримання від позивача згоди.

Так, у довідці про доходи № 53 від 19 червня 2020 року є графа «Податок, який стягується з винагороди, що одержується у зв`язку з роботою за наймом, яка здійснюється на борту повітряного судна, що експлуатується в міжнародних перевезеннях, відповідно до п.3 ст. 15 Конвенції між Урядом України і Швейцарською Федеральною Радою від 30.10.2000 року та законодавства Швейцарії (грн)» (т. 1 а.с. 60-63).

Згідно із даними вищезазначеної графи, а також розрахункових відомостей (Pay Slip) за період з 2017 року по 2020 роки, є графа "Swiss tax". Відповідно до цієї графи: у 2017 році було недоплачено 68 493,25 грн., у 2018 році - 361 131,92 грн., у 2019 році - 327 559,14 грн. та у 2020 році - 82 918,26 грн., що загалом за період з 2017 року по 2020 рік становить - 840 102,57 грн. (т. 1 а.с. 7, 26-59).

Відповідно трудового договору № 14 між Компанією «Візз Ейр Хангарі Лтд» та ОСОБА_1 від 31 серпня 2017 року (далі по тексту - Трудовий договір) зазначено, що компанія «Візз Ейр Хангарі Кфт» є юридичною особою за законодавством Угорщини з місцезнаходженням за адресою: АДРЕСА_1 : номер торгового реєстру 01-09-964332 (далі - «Роботодавець»), яка діє на території України через Представництво «Візз Ейр Хангарі Кфт.» (далі -«Представництво»).

Згідно із пунктом 3.3.4 статті 4 Трудового договору, Роботодавець зобов`язаний сплачувати податки, збори та обов`язкові платежі, які підлягають сплаті щодо усіх виплат за цим Договором відповідно до законодавства України.

Відповідно до пункту 4.1. статті 4 Трудового договору встановлено розмір заробітної плати позивача - 3523,75 євро на місяць, що сплачується у гривнях за офіційним обмінним курсом, встановленим Національним банком України.

Згідно із пунктом 4.6. статті 4 Трудового договору, заробітна плата, оплата за сектор та інші виплати, що мають бути здійснені Працівнику Роботодавцем за цим Договором (далі разом «Платежі»), виплачуються працівнику шляхом безготівкового переказу на банківський рахунок Працівника.

Відповідно до пункту 4.7. Трудового договору, Роботодавець нараховує та утримує з сум Платежів усі необхідні податки, збори та інші обов`язкові платежі, передбачені законодавством України.

31 березня 2020 року між сторонами будо укладено додаткову угоду до трудового договору № 14 (т.1 а.с. 23-24).

Відповідно до додаткової угоди до трудового договору № 14, розмір заробітної плати становив 3562,50 Євро за квітень 2020 року.

Позивач посилається на пункти 8.1 та 8.2 статті 8 Податкового кодексу України, яким передбачено, що в Україні встановлюються загальнодержавні та місцеві податки та збори. До загальнодержавних належать податки та збори, що встановлені цим Кодексом і є обов`язковими до сплати на усій території України, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Стаття 9 Податкового кодексу України регламентує наступні загальнодержавні податки та збори: податок на прибуток підприємств; податок на доходи фізичних осіб; податок на додану вартість; акцизний податок; екологічний податок; рентна плата; мито.

Згідно із пунктом 167.1 Податкового кодексу України, визначено, ставка податку становить 18 відсотків бази оподаткування щодо доходів, нарахованих (виплачених, наданих) (крім випадків, визначених у пунктах 167.2-167.5 цієї статті) у тому числі, але не виключно у формі: заробітної плати, інших заохочувальних та компенсаційних виплат або інших виплат і винагород, які нараховуються (виплачуються, надаються) платнику у зв`язку з трудовими відносинами та за цивільно-правовими договорами.

Пунктом 16-1 Підрозділу 10. Інші перехідні положення, передбачено, що тимчасово, до набрання чинності рішенням Верховної Ради України про завершення реформи Збройних Сил України, встановлюється військовий збір.

Підпунктом 1.3. пункту 16-1 встановлено, що ставка збору становить 1.5 відсотка об`єкта оподаткування.

Відповідно до приписів статті 4 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» платниками єдиного внеску є: роботодавці, підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами.

Виходячи із системного аналізу даних норм, позивач приходить до висновку, що чинним законодавством України з працівників на підприємствах незалежно від форм власності передбачено стягнення з заробітної плати у виді податку на доходи фізичних осіб та військовий збір, що сумарно становить 19.5% (18% пдфо + 1.5% військового збору). Будь-які інші податки від заробітної плати працівника чинним податковим кодексом не передбачені а тому дане стягнення у вигляді податку з винагороди є протиправним.

Окрім того, позивач звертає увагу суду на те, що відповідно до частини першої, другої статті 29 Закону України «Про оплату праці» при укладанні працівником трудового договору (контракту) роботодавець доводить до його відома умови оплати праці, розміри, порядок і строки виплати заробітної плати, підстави, згідно з якими можуть провадитися відрахування у випадках, передбачених законодавством. Про нові або зміну діючих умов оплати праці в бік погіршення роботодавець повинен повідомити працівника не пізніш як за два місяці до їх запровадження або зміни.

Пунктом (б) частини першої статті 30 Закону України «Про оплату праці» прямо передбачено, що при кожній виплаті заробітної плати роботодавець повинен повідомити працівника про такі дані, що належать до періоду, за який провадиться оплата праці: розміри і підстави відрахувань із заробітної плати.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 29 КЗпП України до початку роботи за укладеним трудовим договором власник або уповноважений ним орган зобов`язаний: роз`яснити працівникові його права і обов`язки та проінформувати під розписку про умови праці, наявність на робочому місці, де він буде працювати, небезпечних і шкідливих виробничих факторів, які ще не усунуто, та можливі наслідки їх впливу на здоров`я, його права на пільги і компенсації за роботу в таких умовах відповідно до чинного законодавства і колективного договору.

Позивачу не зрозуміло чому було утримано податок, який стягується з винагороди, що одержується у зв`язку з роботою за наймом, яка здійснюється на борту повітряного судна, що експлуатується в міжнародних перевезення, якщо він отримував заробітну плату на території України в гривнях на свою картку, адже жодних винагород на іншій території позивач не отримував. Вважає, що протягом всього часу позивачу відповідач недоплачував заробітну плату, здійснюючи це на власний розсуд.

Проте, суд не може погодитися з доводами позивача з огляду на наступне.

Так, позивач обгрунтовує свої позовні вимоги тим, що Компанія "Візз Ейр Хангарі Лтд." є компанією, створеною за законодавством Угорщини, місцезнаходження якої зареєстроване в Угорщині (м. Будапешт), діє через своє представництво на території України, і тому не має відношення до Швейцарії.

Однак, зазначене не відповідає дійсності з огляду на таке.

Для цілей оподаткування в тій чи іншій країні має значення виключно податкова резидентність особи.

Попри те, що відповідач зареєстрований як юридична особа в Угорщині, його головний офіс розташований у Швейцарії та управління компанією здійснюється з території Швейцарії. Так, адресою головного офісу компанії є СН-1216 Коінтрін, рют де Ль`Аеропорт 10 (кантон Женева, Швейцарія).

На цій підставі, відповідно до правил міжнародного оподаткування, Компанія "Візз Ейр Хангарі Лтд." визначається як податковий резидент Швейцарії. Це підтверджується, насамперед, довідками про податкове резидентство, виданими Компанії "Візз Ейр Хангарі Лтд." компетентним органом Швейцарії (т. 1 а.с. 127, 131). Визначення податкового резидентства Компанії "Візз Ейр Хангарі Лтд." у Швейцарії відповідає правилам відповідних угод про уникнення подвійного оподаткування, укладених Україною з Угорщиною та Швейцарією, а також угоди про уникнення подвійного оподаткування між Угорщиною та Швейцарією.

Зокрема, згідно з пунктом 1 статті 4 Конвенції між Україною і Угорською Республікою про уникнення подвійного оподаткування доходів і майна та попередження податкових ухилень від 19.05.1995 р. (далі по тексту - "Конвенція з Угорщиною") податкова резидентність юридичної особи визначається за місцем знаходження її керівного органу, або місцем її реєстрації, або іншим аналогічним критерієм. Пункт 3 тієї ж статті встановлює, що якщо за вказаними критеріями юридична особа є резидентом обох держав, вона вважається податковим резидентом тієї держави, у якій розміщений її керівний орган.

Аналогічні правила містяться в статті 4 Конвенції між Урядом України і Швейцарською Федеральною Радою про уникнення подвійного оподаткування стосовно податків на доходи і на капітал від 30.10.2000 р. (далі - "Конвенція зі Швейцарією"), а також у статті 4 угоди про подвійне оподаткування між Угорщиною та Швейцарією .

Отже, правила всіх двосторонніх угод про уникнення подвійного оподаткування, які можуть застосовуватися до Компанії "Візз Ейр Хангарі Лтд.", визначають місцезнаходження керівного органу як визначальний критерій податкового резидентства.

Так, з матеріалів справи вбачається, що керівний орган відповідача розміщений у Швейцарії. Тому, незважаючи на те, що місцезнаходження відповідача зареєстроване в Угорщині, відповідач є та протягом усього строку існування в нього трудових відносин з позивачем був податковим резидентом Швейцарії та не був податковим резидентом Угорщини чи України, що підтверджується копіями довідок Фіскальної адміністрації республіки та кантону Женева, які підтверджують, що офіс та фактичне керівництво Відповідача розташовані у Швейцарії та Відповідач є податковим резидентом Швейцарії (т. 1 а.с. 127, 131,); копією витягу з реєстру компаній від 31 липня 2019 року, який підтверджує, що місце розташування головного офісу Відповідача: СН-1216 Коінтрін, рют де Ль`Аеропорт 10 (кантон Женева, Швейцарія) (т. 1 а.с. 144-154).

Таким чином, відповідач протягом періоду перебування у трудових відносинах з позивачем був податковим резидентом Швейцарії, та, відповідно, сплачував податки, керуючись нормами податкового законодавства Швейцарії, Конвенції зі Швейцарією та Податкового кодексу України (в частині, яка стосується його діяльності на території України в межах, визначених Конвенцією зі Швейцарією).

Згідно з пунктом 3 статті 15 Конвенції зі Швейцарією винагорода, що одержується у зв`язку з роботою за наймом, яка здійснюється на борту морського або повітряного судна, що експлуатується в міжнародних перевезеннях підприємством Договірної Держави (тобто, для цілей даної справи, Швейцарії), може оподатковуватись у цій Державі (тобто, для цілей даної справи, у Швейцарії).

Згідно з трудовим договором позивач виконував роботу на посаді командира повітряного судна. Робота на цій посаді здійснювалася на борту повітряного судна, що експлуатується в міжнародних авіаперевезеннях. Отже дохід, який виплачувався відповідачем позивачу, є таким, що отриманий від виконання останнім роботи на борту повітряного судна, що експлуатується в міжнародних авіаперевезеннях. Враховуючи це та з огляду на вищенаведені положення пункту 3 статті 15 Конвенції зі Швейцарією, Швейцарія має право на оподаткування винагороди, яка виплачується позивачу за таку роботу. Відповідний податок (далі по тексту - "Swiss tax") відповідач був зобов`язаний утримувати з доходів (тобто із заробітної плати) позивача та сплачувати до бюджету Швейцарії, застосовуючи ставки податку, передбачені податковим законодавством Швейцарії.

Керуючись зазначеними вище положеннями законодавства, суд приходить до висновку, що відповідач правомірно утримував "Swiss tax" із заробітної плати позивача. Відповідно, твердження позивача про те, що вирахування вказаного податку є безпідставним і протиправним, - помилкові та суперечать застосовному законодавству.

Також, позивач обґрунтовує свої позовні вимоги тим, що "Swiss tax" не має застосовуватись, бо жодних винагород на території інших держав позивач не отримував та позивач укладав трудовий договір з відповідачем на території України, отримував заробітну плату на території України через український банк та з отриманого ним прибутку вираховувались податки відповідно до вимог українського законодавства.

Суд, приходить до висновку, що зазначені факти не впливають на обов`язок відповідача утримувати із заробітної плати позивача та сплачувати "Swiss tax" з огляду на таке.

Конвенція зі Швейцарією не встановлює, що відповідний дохід, для його оподаткування Швейцарією, повинен бути отриманий на території Швейцарії. Можливість стягнення відповідного податку не ставиться у залежність від того, на території якої країни отримано дохід, через який банк такий дохід отримано та чи сплачувались з такого доходу українські податки. Єдиною умовою стягнення Швейцарією податку з такого доходу є отримання його у зв`язку зі здійсненням роботи на борту морського або повітряного судна, що експлуатується і міжнародних перевезеннях підприємством Швейцарії.

Трудовим договором підтверджується та під час розгляду справи позивач не заперечує цього факту, що дохід, який він отримував від відповідача, отримано у зв`язку зі здійсненням роботи на борту морського або повітряного судна, що експлуатується в міжнародних перевезеннях. Як зазначено вище, Компанія "Візз Ейр Хангарі Лтд." повністю відповідає визначенню "підприємство Швейцарії" у розумінні Конвенції зі Швейцарією. Отже, відповідач повинен був утримувати Швейцарський податок із заробітної плати позивача.

Водночас слід зауважити, що Конвенція зі Швейцарією не містить положень, які б звільняли відповідача від обов`язку утримувати з заробітної плати позивача податок на доходи фізичних осіб та військовий збір згідно з Податковим кодексом України. Тому відповідач, поряд зі Швейцарським податком, утримував і сплачував із доходу позивача також податок на доходи фізичних осіб та військовий збір, як це передбачено Податковим кодексом України.

Таким чином, зазначені вище твердження позивача не підтверджують законність вимог позивача та не беруться до уваги судом.

Також, позивач стверджує, що він не був поінформований про вирахування з його заробітної плати "Swiss tax", дані положення не прописані в трудовому договорі та не були обговорені під час укладення трудового договору. Сума Швейцарського податку була вирахувана без отримання згоди Позивача. Позивач також вказує на окремі норми Закону України "Про оплату праці" та Кодексу законів про працю України, посилаючись на погіршення умов оплати праці.

Проте, суд оцінює дані твердження позивача критично, адже трудовий договір №14, укладений між позивачем та відповідачем, містить такі умови: роботодавець зобов`язаний сплачувати податки, збори та обов`язкові платежі, які підлягають сплаті щодо усіх виплат за цим договором відповідно до законодавства України (пункт 3.3.4 Трудового договору); роботодавець нараховує та утримує з Платежів усіх необхідні податки, збори та інші обов`язкові платежі, передбачені законодавством України (пункт 4.7 Трудового договору).

Відповідно до ч. 3 ст. 32 КЗпП України про зміну істотних умов праці - систем та розмірів оплати праці, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміну розрядів і найменування посад та інших - працівник повинен бути повідомлений не пізніше ніж за два місяці.

Таким чином, вищевказане положення передбачає завчасне повідомлення працівника саме про зміну поточних систем та розмірів оплати праці. В той же час, під час розгляду справи відповідач наголошував на тому, що жодних змін істотних умов Трудового договору не відбулося - протягом усього періоду трудових відносин між сторонами сплачувався "Swiss tax". Суд погоджується з доводами відповідача, що у нього відсутній обов`язок з попередження позивача за два місяці про оподаткування заробітної плати з огляду на наступне.

Як зазначено вище, відповідач, будучи податковим резидентом Швейцарії, в питаннях оподаткування заробітної плати позивача повинен керуватися, зокрема, відповідними положеннями Конвенції зі Швейцарією. Конвенція була ратифікована Законом України від 10 січня 2002 року №2929-111 та набрала чинності для України 26 лютого 2002 року. Згідно з частиною першою статті 19 Закону України "Про міжнародні договори" чинні міжнародні договори України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства і застосовуються у порядку, передбаченому для норм національного законодавства.

Враховуючи зазначене, Конвенція зі Швейцарією є частиною законодавства України, тому "податки, збори та інші обов`язкові платежі, передбачені законодавством України", про які йдеться у пунктах 3.4 та 4.7 трудового договору, включають в себе, в тому числі, ті податки, збори та інші обов`язкові платежі, які повинні сплачуватись з урахуванням положень Конвенції зі Швейціарією.

Отже, шляхом підписання трудового договору позивач погодився на утримання відповідних податків з його заробітної плати.

Тому твердження, які містяться в позовній заяві в цій частині, не відповідають дійсності, а також з огляду на обставини та факти, які встановлені під час розгляду справи у суді, відсутні підстави стверджувати про погіршення або зміну істотних умов праці.

Попри це, слід зауважити, що податкове законодавство не ставить обов`язки відповідача як податкового агента своїх працівників у залежність від наявності або відсутності згоди на це працівників або від факту їхньої обізнаності про існування таких обов`язків. Адже такі утримання здійснюються роботодавцем виключно на підставі імперативних норм податкового законодавства.

Також, суд звертає увагу, що положення Закону України "Про оплату праці", КЗпП України виконувалися відповідачем належним чином, а у позивача не виникало жодних запитань, що є предметом спору за час роботи у відповідача з 2017 року і до моменту скорочення останнього.

Зокрема, на виконання п. б) ч.1 ст. 30 Закону України "Про оплату праці", відповідач повідомляв позивача у письмовій формі про розміри і підстави відрахувань із заробітної плати шляхом надання позивачу щомісячних розрахункових відомостей (Pay Slip), що були додані позивачем до позовної заяви. Також, позивачу було видано довідку про доходи та сплачені податки за весь період працевлаштування.

Окрім цього, позивачем та відповідачем у Трудовому договорі були узгоджені умови праці, а отже підпис позивача у Трудовому договорі беззаперечно свідчить про ознайомлення позивача із відповідними умовами праці. Тому, п.1 ч. 1 ст. 29 КЗпП України вважається таким, що також виконаний відповідачем.

Отже, відповідачем дотримані вимоги трудового законодавства в частині ознайомлення працівника із умовами праці та розмірами відрахувань із заробітної плати.

Також, суд враховує, що за загальним правилом згідно з міжнародними конвенціями та за внутрішнім законодавство більшості держав оподаткування доходів здійснюється на підставі критерію податкові резидентності особи-одержувача доходу. За цим критерієм дохід особи підлягає оподаткуванню тій державі, податковим резидентом якої є така особа.

Водночас міжнародні конвенції передбачають певні винятки із загальних правил. Одним таких винятків є правило щодо оподаткування доходу, отриманого від роботи на борту повітряної судна, яке використовується у міжнародних перевезеннях. Так, більшість міжнародних конвенцій про уникнення подвійного оподаткування (у тому числі, Конвенція зі Швейцарією) передбачають особливе правило, за яким винагорода, одержувана у зв`язку з роботою за наймом, що здійснюється на борту повітряного судна, яке експлуатується в міжнародних перевезеннях підприємство договірної держави, може оподатковуватись у державі, резидентом якої є таке підприємство. Такі положення передбачають, що внутрішнє законодавство держави, резидентом якої є підприємство, котре експлуатує повітряне судно, дозволяє такій державі оподатковувати дохід особи, яка працює на повітряному судні такого підприємства, незалежно від податкової резидентності особи, яка є отримувачем доходу.

Водночас держава, резидентом якої є особа-одержувач доходу, також може претендувати і оподаткування такого доходу, але на підставі критерію податкової резидентності.

У випадку, коли конвенція про уникнення подвійного оподаткування, з одного боку встановлює особливе правило, за яким дохід працівника повітряного судна оподатковується у країні резидентності його роботодавця, а з іншого боку - не передбачає спеціального звільнення від оподаткування відповідного доходу в державі резидентності такого працівника, має місце подвійне оподаткування.

Саме така ситуація виникла стосовно оподаткування заробітної плати позивача, котрий резидентом України (яка оподатковує його заробітну плату за критерієм резидентності) та дохід якого при цьому отриманий від роботи на борту повітряного судна резидента Швейцарії (яка оподатковує заробітну плату позивача на підставі особливого правила, встановленого ч.3 ст. 15 Конвенції зі Швейцарією).

Об`єктом оподаткування є саме дохід працівника, тобто позивача, а не роботодавця (відповідача). Відповідач у даному випадку виступає податковим агентом, який повинен лише нарахувати, утримати з доходу позивача та сплатити відповідний податок за рахунок позивача.

Згідно з пунктом 3 статті 15 Конвенції зі Швейцарією, незалежно від попередніх положень цієї статті, винагорода, що одержується у зв`язку з роботою за наймом, яка здійснюється на борту морського або повітряного судна, що експлуатується в міжнародних перевезеннях підприємством Договірної Держави, може оподатковуватись у цій Державі.

Позивач у відповіді на відзив приходить до висновку, що оскільки диспозиція пункту 3 статті 15 Конвенції зі Швейцарією сформульована за допомогою словосполучення "може оподатковуватись", то це означає відсутність у відповідача імперативного обов`язку утримувати та сплачувати відповідний податок з доходу позивача.

Проте, суд вважає, що такий висновок позивача є помилковим. Адже словосполучення "може оподатковуватись", яке широко застосовується у конвенціях про уникнення подвійного оподаткування (зокрема, й у Конвенції зі Швейцарією), означає право договірної держави (у даному випадку Швейцарії) встановлювати та стягувати податок на відповідний дохід. Таке формулювання не означає надання платнику податку/його податковому агенту права обирати, чи буде він сплачувати/утримувати такий податок чи ні, так само як не дає права обирати, в якій саме із договірних держав він буде сплачувати податок з відповідного доходу.

Такий висновок випливає із сутності міжнародних конвенцій про уникнення подвійного оподаткування та підтверджується практикою Верховного Суду, так постановою від 07.02.2020 у справі № 814/902/13-а, постановою від 11.11.2019 у справі № 560/2/19.

Таким чином, пункт 3 статті 15 Конвенції зі Швейцарією встановлює право договірної держави (в даному випадку Швейцарії) встановити обов`язок підприємств Швейцарії, які експлуатують повітряні судна в міжнародних перевезеннях, утримувати та сплачувати Швейцарський податок із заробітної плати працівників, які виконують роботу на борту такого судна.

Оскільки Швейцарія на підставі зазначеного положення Конвенції встановила такий податок, відповідач, як податковий резидент Швейцарії, повинен утримувати та сплачувати його із заробітної плати своїх працівників, у тому числі позивача, та не може на власний розсуд вирішити не виконувати цього обов`язку.

Так, позивач у відповіді на відзив робить припущення, нібито пп.а п.1 ст.23 та пп.і) та іі) п.1 ст.23 Конвенції зі Швейцарією надає відповідачу можливість усунути подвійне оподаткування, яке має місце щодо доходу позивача, шляхом отримання відповідачем знижки або звільнення від сплати "Swiss tax" на суму податку, сплаченого в Україні.

Наведені позивачем положення Конвенції, тобто п. 1 ст. 23 та пп.і) та іі) п.1 ст.23), незастосовні до відносин, які є предметом розгляду в цій справі, з огляду на наступне.

Як вбачається з наведених положень, вони не можуть застосовуватися по даній справі, оскільки: обидва вказані вище пункти застосовуються виключно до доходу, який одержує резидент Швейцарії. Натомість у даній справі йдеться про оподаткування доходу резидента України, тобто позивача. Адже Швейцарський податок відповідно до законодавства сплачуєтеся не з доходу підприємства (відповідача), а з доходу працівника (позивача), який працює на борту повітряного судна. На відповідача як на податкового агента своїх працівників лише покладається відповідальність нарахувати, утримати та сплатити відповідний податок з доходу працівника. Оскільки в даному спорі працівником виступає резидент України і саме його дохід (а не дохід підприємства) є об`єктом оподаткування "Swiss tax", зазначені вище пункти, які встановлюють правила щодо уникнення подвійного оподаткування доходу резидента Швейцарії, не можуть бути застосовані для отримання знижки чи звільнення від оподаткування доходу позивача.

Так, пп.і) - іі) п.1 ст.23 Конвенції зі Швейцарією взагалі застосовується до доходу у вигляді дивідендів, процентів або роялті. Дохід у вигляді заробітної плати не є дивідендами, процентами або роялті, отже, вирахування чи знижка, передбачені цим пунктом, не можуть застосовуватися до доходу у вигляді заробітної плати позивача.

Суд, звертає увагу, що до доходу позивача застосовуються інші правила усунення подвійного оподаткування, ніж ті, що навів позивач у своїй відповіді на відзив.

Відповідно, відповідач, який є податковим агентом щодо українських податків і "Swiss tax", які сплачуються з доходу його працівників, не має права на отримання будь-якої знижки, вирахування чи звільнення у зв`язку з утриманням та сплатою таких податків. Натомість, особою, уповноваженою на отримання знижки, вирахування чи звільнення від податку в одній країні за рахунок податку, сплаченого в іншій країні, є особа, з доходу якої утримується податок. У даному випадку такою особою є позивач, заробітна плата якого відповідно до Конвенції зі Швейцарією обкладається як українськими податками, так і Швейцарським податком "Swiss tax".

Зокрема, відповідно до ст. 13.4 Податкового кодексу України (далі по тексту - ПК України) суми податків та зборів, сплачені за межами України, зараховуються під час розрахунку податків та зборів в Україні за правилами, встановленими ПК України. При цьому, якщо міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, встановлено інші правила, ніж ті, що передбачені цим Кодексом, застосовуються правила міжнародного договору (ст. 3.2 ПК України).

Конвенція зі Швейцарією передбачає порядок усунення подвійного оподаткування, якщо податки з доходів сплачуються у двох договірних державах - Швейцарії та Україні (ст. 23 Конвенції).

Відповідно до п. 2. ст. 23 Конвенції зі Швейцарією в Україні подвійне оподаткування усувається наступним чином: на Швейцарський податок"Swiss tax", сплачуваний відповідно до Конвенції зі Швейцарією прямо або шляхом вирахування на доходи з джерел, розташованих у Швейцарії, робиться знижка у вигляді кредиту проти будь-якого українського податку, обчислювального стосовно такого доходу, стосовно якого обчислюється Швейцарський податок. Ці вирахування не повинні перевищувати тієї частини податку з доходу, що може оподатковуватись в Україні.

Відповідно до пп. 170.11.2 п. 170.11 ст. 170 ПК України у разі якщо за нормами міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, платник податку може зменшити суму річного податкового зобов`язання на суму податків, сплачених за кордоном, він визначає суму такого зменшення за зазначеними підставами у річній податковій декларації.

Таким чином, механізм уникнення подвійного оподаткування, закріплений у законодавстві України, передбачає можливість фізичної особи, дохід якої є об`єктом оподаткування, позивача в даному випадку, у своїй річній податковій декларації, яка подається таким платником податку самостійно за результатами року, заявляти зменшення суми його річного податкового зобов`язання в Україні на суму податків, сплачених із його доходу за кордоном.

Проте зазначене вище не позбавляє позивача права самостійно заявляти зменшення його суми річного податкового зобов`язання в Україні на суму податку, сплаченого з його доходу у Швейцарії.

Позивач вказує у відповіді на відзив, що відповідач не був резидентом Швейцарії з 1 вересня 2017 року до 1 квітня 2018 року, бо не надав довідки про резидентство щодо цього періоду. Проте, дані твердження позивача спростовуються матеріалами справи.

Так, відповідач надав із відзивом документи, які підтверджують, що його головний офіс розташований за адресою СН-1216 Коінтрін, рют де Ль`Аеропорт 10 (кантон Женева, Швейцарія) та управління компанією здійснюється з території Швейцарії, надав довідки Фіскальної адміністрації республіки та кантону Женева, які підтверджують, що офіс та фактичне керівництво Відповідача розташовані у Швейцарії та Відповідач є податковим резидентом Швейцарії, надав свідоцтва-квитанції про сплату Швейцарського податку з доходу позивача у 2017, 2018 та 2019 роках, в яких також зазначено, що місцезнаходження головного офісу Відповідача розташоване у Швейцарії.

Зазначені вище документи свідчать про правомірність застосування Швейцарського податку "Swiss tax" до доходу заробітної плати позивача відповідачем, який на підставі відповідних положень застосовних до нього конвенцій про уникнення подвійного оподаткування є податковим резидентом Швейцарії.

Позивач у відповіді на відзив заявляє, що відповідач не надав документів на підтвердження того, що Швейцарський податок "Swiss tax" був дійсно сплачений ним за позивача.

На підтвердження сплати за позивача Швейцарського податку "Swiss tax", в матеріалах справи містяться копії свідоцтв-квитанцій за 2017, 2018, 2019 роки, які підтверджують сплату відповідачем Швейцарського податку "Swiss tax" з позивача, із зазначенням ставки та суми податку, а також доходу, з якого сплачувався податок ( т. 1 а.с. 200-203).

Також, на спростування доводів позивача про те, що Швейцарський податок "Swiss tax" неправомірно утримувався відповідачем з його доходу, в матеріалах справи міститься копія листа посольства Швейцарії в Україні від 16 липня 2019 року, відповідно до якого посольство Швейцарії в Україні підтвердило, що відповідно до Конвенції зі Швейцарією дохід, що одержується податковим резидентом України у зв`язку з роботою за наймом, яка здійснюється ним на борту повітряного судна, що експлуатується в міжнародних перевезеннях підприємством, яке є податковим резидентом Швейцарії, може оподатковуватись у Швейцарії. Копії декларацій платника податку з джерела доходу за формою, затвердженою Фіскальною адміністрацією республіки та кантону Женева, підписані особисто позивачем (т. 2 а.с. 10-15).

Як вбачається, дані декларації позивач щороку самостійно заповнював, підписував та подавав відповідачу для того, щоб відповідач міг визначити, яка ставка згідно з прогресивною шкалою нарахування Швейцарського податку "Swiss tax" застосовується до доходу у вигляді заробітної плати позивача. Факт заповнення, підписання та подання позивачем таких декларацій відповідачу підтверджує, що позивач був обізнаний про застосування Швейцарського податку "Swiss tax" до його доходу.

Також, в матеріалах справи міститься таблиця з інформацією про ставки Швейцарського податку "Swiss tax" у 2020 році, в якій зазначено, що працівник повинен подавати своєму роботодавцеві-підприємству Швейцарії зазначені вище декларації для того, щоб визначити, яка ставка Швейцарського податку застосовується до доходу відповідного працівника (т. 2 а.с. 1-9).

На підставі зазначених вище документів та інформації відповідач повинен був утримувати із заробітної плати позивача Швейцарський податок "Swiss tax" за відповідною ставкою.

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доспупності правосуддя та справедливого судового розгляду, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, у тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення).

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч.1 ст. 81 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно, з урахуванням визначених підстав, правові підстави для задоволення цього позову відсутні.

Позивач при зверненні до суду звільнений від сплати судового збору на підставі Закону України «Про судовий збір».

За таких підстав, приймаючи до уваги предмет даного спору, наслідки його розгляду судом, суд вважає за необхідне застосувати положення ч.6 ст.141 ЦПК України, й судові витрати (судовий збір) компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Керуючись ст.ст. 4, 12-13, 78-81, 133, 137, 258, 259, 264, 265, 268, 280-281, 284, 289, 352-355 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

У задоволені позову ОСОБА_1 до Компанії «Візз Ейр Хангарі Лтд.» про стягнення недоплаченої заробітної плати - відмовити.

Судові витрати компенсувати за рахунок держави.

Рішення може бути оскаржено до Київського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом 30-ти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду.

Суддя: