Провадження №22-ц/812/1691/21
П О С Т А Н О В А

Іменем України

31 серпня 2021 року м. Миколаїв

колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду у складі:

головуючого: Базовкіної Т.М.,

суддів: Царюк Л.М. та Яворської Ж.М.,

із секретарем судового засідання: Колосовою О.М.,

за участі: позивача ОСОБА_1 , його представника - ОСОБА_2 , представника відповідача - Полікарпової Н.С. ,

розглянувши в порядку спрощеного провадження у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 490/5008/21 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу, яку постановив Центральний районний суд м. Миколаєва під головуванням судді Гуденко Ольги Андріївни у приміщенні цього суду 30 червня 2021 року, повний текст якої складений того ж дня, за позовом ОСОБА_1 до Департаменту праці та соціального захисту населення Миколаївської міської ради про зобов`язання надати опікуна чи піклувальника інваліду 2 групи з дитинства за психічним захворюванням,

в с т а н о в и л а :

У червні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Департаменту праці та соціального захисту населення Миколаївської міської ради про зобов`язання надати опікуна чи піклувальника інваліду 2 групи з дитинства за психічним захворюванням.

Позовна заява мотивована тим, що позивач 1959 року народження є інвалідом 2 групи з дитинства за психічним захворюванням. Крім рідного брата ОСОБА_4 та ОСОБА_5 він більше рідних не має. Після смерті батьків в 2013 року він проживав разом з братом, котрий сам є інвалідом 3 групи за психічним захворюванням та який здійснює нагляд за позивачем по теперішній час. Позивач та його брат були власниками квартири за адресою АДРЕСА_1 , якої внаслідок шахрайських дій їх було позбавлено. За цим фактом було відкрито кримінальне провадження. Вони з братом неодноразово зверталися до Управління соціальних виплат та компенсацій Заводського району за встановленням над ними опіки чи піклування, але ніхто з соціальних працівників не надав їм допомогу у цьому. На теперішній час вони з братом, дві психічно хворої людини, існують без місця проживання, без реєстрації, без державної соціальної та медичної допомоги, без можливості звертатися до державних органів за захистом своїх прав.

Посилаючись на викладене та на статтю 6 Конвенції про захист прав людини та основних свобод, статтю 59 Конституції України щодо доступу до правосуддя, статті 5, 15, 16, 55-79 ЦК України, позивач просив призначити судову медично-психіатричну експертизу та зобов`язати відповідача надати йому опікуна або піклувальника.

Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 30 червня 2021 року відмовлено у відкритті провадження по справі.

Ухвала суду мотивована тим, що зі змісту заяви та доданих до неї матеріалів вбачається, що ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом в порядку загального позовного провадження з вимогами про зобов`язання відповідача вчинити певні дії щодо призначення йому опікуна чи піклувальника, проте такі вимоги слід розглядати за заявою в порядку окремого провадження згідно норм Глави 2 Розділу IV ОКРЕМЕ ПРОВАДЖЕННЯ ЦПК України, в даному випадку виключається розгляд заявлених вимог в порядку позовного провадження.

Тому суд відмовив ОСОБА_1 у відкритті провадження за позовною заявою та роз`яснив його право на подачу заяви про визнання особи недієздатною або обмежено дієздатною та встановлення опікуна чи піклувальника в порядку окремого провадження.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 вказує, що суд при постановленні ухвали дійшов до невірного висновку та необґрунтовано відмовив йому у відкритті провадження та розгляді справи, вказавши, що справа підлягає розгляду у порядку окремого провадження, оскільки він не ставить питання про визнання себе недієздатним, тим самими суд обмежив його права на судовий захист, й просить ухвалу суду скасувати та направити справу до суду першої інстанції для розгляду в порядку позовного провадження.

У відзиві на апеляційну скаргу директор Департаменту праці та соціального захисту населення Миколаївської міської ради просить відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог у зв`язку із відсутності законних підстав.

Заслухавши доповідь судді, пояснення позивача, представників сторін, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність ухвали суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню із таких підстав.

Вимоги до судового рішення викладені у статтях 263, 264 ЦПК України.

Відповідно до положень частин 1, 2, 3, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із вимогами частини 1 статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Ухвала суду першої інстанції відповідає вказаним вимогам закону.

Статтею 374 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право, в тому числі, скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції в силу положень статті 379 ЦПК України є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими; 3) невідповідність висновків суду обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

Згідно позовної заяви ОСОБА_1 , посилаючись на те, що є особою, якій встановлена інвалідність ІІ групи за психіатричним захворюванням з дитинства, не має близьких родичів та потребує допомоги у здійсненні своїх прав, тоді як працівники відповідача не надали йому допомогу у встановленні над ними опіки чи піклування, просив про покладення обов`язку для призначення опікуна чи піклувальника.

Відмовляючи у відкритті провадження у справі, суд виходив з того, що є передбачені пунктом 1 частини 1 статті 186 ЦПК України підстави для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заява не підлягає розгляду в судах у порядку позовного провадження, оскільки питання призначення опікуна (попечителя) вирішується в порядку окремого провадження за наслідками вирішення заяви про визнання особи недієздатною (обмежено дієздатною).

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Стаття 124 Конституції України закріплює, що юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Поняття «суд, встановлений законом» включає в себе, зокрема, таку складову, як дотримання усіх правил юрисдикції та підсудності.

Система судів загальної юрисдикції є розгалуженою. Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних та юридичних осіб, державних і суспільних інтересів.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Важливість визначення юрисдикції підтверджується як закріпленням у Конституції України принципу верховенства права, окремими елементами якого є законність, правова визначеність та доступ до правосуддя, так і прецедентною практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ).

У рішенні від 22 грудня 2009 року у справі «Безимянная проти Росії» (заява № 21851/03) ЄСПЛ наголосив, що «погоджується з тим, що правила визначення параметрів юрисдикції, що застосовуються до різних судів у рамках однієї мережі судових систем держав, безумовно, розроблені таким чином, щоб забезпечити належну реалізацію правосуддя. Заінтересовані держави повинні очікувати, що такі правила будуть застосовуватися. Однак ці правила або їх застосування не повинні обмежувати сторони у використанні доступного засобу правового захисту».

За змістом статті 19 ЦПК України під цивільною юрисдикцією розуміється компетенція загальних судів вирішувати з додержанням процесуальної форми цивільні справи у видах проваджень, передбачених цим Кодексом (наказне провадження; позовне провадження (загальне або спрощене); окреме провадження).

За загальним правилом у порядку цивільного судочинства загальні суди вирішують справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, які виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами (статті 4, 19 ЦПК України).

Це означає, що право особи на звернення до суду не може бути обмеженим. Тобто юрисдикція виникає там, де є спір про право. Предметом юрисдикції є суспільні відносини, які виникають у зв`язку з вирішенням спору. Поняття юрисдикції безпосередньо пов`язано з процесуальним законодавством.

Відповідно до змісту статей 11, 15 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Кожна особа має право на судовий захист.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Способи захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють як закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, як вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається в статті 16 ЦК України.

Як правило, власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права. Частіше за все спосіб захисту порушеного права прямо визначається спеціальним законом і регламентує конкретні цивільні правовідносини.

Питання опіки та піклування врегульовані нормами ЦК України.

Так, відповідно до положень статті 55 ЦК України опіка та піклування встановлюються з метою забезпечення особистих немайнових і майнових прав та інтересів малолітніх, неповнолітніх осіб, а також повнолітніх осіб, які за станом здоров`я не можуть самостійно здійснювати свої права і виконувати обов`язки.

Статті 58, 59 ЦК України передбачають, що опіка встановлюється над малолітніми особами, які є сиротами або позбавлені батьківського піклування, та фізичними особами, які визнані недієздатними. Піклування встановлюється над неповнолітніми особами, які є сиротами або позбавлені батьківського піклування, та фізичними особами, цивільна дієздатність яких обмежена.

Відповідно до статті 60 ЦК України суд встановлює опіку над фізичною особою у разі визнання її недієздатною і призначає опікуна за поданням органу опіки та піклування. Суд встановлює піклування над фізичною особою у разі обмеження її цивільної дієздатності і призначає піклувальника за поданням органу опіки та піклування.

Таким чином призначення опікуна або попечителя повнолітній особі можливо лише у разі, коли ця особа за станом здоров`я не може самостійно здійснювати свої права і виконувати обов`язки та визнана недієздатною або обмежено дієздатною відповідно.

Згідно із частиною 1 статті 300 ЦПК України суд, ухвалюючи рішення про обмеження цивільної дієздатності фізичної особи (у тому числі обмеження або позбавлення права неповнолітньої особи самостійно розпоряджатися своїми доходами) чи визнання фізичної особи недієздатною, встановлює над нею відповідно піклування або опіку і за поданням органу опіки та піклування призначає їй піклувальника чи опікуна.

Аналіз наведених положень закону дає підстави для висновку, що призначення опікуна або піклувальника повнолітній особі можливо лише за умови визнання такої особи недієздатною або обмежено дієздатною, відповідно, в межах вирішення справ, розгляд яких віднесений цивільно-процесуальним законодавством до окремого провадження (Глава 2 Розділу IV «Окреме провадження» ЦПК України «Розгляд судом справ про обмеження цивільної дієздатності фізичної особи, визнання фізичної особи недієздатною та поновлення цивільної дієздатності фізичної особи»).

Частиною 7 статті 19 ЦПК України визначено, що окреме провадження призначене для розгляду справ про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов для здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Відповідно до вимог статті 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Тобто, окреме провадження - це одностороннє провадження, в якому відсутній спір про право.

Відсутність спору, у свою чергу, виключає можливість звернення до суду за вирішенням справи у порядку позовного провадження, оскільки відсутнє право, що підлягає судовому захисту.

З огляду на викладене суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку, що заявлені ОСОБА_1 вимоги не підлягають розгляду в порядку позовного провадження через відсутність спору про право та визначений законом особливий порядок вирішення питання призначення опікуна (попечителя) повнолітній особі. Обраний позивачем спосіб захисту прав шляхом подання позову про призначення опікуна або піклувальника, сам по собі не сприяє ефективному відновленню порушеного права.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 186 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Враховуючи, що в обраному ОСОБА_1 виді цивільно-процесуального провадження (позовному) питання призначення йому опікуна (піклувальника) не може бути розглянуто, суд обґрунтовано дійшов висновку про відмову у відкритті провадження у справі.

За такого доводи апеляційної скарги про помилковість таких висновків суду першої інстанції ґрунтуються на неправильному тлумаченні положень закону, а тому не приймаються колегією суддів.

Також апеляційним судом відхиляються аргументи апеляційної скарги про наявність спору з Департаментом праці та соціального захисту населення Миколаївської міської ради через неприйняття останнім заходів для призначення позивачеві опікуна та піклувальника, оскільки вказане не свідчить про наявність спору про право, оскільки вирішення цього питання можливо лише за умови звернення до суду із заявою про визнання особи недієздатною або обмежено дієздатною.

Враховуючи, що ухвала суду прийнята з правильним застосуванням положень матеріального закону та дотриманням вимог процесуального права, колегія суддів з урахуванням вимог статті 375 ЦПК України не вбачає підстав для її скасування.

Частиною 13 ст. 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки апеляційним судом рішення суду не змінювалось і не приймалося нове, відсутні передбачені статтею 141 ЦПК України підстави для розподілу судового збору, який має бути проведений за результатами розгляду.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, ухвалу Центрального районного суду м. Миколаєва від 30 червня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий Т.М. Базовкіна

Судді: Л.М. Царюк

Ж.М. Яворська

_____________________________________________

Повний текст постанови складений 31 серпня 2021 року