Справа №155/1337/20
Провадження № 2/155/811/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03.02.2021 м. Горохів

Горохівський районний суд Волинської області в складі:

головуючого-судді Яремчук С.М.

секретаря судового засідання Задурської К.

з участю:

позивача ОСОБА_1

відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Горохів цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зобов`язання повернути майно -

встановив:

18 вересня 2020 року до Горохівського районного суду Волинської області надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зобов`язання повернути майно.

В позовній заяві позивач зазначає, що восени 2010 року залишив на тимчасове зберігання на території подвір`я відповідача з його згоди майно: нове колесо з диском до трактора Т150; два колеса до культиватора вирівнювач грунту Ворекс-4 м з дисками та ступецями; два циліндри до культиватора із трубками і шланшами; дишель до культиватора. При цьому був присутнім ОСОБА_3 , який допомагав затягувати вказане вище майно у двір відповідача. В 2014 році позивач звернувся до відповідача з приводу повернення вказаного вище майна, проте відповідач відмовив у його поверненні. З цієї підстави позивач звернувся до правоохоронних органів, проте йому було надано відповідь про відсутність складу злочину. Позивач систематично звертався до відповідача з приводу повернення майна, проте відповідач відмовився повертати майно. Відповідач також відмовився отримувати офіційні листи з вимогою про повернення майна, котрі позивач офіційно надсилав поштою та вручав особисто. Як доказ до матеріалів справи додано лист-вимогу із довідкою Укрпошти про повернення «за закінченням терміну зберігання». Вартість майна позивачем оцінена на суму 28615 грн. Позивач зазначає, що дані обставини можуть підтвердити свідки. Просить суд зобов`язати ОСОБА_2 повернути йому майно (а.с.2-4).

27 жовтня 2020 року ухвалою судді Горохівського районного суду Волинської області відкрито провадження у справі (а.с.16).

25 листопада 2020 року до суду від ОСОБА_2 надійшов відзив на позовну заяву у формі заяви, в якому останній зазначає, що ніякого майна, зазначеного у позовній заяві, на зберігання від відповідача не приймав. Відповідач вказує на те, що майстерні у власності позивача не має, майна відповідача на його території не було, документів, які б підтверджували належність позивачу вказаного майна до матеріалів справи не долучено. Окрім цього, враховуючи, що події мали місце, за словами позивача, у 2010 році, просить суд застосувати позовну давність. Враховуючи вищевикладене, просить суд в задоволенні позову відмовити (а.с.18).

23 грудня 2020 року позивач подав до суду відповідь на відзив, в якій зазначив, що факт володіння ним майстернею підтверджується будівельним паспортом на забудову земельної ділянки індивідуального житлового будинку з надвірними спорудами, копію якого долучив до матеріалів справи. На вказаній земельній ділянці збудованого гараж, котрий він використовує як майстерню. Факт наявності трактора Т150 може підтвердити ОСОБА_4 , який придбав у нього цей трактор. Факт належності йому культиватора європак підтверджується накладною № 75 від 18.06.2006 року. Просить суд врахувати, що правильна назва культиватора європак «культивартор вирівнювач грунту Ворекс-4 м». Обставини, вказані у позовній заяві, можуть підтвердити свідки ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_4 , яких просить викликати в суд. Відновну вартість вказаного в позові майна зазначає на випадок неможливості повернути майно в натурі. Щодо застосування позовної давності, то в силу того, що відповідач відмовлявся отримати вимогу про повернення майна, позивач вважає, що не має конкретної дати, від котрої можна розпочати відлік позовної давності. Фактично відповідач отримав вимогу одночасно із позовом. (а.с.23-26).

Протокольною ухвалою суду від 26.01.2021 підготовче провадження у справі закрито та призначено справу до судового розгляду по суті на 03.02.2021.

Позивач в судовому засіданні надав пояснення аналогічні викладеним у позовній заяві та відповіді на відзив. Просив ухвалити рішення, яким задовольнити позов.

Відповідач в судовому засіданні заперечив проти позову. Просив ухвалити рішення, яким відмовити в задоволенні позову з посиланням на обставини, які викладені у відзиві на позовну заяву. Звертав увагу, що вказане майно на зберігання не отримував, а, відтак, не повинен нести жодні зобов`язання перед позивачем.

Свідок ОСОБА_3 надав суду показання про те, що допомагав ОСОБА_1 переносити колеса на подвір`я ОСОБА_2 на зберігання. Чиєю власністю було майно, чи підписували сторони письмову угоду та чи існує майно на даний час йому не відомо.

Cвідок ОСОБА_6 суду повідомив про те, що культиватор Європак перебував у власності фермерського господарства, при передачі майна присутнім не був.

Вислухавши пояснення позивача та заперечення відповідача, свідків, дослідивши подані учасниками справи документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що у задоволенні позову слід відмовити, виходячи з наступних міркувань.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Статтею 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

У статті 3 ЦК України серед загальних засад цивільного законодавства значаться справедливість, добросовісність та розумність.

Саме власник має право витребувати майно з чужого незаконного володіння (стаття 387 ЦК України).

Віндикація застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору.

Відповідно до положень, викладених у ст.ст. 13, 81 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. При цьому, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст.264 ЦПК України суд під час ухвалення рішення вирішує такі питання: які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин.

Позивач обгрунтовує свою вимогу тим, що зі своєї волі передав відповідачу на тимчасове зберігання майно, тобто стверджує про наявність між сторонами цивільно правових відносин. До матеріалів справи долучено вимогу від 17.01.2017 р. про повернення майна та докази її направлення відповідачу листом з описом вкладення.

Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 202 ЦК України під правочином розуміють дії, спрямовані на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

За правилами ч.ч.1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Частиною першою статті 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

За правилами ст. 936 ЦК України, за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов`язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем) і повернути її поклажодавцеві у схоронності.

Частиною першою статті 937 ЦК України передбачено, що договір зберігання укладається у письмовій формі у випадках, встановлених статтею 208 цього Кодексу. Письмова форма договору вважається дотриманою, якщо прийняття речі на зберігання посвідчене розпискою, квитанцією або іншим документом, підписаним зберігачем.

Відповідно до п.3 ч.1 ст. 208 ЦК України правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян належить вчиняти у письмовій формі.

Відповідно до ст. 949 ЦК України зберігач зобов`язаний повернути поклажодавцеві річ, яка була передана на зберігання, або відповідну кількість речей такого самого роду та такої самої якості. Річ має бути повернена поклажодавцю в такому стані, в якому вона була прийнята на зберігання, з урахуванням зміни її природних властивостей. Зберігач зобов`язаний передати плоди та доходи, які були ним одержані від речі. Тотожність речі, яка була прийнята на зберігання, і речі, яка була повернута поклажодавцеві, може підтверджуватися свідченням свідків.

Відповідно до ч. 2 ст. 937 ЦК України прийняття речі на зберігання може підтверджуватись свідченням свідків при пожежі, повені, раптовому захворюванні або за інших надзвичайних обставин.

Такі обставини судом не встановлені.

Отже, покази свідків не можуть підтверджувати виникнення між сторонами правовідносин за договором зберігання. Укладення договору зберігання може бути підтверджено розпискою, квитанцією або іншим документом, підписаним зберігачем у відповідності до вимог цивільного законодавства.

Відтак, покази свідка ОСОБА_3 про передачу майна на зберігання суд не бере до уваги.

Виходячи з вищенаведених норм цивільного законодавства, заслухавши пояснення сторін, свідків, дослідивши надані суду докази, беручи до уваги заперечення відповідачем факту отримання майна на зберігання та наявність цивільно-правових відносин з позивачем, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову, оскільки позивачем не подано суду належних та допустимих доказів укладення договору зберігання з відповідачем та наявність між ними цивільно-правових відносин. Так, передача майна на зберігання не посвідчена розпискою чи іншим документом, підписаним зберігачем у відповідності до вимог ст. 937 ЦК України. Окрім цього, позивачем не долучено до позовних матеріалів доказів належності йому такого майна та перебування майна в натурі у відповідача на час розгляду справи в суді. Доводів відповідача позивачем не спростовано.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, що містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Суд не бере до уваги докази, що не стосуються предмета доказування.

При цьому, посилання позивача у позовній заяві на ст. 387 ЦК України, за змістом якої власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно без відповідної правової підстави заволоділа ним суд вважає неправильним виходячи з наступного.

Застосовуючи положення статті 387 ЦК потрібно виходити з того, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним і в якої майно фактично знаходиться та є індивідуально визначеним.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 04.07.2018 р. у справі /16-ц вказала, що предметом віндикаційного позову є вимога власника, який не є фактичним володільцем індивідуально визначеного майна, до особи, що незаконно фактично володіє цим майном, про повернення його з чужого незаконного володіння.

Важливою умовою звернення з віндикаційним позовом як одним із способів захисту права власності- є відсутність між позивачем і відповідачем зобов`язально-правових відносин. Позивач, стверджуючи про те, що він залишив майно на території подвір`я відповідача на тимчасове зберігання за своєю волею, заперечує тим самим факт незаконного вибуття майна з його володіння та незаконого заволодіння цим майном відповідачем. Окрім цього, як встановлено в судовому засіданні, на момент розгляду справи в суді майно в натурі не існує. Позивач звернувся до суду з вимогою про зобов`язання повернути майно, а не про витребування майна його з чужого незаконного володіння.

Щодо посилання позивача на ст. 1213 ЦК України, то у разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин (про які стверджує позивач) унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 Цивільного кодексу України (така позиція викладена у постанові Великої палати Верховного суду від 04.12.2019 у справі № 917/1739/17).

У постанові від 04.12.2019 у справі № 917/1739/17 Велика Палата Верховного Суду дійшла наступних висновків: "суди, з`ясувавши при розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини (аналогічну правову позицію викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.06.2019 у справі № 924/1473/15 (провадження № 12-15гс19)). Зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватися при вирішенні спору (аналогічну правову позицію викладено у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 23.10.2019 у справі № 761/6144/15-ц (провадження № 61-18064св18)). Велика Палата Верховного Суду зазначає, що саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту (пункти 85, 86)".

Щодо застосування позовної давності суд зазначає наступне.

За змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, суд повинен з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення

У зв`язку з вищевикладеним, суд дійшов висновку, що у задоволенні позовних вимог слід відмовити за необгрунтованістю.

Частиною 1 ст. 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Щодо стягнення судових витрат, то сплачений судовий збір залишається за позивачем .

Керуючись ст.ст. 2,4,5,12,13,77,78,80, 81, 141, 258, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зобов`язання повернути майно - відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржене до Волинського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги через Горохівський районний суд Волинської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Повний текст рішення складено 04.02. 2021 року

Суддя Горохівського районного суду

Волинської області С.М. Яремчук