ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 554/3289/20 Номер провадження 22-ц/814/123/21Головуючий у 1-й інстанції Материнко М.О. Доповідач ап. інст. Абрамов П. С.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 січня 2021 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

Головуючого судді: Абрамова П.С.,

Суддів: Кривчун Т.О., Чумак О.В.

При секретарі: Зеленській О.І.

З участю : апелянта ОСОБА_1 , представника ОСОБА_2 - адвоката Крекотень О.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи в м. Полтаві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 15 жовтня 2020 року, ухвалене від головуванням судді Материнко М.О. у період часу з 20:58:08 год. до 21:07:01 год.

в цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про вселення та встановлення заборони чинити перешкоди у користуванні житлом,-

ВСТАНОВИВ:

короткого змісту позовних вимог і рішення суду першої інстанції;

У квітні 2020 року ОСОБА_2 звернулася з позовною заявою до ОСОБА_1 про вселення та заборону чинити перешкоди у користуванні житлом.

Рішенням Октябрського районного суду від 15 жовтня 2020 року позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про вселення та встановлення заборони чинити перешкоди у користуванні житлом - задоволено у повному обсязі.

Визнано за ОСОБА_2 право користування квартирою за адресою АДРЕСА_1 .

Вселено ОСОБА_2 до квартири за адресою АДРЕСА_1 та зобов`язано ОСОБА_1 не чинити перешкоди ОСОБА_2 у вселенні, надати комплект ключів від вказаної квартири та не чинити перешкоди у користуванні.

короткого змісту вимог апеляційної скарги;

У своїй апеляційній скарзі ОСОБА_1 прохає скасувати рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 15.10.2020 року повністю та постановити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити у повному обсязі.

узагальнених доводів особи, яка подала апеляційну скаргу;

Апелянт вважає рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 15.10.2020 року таким, що прийняте з порушенням ряду правових норм чинного законодавства України.

Зазначає, що судом порушено принцип змагальності, відмовлено у прийнятті зустрічного позову та задоволенні клопотань про витребування доказів та виклик свідків , в той час як клопотання позивача у справі задовольнялися.

У своїй скарзі апелянт посилається на практику ВС, а саме на правову позицію Великої Палати ВС від 16.05.2018 року у справі № 337/2535/17, постанову Великої Палати ВС від 19.02.2020 року у справі №640/109/19, постанову ВС від 29.01.2018 року у справі № 766/1955/16-ц.,

Вказує, що судом невірно застосовано норми матеріального права та невірно встановлені фактичні обставини справи , що призвело до ухвалення незаконного судового рішення.

узагальнених доводів та заперечень інших учасників справи;

ОСОБА_2 подала відзивна апеляційну скаргу ОСОБА_1 , де вказує, що не погоджується із скаргою та заперечує проти її задоволення.

Вказує, що вселилася вона до спірної квартири, коли вона ще не була приватизована апелянтом і вселення відбулося до неприватизованої квартири як члена сім`ї наймача.

Зазначає, що скасування рішенням суду одноосібної приватизації відповідачем квартири, що потягло за собою скасування права власності на дану квартиру, жодним чином не свідчить про втрату права користування даною квартирою членів його сім`ї, зокрема позивача, оскільки одноосібну приватизацію відповідачем квартири було скасовано саме з тих підстав, що така приватизація порушила право на житло ОСОБА_2 , яка має право на користування даною квартирою, як член сім`ї наймача.

Вищевказані обставини підтверджуються рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 05.07.2017 року у справі № 554/8023/15-ц в якому встановлені відповідні факти, які мають значення для справи.

Вказує, що на теперішній час відсутнє судове рішення про визнання позивачки такою, що втратила право користування житлом, а тому будь-які перешкоди зі сторони відповідача у користуванні позивачкою житлом- є протиправним.

Таким чином, ОСОБА_2 вважає, що має повне право на користування квартирою за адресою .: АДРЕСА_1 як член сім`ї наймача і ніхто не може перешкоджати їй в реалізації цього права.

встановлених судом першої інстанції та неоспорених обставин, а також обставин, встановлених судом апеляційної інстанції, і визначених відповідно до них правовідносин; доводів, за якими суд апеляційної інстанції погодився або не погодився з висновками суду першої інстанції;

Місцевим судом встановлено, що позивач ОСОБА_2 є дочкою відповідача та членом сім`ї останнього, та з часу свого народження до квітня 2014 року постійно проживала за адресою АДРЕСА_1 .

В 2006 року відповідач у справі одноосібно приватизував квартиру .

Вважаючи приватизацію квартири незаконною, її мати ОСОБА_3 , яка діяла як у своїх інтересах, так і в інтересах неповнолітньої, на той час, дочки ОСОБА_2 з метою захисту права останньої на приватизацію житла за адресою АДРЕСА_1 , звернулася до суду з позовом про визнання приватизації квартири недійсною.

Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 05.07.2017 року у справі № 554/8023/15-ц, що набрало законної сили 29.03.2018 року : -встановлено факт постійного проживання дитини ОСОБА_2 , з народження в квартирі за адресою АДРЕСА_1 та визнано її членом сім`ї наймача ОСОБА_1

-встановлено факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_3 та ОСОБА_1 у період часу із 01.01.2004 по 14.04.2014 р.р.

-визнано незаконними та скасовано розпорядження органу приватизації від 01.08.2006 року № 295 року про передачу квартири АДРЕСА_1 у приватну власність ОСОБА_1 та Свідоцтво про право власності на житло від 01.08.2006 року яким посвідчено, що квартира АДРЕСА_1 належить на праві особистої приватної власності ОСОБА_1 .

Судовий процес тривав з червня 2015 року по 30.07.2019 рік (до день винесення рішення Верховним судом у справі 554/8023/15-ц).

Після набранням рішення суду законної чинності 29.03.2018 року квартира повернута до комунальній власності, основним квартиронаймачем якої є відповідач , який зареєстрований у вказаній квартирі з 03.12.1985 (ордер на вселення № 1684 від 14.10.1985 р.)

Після остаточного завершення судового процесу у справі 554/8023/15-ц, позивач ОСОБА_2 , набувши повноліття 22 жовтня 2019 року, зареєструвала 31.01.2020 року своє місце проживання за адресою АДРЕСА_1 , що підтверджується Довідкою КП «ЖЕО №2» Полтавської міської ради № 505 від 10.02.2020 року, однак фактично вселитись у зазначене житло не змогла від обставин, що не залежать від її волі.

Врахувавши вимоги ст. 65 , 78 ЖК України вимоги ст. 47 Конституції України та ст. 8 Європейської конвенції з прав людини та основоположних свобод місцевий суд дійшов висновку, що , з моменту вселення (з дати народження) позивач ОСОБА_2 , будучи неповнолітньою дочкою наймача ОСОБА_1 , набула рівних з останнім прав на користування квартирою за адресою АДРЕСА_1 , в тому числі і після досягнення повноліття .

Тимчасова відсутність позивача за адресою АДРЕСА_1 не є перешкодою для відновлення її права на користування квартирою після завершення судових процесів.

Колегія суддів вважає, що висновки місцевого суду про задоволення позовних вимог суперечать вимогам матеріального та процесуального права та наявним в матеріалам справи доказам.

Місцевим судом вірно встановлено, що позивачка у справі ІНФОРМАЦІЯ_1 , є дочкою відповідача вона, є особою з інвалідністю з дитинства та фактично проживала з відповідачем як член його сім`ї до 14.04.2014 р. р. На даний час їй було 13 років.

Станом на 14. 04. 2014 рік, квартира перебувала у приватній власності відповідача ОСОБА_4 ( Свідоцтво про право власності на житло від 01.08.2006 року.)

Відповідно до ч.4 ст. 154 ЖК України ( в редакції на 2014 рік) до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

З матеріалів справи вбачається, що після припинення сімейних відносин , мати позивачки у справі ОСОБА_3 разом з своєю неповнолітньою донькою , позивачкою у справі ОСОБА_2 переїхали на інше постійне місце проживання.

Відповідач у справі ОСОБА_1 , 05.04.2014 року , надав свою письмову згоду на реєстрацію своєї неповнолтіньої доньки ОСОБА_2 за місцем постійного проживання матері ОСОБА_3 за адресою АДРЕСА_2 , чи за іншим місцем проживання матері ОСОБА_3 .

З жовтня 2014 року позивачка у справі зареєстрована за адресою АДРЕСА_3 , де ОСОБА_2 проживає по даний час. ( а. с. 111-112.)

Зазначене місце проживання є її постійним житлом в розумінні ст. 9 ЖК України, ст. 47 Конституції України та ст. 8 Європейської Конвенції з прав людини та основоположних свобод.

Відповідно до ч.3 ст. 29 ЦК України Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна.

За змістом частини другої статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Апеляційний суд враховувавши факт , що на час вибуття із спірного житла позивачка у справі ОСОБА_1 була малолітньою особою та особою з інвалідністю , яка самостійно не могла визначати своє місце проживання , враховуючи факт, що вона є дочкою відповідача у справі , вважає, що після виселення із спірного житла, за позивачкою у справі ОСОБА_1 збереглося право на користування житлом за місцем проживання її батька , незважаючи на факт зміни постійного місця проживання , та сам факт не проживання в спірному житлі.

Висновки місцевого суду в зазначеній частині відповідають і усталеній судовій практиці, зокрема правовим висновкам Верховного суд висловлених у постановах Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 711/4431/17, від 10 квітня 2019 року у справі № 466/7546/16-ц, від 27 червня 2019 року у справі № 337/1760/17, від 27 листопада 2019 року у справі № 368/750/16-ц (провадження № 61-31705св18), від 25 серпня 2020 року у справі № 206/3425/18 (провадження № 61-9122св19), 16.12.2020 року справа № 206/4028/18 (провадження № 61-1635св20).

В зазначених справах вирішувалося питання про визнання малолітніх та неповнолітніх осіб такими, що втратили право на користування житловими приміщення.

Разом з тим , у відповідності з вимогами ст. 25 ЦК України У випадках, встановлених законом, здатність мати окремі цивільні права та обов`язки може пов`язуватися з досягненням фізичною особою відповідного віку.

Відповідно до вимог ч.1 та 2 ст. 29 ЦК України Місцем проживання фізичної особи є житло , в якому вона проживає постійно або тимчасово.

Частина перша статті 29 в редакції Закону № 1673-VII від 02.09.2014\

2. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

З квітня 2014 року як офіційним так і фактичним місцем проживання неповнолітньої ОСОБА_2 було визначено місце проживання її матері ОСОБА_3 за адресою. АДРЕСА_2 . , а в подальшому АДРЕСА_4 ( квартира належить їй на праві приватної власності а .с. 114)

Одночасно за нею зберігалося і право користування квартирою за адресою АДРЕСА_1 .

Як вбачається з матеріалів справи , після досягнення 14 років та до свого повноліття 18 років ОСОБА_2 своїм правом на вибір та зміну свого постійного місця проживання не скористалася.

Після набрання рішення Октябського районного суду м. Полтави від 12 вересня 2017 року , у справі 3 554/8023/15-ц , законної чинності 29.03.2018 року , спірна квартира повернута до комунальній власності. ( а.с.106) .

З цього часу правовідносини, які виникли між сторонами регулюються нормами права , які регулюють правовідносини найму житла, зокрема нормами Житлового Кодексу.

Позивачці 18 років виповнилося 22 жовтня 2019 року і тому з цієї дати в неї припинилися гарантії збереження за нею права на проживання в житлі свого батька як неповнолітньої дитини.

Після досягнення повноліття та набуття повної дієздатності правовідносин сторін регулюються загальними нормами житлового законодавства.

З матеріалів справи вбачається, що після досягнення 18 років позивачка у справі до січня 2020 року, тобто більше трьох місяців , жодних прав на проживання в квартирі відповідача не заявляла , зберігши своє постійне місце проживання за адресою АДРЕСА_4 .

Відповідно до п. 6 ст. 3 ЦК України добросовісність - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або правовідношення ( доктрина «venire contra factum proprium» - заборона суперечливої поведінки) . Якщо особа безпосередньо, або своєї поведінкою дала зрозуміти, що не буде реалізовувати своє право на оспорення , то така особа пов`язана своїм рішенням і не вправі його змінити згодом. Спроба особи згодом здійснити право на оспорення суперечитиме попередній поведінці такої особи і має призводити до припинення зазначеного права.

Відповідно до статті 107 ЖК Української РСР , та як роз`яснено в п. 11 Пленуму Верховного Суду України N 2 від 12.04.85 « Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» , Наймач жилого приміщення вправі за згодою членів сім`ї в будь-який час розірвати договір найму. У разі вибуття наймача та членів його сім`ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо з жилого приміщення вибуває не вся сім`я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім`ї, який вибув , втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття, незалежно від пред`явлення позову про це.

Позивач в позові зазначає, що за нею, як неповнолітньою особою збереглося право на користування житлом і після досягнення нею повноліття з підстав визначених ст. ст. 9, 72, 78 ЖК України. В даному випадку позивач не є особою , яка тимчасово вибула з житла та за якою зберігається право користування житловим приміщенням протягом шести місяців, чи більший строк.

Для реалізації вказаного права на користування житлом , досягнувши повноліття позивачка зобов`язана була вчинити дії на підтвердження свого волевиявлення на зміну постійного місця проживання. Однак , досягнувши повноліття позивачка своєю поведінкою підтвердила факт, що її житлом та постійним місцем проживання є її зареєстроване місце проживання.

У відповідності з вимогами ст.2,4,6,11 ,12,13, 81 ЦПК України суд розглядає справу в межах заявлених позивачем позовних вимог та на підставі поданих ним доказів. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Як вбачається з позовної заяви, обґрунтовуючи позовні вимоги позивачка зазначила, на ті обставини, що позивач в 2006 році незаконно приватизував спірну квартиру , чим порушив її право на приватизацію житла. Це право він заперечував і після досягнення нею повноліття.

Однак зазначені доводи щодо незаконної приватизації відповідачем житла не є тотожними поняттю право на користування житловим приміщенням та наявністю перешкод в користуванні житлом..

До позовної заяви позивачкою надано докази на підтвердження того факту, що 4 квітня 2020 року, вона намагалася зайти в квартиру, однак двері ніхто не відчинив .

( а.с.69- 71, 90).

Однак заначений факт не свідчить про те, що до квітня 2020 року позивачці чинилися будь які перешкоди на вселення в спірне житло.

Як слідує з пояснень позивачки та не заперечується іншими доказами у неї були відсутні ключі від квартири за адресою АДРЕСА_1 , що унеможливлювало її вільне користування цією квартирою.

Позивачка не надала жодних доказів про те, що вона намагалася зв`язатися з відповідачем та отримати від нього ключі від квартири, чи іншим шляхом забезпечити доступ до цієї квартири.

В матеріалах справи відсутні будь які докази на підтвердження факту намагання позивачки після досягнення 18 років визначити фактично своє постійне місце проживання в цій квартирі.

В січні 2020 року позивачка у справі без відома та згоди відповідача зареєструвала своє місце проживання за адресою АДРЕСА_1 , однак 10 липня 2020 року її реєстрація за вказаним місцем проживання була скасована як незаконна, та відновлено реєстрацію її місця проживання за адресою АДРЕСА_3 . ( а. с. 146- 147).

Сам по собі факт реєстрації місця проживання не є доказом волевиявлення особи на реальну фактичну зміну свого місця проживання.

Статтею 8 Європейської Конвенції з прав людини та основоположних свобод закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Поняття «житло» у розумінні статті 8 Конвенції не обмежується законно займаним або створеним житлом, це самостійне поняття, яке не залежить від класифікації за національним законодавством. Питання про те, чи є конкретне приміщення «житлом», яке захищається статтею 8 Конвенції, не залежить від того, чи воно є займаним на законних підставах: воно залежить від фактичних обставин, а саме від існування достатнього та тривалого зв`язку із зазначеним місцем (див., наприклад, пункт 141 рішення від 17 жовтня 2013 року у справі «Вінтерштайн та інші проти Франції», заява № 27013/07, та наведені у ньому посилання).

Як зазначено вище , вибувши із спірної квартири, постійним , як зареєстрованим так і фактичним місцем проживання позивачка у справі починаючи з 2014 року , є квартира в АДРЕСА_4 .

Після досягнення 18 років , гарантії збереження права на користування житлом у позивачки, як повнолітньої особи припиняються. З цього часу правовідносин щодо права на користування житлом регулюються загальними нормами Житлового законодавства, в тому числі і підстави для збереження права на користування житлом ( ст. 71,78 ЖК України ) чи розірвання договору найму житла ( ст. 107) . На час звернення до суду в квітні 2020 року позивачка у справі , не вчинивши жодних дій спрямованих на реальну зміну свого місця постійного проживання , втратила право на користування спірним житлом з підстав визначених ст. 107 ЖК України, як особа , яка вибула на інше постійне місце проживання, за адресою АДРЕСА_4 , де за нею зберігається право постійного користування житлом як члена сімї власника житла , її матері ОСОБА_3

мотивів прийняття або відхилення кожного аргументу, викладеного учасниками справи в апеляційній скарзі та відзиві на апеляційну скаргу;

Апеляційний суд вважає , що доводи апеляційної скарги в частині втрати позивачкою права на користування житлом та в частині застосування судом норм матеріального права є обґрунтованими та вище детально проаналізовані.

Доводи апеляційної скарги в частині помилковості висновків місцевого суду про преюдиційність судового рішення є частково обґрунтованим.

Відповідно до положень частини 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

З матеріалів справи вбачається, що Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 05.07.2017 року у справі № 554/8023/15-ц, що набрало законної сили 29.03.2018 року та не було скасоване за результатом його перегляду судами вищої інстанції: -встановлено факт постійного проживання дитини ОСОБА_2 , з народження в квартирі за адресою АДРЕСА_1 та визнано її членом сім`ї наймача ОСОБА_1 , встановлено факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_3 та ОСОБА_1 у період часу із 01.01.2004 по 14.04.2014 р. р.

-визнано незаконними та скасовано розпорядження органу приватизації від 01.08.2006 року № 295 року про передачу квартири АДРЕСА_1 у приватну власність ОСОБА_1 та Свідоцтво про право власності на житло від 01.08.2006 року яким посвідчено, що квартира АДРЕСА_1 належить на праві особистої приватної власності ОСОБА_1 .

Визнаючи вказане судове рішення преюдиційним , місцевий суд не врахував , що це судове рішенням є преюдиційним лише щодо встановлених обставин ( факту проживання сторін однією сім`єю до квітня 2014 року, та факту, що приватизація квартири відповідачем ОСОБА_1 було здійснена неправомірно.

Однак зазначене судове рішення не може бути преюдиційним при вирішенні питання щодо права ОСОБА_2 на вселення в спірне житлове приміщення після досягнення нею повноліття , в 2020 році.

Доводи апеляційної скарги в частині наявності процесуальних порушень при розгляді справи , зокрема не вирішення питання про відвід судді, безпідставна відмова у прийняття зустрічного позову, відмова у закритті провадження у справі, не розгляд поданих до суду клопотань свого підтвердження в ході апеляційного розгляду не знайшли. Апеляційний суд вважає, що потреби аналізувати кожну процесуальну дію суду , про яку зазначає апелянт відсутні.

Є необґрунтованими і доводи представника позивача адвоката Крекотень О.А. в тій частині , що до досягнення повноліття позивачка у справі самостійно не могла реалізувати своє право на проживання в житлі відповідача у справі.

Вище апеляційним судом дано аналіз застосуванню вимог матеріального права. в тому числі ст. 28 ЦК України , щодо права неповнолітньої особи самостійно визначати своє місце проживання після досягнення 14 років. Право на користування спірним житлом у неї зберігалося саме до досягнення 18 років. Після 18 років позивачка повинна була довести реальний намір скористатися своїми правом на зміну постійного місця проживання, , однак належних та достатніх доказів на підтвердження даного факту матеріали справи не містять.

Доводи позивача зазначені в позові щодо порушення її права на приватизацію спірного житла не є тотожним поняттям із правом користування житловим приміщенням та забезпеченням житлом.

висновків за результатами розгляду апеляційної скарги з посиланням на норми права, якими керувався суд апеляційної інстанції;

У відповідності з вимогами п.2 ч.1 ст. 374, та п. 1,3,4, ч.1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; та порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З врахуванням встановлених вище фактів , апеляційний суд вважає, що рішення місцевого суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

В апеляційній скарзі позивач не порушує питання про компенсацію йому судових витрат пов`язаних з апеляційним розглядом справи.

Позивачка у справі звільнена від сплати судового збору на будь якій стадії судового розгляду справи , як особа з інвалідністю 2 групи.

Таким чином апелянт має право на компенсацію понесених витрат по сплат судового збору за рахунок держави.

Керуючись п.2 ч.1 ст., 374, п.1,3,4 ч.1 ст. 376 ,ст. 382,383 , 384 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 -задовольнити.

Рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 15 жовтня 2020 року- скасувати.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовити.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена до касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

У разі оголошення лише вступної та резолютивної частини судового рішення або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, строк на касаційне оскарження обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови виготовлено 01.02.2021 року.

Головуючий суддя П.С. Абрамов

Судді Т.О. Кривчун

О.В. Чумак