РІШЕННЯ

Іменем України

17 серпня 2021 року Новогродівський міський суд Донецької області у складі головуючого судді Любчика О.В., за участю секретаря судового засідання Рудакової Т.Ю., сторін ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , представників сторін ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , представника третьої особи Іванченко Д.І., розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Новогродівка, за правилами спрощеного позовного провадження, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Новогродівська міська рада, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та її виселення,

встановив:

ОСОБА_1 , звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , в якому просить визнати відповідача такою, що втратила право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 , та виселити її з вказаної квартири без надання іншого житлового приміщення.

В обґрунтування позову зазначив, що квартира АДРЕСА_1 була надана у користування батькам позивача 03.12.1973, на підставі ордеру № 1473, де головним наймачем був батько позивача ОСОБА_5 01.09.1995 позивач уклав шлюб з ОСОБА_2 , після чого остання зареєструвалась у вказаній квартирі, з дозволу батька позивача ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 помер батько позивача. На підставі рішення Новогродівського виконкому № 117 від 21.10.2015, позивача визнано наймачем зазначеної квартири. З цього часу, всі витрати по сплаті комунальних послуг та ремонту квартири несе позивач. На даний час у квартирі зареєстровані: позивач, його дочка ОСОБА_6 та відповідач. Відповідач постійно вчиняє сварки з позивачем, знищує його майно в квартирі, витрати на утримання квартири не несе, приводить до дому іншого чоловіка та створює конфлікти. Спільне життя в квартирі неможливе. Спільним побутом позивач з відповідачем не пов`язані, мешкають в різних кімнатах, спільного господарства не ведуть. Крім того, відповідач чинить перешкоди позивачу та його цивільній дружині у створенні сім`ї, нищить майно останньої та висловлює на її адресу образи. Також вказав, що на даний час, він намагається використати своє право на приватизацію квартири, але реєстрація відповідача, як колишнього члена родини не дозволяє йому цього зробити.

В судовому засіданні ОСОБА_1 позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити, надав пояснення аналогічні викладеним у позовній заяві. Крім того, суду пояснив, що відповідач систематично вчиняє сварки та нищить майно у спірній квартирі. Зазначив, що реєстрація відповідача у квартирі перешкоджає йому здійснити її приватизацію, оскільки він не бажає, щоб відповідач приймала також участь у приватизації квартири. До правоохоронних органів з приводу поведінки відповідача та порушенням нею правил співжиття, знищення майна у квартирі він не звертався. На час розгляду справи в суді, відповідач не чинить йому перешкоди у користування спірною квартирою, але він не бажає, щоб відповідач проживала в ній.

Представник позивача ОСОБА_3 у судовому засіданні позовні вимоги підтримала, надала пояснення аналогічні викладеним у позовній заяві, вказала, що позивач не має можливості постійно мешкати у спірній квартирі, оскільки відповідач чинить йому перешкоди, тому він вимушений мешкати в іншій квартирі, зі своєю співмешканкою ОСОБА_7 .

Відповідач у судовому засіданні позовні вимоги не визнала, суду пояснила, що вона не чинить перешкод позивачу у користуванні квартирою, позивач більше року у спірній квартирі не мешкає, оскільки мешкає зі своєю співмешканкою ОСОБА_7 у квартирі АДРЕСА_3 , тобто у будинку навпроти спірної квартири. Також вказала, що вона мешкає у спірній квартирі з 1994 року, її дочка - ОСОБА_6 також зареєстрована у вказаній квартирі, але там не мешкає. У квартирі вона самостійно виконує ремонт. Комунальні послуги не сплачує, оскільки відповідач не дає цього робити. Іншого житла для проживання вона не має.

Представник відповідача ОСОБА_4 у судовому засіданні заперечував проти позовних вимог через їх безпідставність. Вказав, що обставини, які викладені у позові не відповідають дійсності та позивачем не надано доказів на підтвердження вказаних обставин. Відповідач ніяким чином не заважає позивачу мешкати у вказаній квартирі. Просив у задоволені позову відмовити в повному обсязі.

Представник третьої особи у судовому засіданні просила прийняти рішення на розсуд суду.

Свідок ОСОБА_7 у судовому засіданні суду пояснила, що позивач ОСОБА_1 мешкає разом зі своєю колишньою дружиною ОСОБА_2 у квартирі АДРЕСА_1 , але окремо, у різних кімнатах. ОСОБА_2 у вказаній квартирі з`являється інколи та у нетверезому стані. Зі слів позивача ОСОБА_1 , їй відомо, що ОСОБА_2 пошкоджує майно у спірній квартирі, а саме пошкодила пральну машину та унітаз. Вказує, що відповідач заважає позивачу мешкати у спірній квартирі, оскільки може з`явитися до квартири у нетверезому стані та привести із собою друзів.

Свідок ОСОБА_8 суду пояснила, що вона є сусідкою сторін, мешкає за адресою: АДРЕСА_4 . Підтвердила, що відповідач проживає за адресою: АДРЕСА_1 , а позивач проживає разом із співмешканкою за адресою: АДРЕСА_3 . Їй відомо про конфлікт відповідача із співмешканкою позивача ОСОБА_7 , внаслідок якого відповідач спалила речі ОСОБА_7 . Про інші конфлікти безпосередньо між сторонами з приводу спірної квартири та пошкодження майна в квартирі їй невідомо.

Суд, заслухавши пояснення сторін їх представників, представника третьої особи, свідків, дослідивши матеріали справи, встановив наступні обставини та відповідні правовідносини.

Судом встановлено, що відповідно до копії ордеру №1473 від 03.12.1973 наймачем квартири АДРЕСА_1 є ОСОБА_5 (батько позивача).

ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , що вбачається з копії свідоцтва про смерть (а.с12).

На підставі договору найму житлового приміщення від 28.12.2015 ОСОБА_1 є наймачем квартири АДРЕСА_1 . Договір укладений між ОСОБА_1 та ОСББ «Мир» (а.с.15).

Згідно копії довідки ОСББ «Мир» від 04.03.2020, у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровані: відповідач ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 - дружина, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 - чоловік, ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 - донька (а.с. 16).

З копії акту ОСББ «Мир» від 04.03.2020 про фактичне проживання особи встановлено, що ОСОБА_1 , 1972 р.н., фактично проживає за адресою: АДРЕСА_1 . Разом з ним проживають ОСОБА_2 , 1975 р.н. - дружина, та ОСОБА_6 , 1995 р.н. - донька (а.с. 17).

Відповідно до акту обстеження, складеного депутатом Новогродівської міської ради від 10.03.2020, ОСОБА_1 , 1972 р.н., зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 . Проживає з ОСОБА_2 , 1975 р.н., в трикімнатній квартирі, але в окремих кімнатах. ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не пов`язані спільним побутом, не ведуть спільне господарство. Всі комунальні послуги оплачує ОСОБА_1 .

Сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 01.09.1995 р., який було розірвано рішенням Новогродівського міського суду Донецької області від 23.02.2000 року (а.с.14).

Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно № 244610139 від 16.02.2021 року у відповідача відсутнє житло на праві власності.

Відповідно до копії талону-повідомлення ЄО № 2098, працівниками Селидівського ВП Покровського Відділу поліції ГУНП в Донецькій області 05.03.2020, зареєстровано звернення ОСОБА_7 , щодо крадіжки речей останньої 05.03.2020 року за адресою: АДРЕСА_3 .

Частиною 3 статті 47 Конституції України визначено, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно із ч. 3 ст. 9 Житлового кодексу Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Статтею 109 Житлового кодексу Української РСР передбачено, що виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.

Відповідно до статей 64, 65 Житлового кодексу Української РСР до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

У відповідності до ст. 64 Житлового кодексу Української РСР члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму.

За приписами ч.ч. 1-2 ст. 65 Житлового кодексу Української РСР, наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно.

Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї.

Як встановлено в судовому засіданні та не заперечується сторонами, відповідач вселилася у спірну квартиру за згодою колишнього наймача ОСОБА_5 , батька відповідача, померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 . Вселення відбулось після укладення шлюбу між сторонами.

Отже, ОСОБА_2 набула рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням. Після розірвання шлюбу з відповідачем, зміни головного наймача 28.12.2015, продовжила проживати у спірній квартирі та проживає по теперішній час, що не заперечують сторони.

Згідно положень ст. 116 Житлового кодексу Української РСР, якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Відповідно до п. 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року №2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» при вирішенні справ про виселення на підставі ст.116 ЖК України осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Маються на увазі, зокрема, заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України, при цьому саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факти систематичного руйнування чи псування житлового приміщення, порушення правил співжиття членом його сім`ї або іншими особами, які проживають разом з ним.

Отже, сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення по справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 вказував на те, що відповідач є колишнім членом його сім`ї, не веде з ним спільне господарство, систематично порушує правила співжиття у спірній квартирі, вчиняє сварки, шкодить майно в квартирі, в т.ч. майно його співмешканки, комунальні послуги не сплачує, що є підставою для виселення відповідача без надання іншого жилого приміщення. Також позивач підтвердив у судовому засіданні, що виселення відповідача зі спірної квартири йому необхідно для одноособової приватизації квартири, оскільки він не бажає, щоб відповідач набула право власності на частину зазначеної квартири.

Разом з тим, доказів щодо систематичного руйнування чи псування жилого приміщення, або використовування його не за призначенням, або систематичного порушення правил співжиття, що роблять неможливим для інших проживання в квартирі, вжиття заходів запобігання і громадського впливу до відповідача, в судовому засіданні не надано та матеріали справи не містять.

Суд критично розцінює пояснення свідка ОСОБА_7 стосовно вчинення сварок з відповідачем, знищення майна в квартирі та не приймає їх, оскільки свідок у спірній квартирі не мешкає, є співмешканкою позивача та обставини, які вона повідомила суду їй відомі зі слів позивача.

Крім того, суд зазначає, що наявність між сторонами неприязливих (конфліктних) стосунків та несплата відповідачем комунальних послуг не може бути підставою виселення з квартири відповідача в контексті ст. 116 Житлового кодексу Української РСР. Ухилення відповідача від сплати комунальних послуг суду не доведено.

Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine», заява № 30856/03) поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло.

Отже, суд встановивши, що спірна квартира перебуває у комунальній власності, відповідач, як колишній член сім`ї позивача, набула у встановленому законом порядку право користування спірною квартирою, тривалий час проживає в ній, іншого житла не має, а також те, що позивачем не доведено, що відповідач систематично руйнує чи псує житло, порушує правила співжиття у спірній квартирі, що робить неможливим для інших осіб проживання із нею у вказаній квартирі, дійшов до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 9, 64, 65,109, 116 ЖК України, ст. ст. 12, 13, 81, 258, 259, 265, 268, 273 ЦПК України, суд

вирішив:

відмовити у задоволені позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Новогродівська міська рада, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та її виселення.

Рішення може бути оскаржено до Донецького апеляційного суду через Новогродівський міський суд Донецької області шляхом подачі апеляційної скарги протягом 30 днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому відповідного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя О.В. Любчик