Житомирський апеляційний суд
Справа №296/1849/17 Головуючий у 1-й інст. Драч Ю. І.
Категорія 39 Доповідач Павицька Т. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 листопада 2021 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого Павицької Т.М.,

суддів Миніч Т.І., Трояновської Г.С.

за участю секретаря Трикиши Ю.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу № 296/1849/17 за позовом закритого акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення коштів, за зустрічним позовом ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк», третя особа - ОСОБА_2 про захист права споживача та про визнання недійсним договору про видачу траншу, за зустрічним позовом ОСОБА_2 до публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк», третя особа ОСОБА_1 про визнання недійсним договору поруки та за позовом акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до акціонерного товариства «Акцент-Банк», ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за апеляційною скаргою акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Корольовського районного суду м.Житомира від 06 листопада 2020 року, ухвалене під головуванням судді Драча Ю.І. в м. Житомирі,

в с т а н о в и в :

У липні 2008 року закрите акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (назва змінена на акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк») звернулося до суду з даним позовом у якому просило стягнути солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 заборгованості у розмірі 34034, 89 дол. США, яка складається: 30368,76 дол. США заборгованість за кредитом; 3439, 51 дол. США заборгованість по процентам за користування кредитом; 226,62 дол. США пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 23.03.2007 року закрите акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» уклало кредитний договір № МІ -39-07 з ОСОБА_1 . На виконання п. 1.2 укладеного кредитного договору закрите акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» надав ОСОБА_1 кредит у розмірі 35000,00 дол. США терміном до 19.03.2010 року. У свою чергу ОСОБА_1 зобов`язувався повернути кредит та відповідно до п.4.1. кредитного договору сплати відсотки за користування кредитними коштами в розмірі 16% річних в строк та порядку, які встановлені кредитним договором. З метою забезпечення позову 23.03.2007 року між закритим акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк» та ОСОБА_2 укладено договір поруки № МІ-39-07. На даний час відповідач взяті на себе зобов`язання належним чином не виконав, в результаті чого утворилася заборгованість у розмірі 34034, 89 доларів США по кредиту, 3439,51 долар США по відсоткам за користування кредитом та 226,62 доларів пені за несвоєчасність виконання. На підставі викладеного акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» просить стягнути вказані суми з відповідачів в солідарному порядку або їх еквівалент у національній валюті.

Заочним рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 17.07.2009 року позов задоволено. Зобов`язано ОСОБА_1 та ОСОБА_2 повернути закритому акціонерному товариству комерційний банк «ПриватБанк» 30268 доларів 76 центів США заборгованості за кредитом, 3439 доларів 51 цент США заборгованості по відсоткам, 226 доларів 62 центи США пені, а всього 34034 долари 89 центів США, а у разі неможливості це зробити, стягнути з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ЗАТ КБ «ПриватБанк» 164728 гривень 87 копійок в солідарному порядку. Стягнуто з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ЗАТ КБ «Приватбанк» 1647 гривень 29 копійок сплаченого держмита та 30 гривень витрат з інформаційно-технічного забезпечення, 720 гривень 60 копійок витрат на публікацію оголошень у пресі, а всього 2397 гривень 89 копійок в солідарному порядку.

Ухвалою Корольовського районного суду м. Житомира від 22.02.2017 року вказане заочне рішення скасовано.

У вересні 2017 року ОСОБА_1 подано зустрічну позовну заяву до Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк», третя особа ОСОБА_2 про захист прав споживача та про визнання недійсним Договору про видачу траншу № МІ-39-07 від 23.03.2007 р. в силу ст. 229 230 ЦК України. Зустрічна позовна заява мотивована тим, що 23 березня 2007 року між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «ПриватБанк» був укладений Договір про видачу траншу № МІ-39-07, відповідно до якого відповідач зобов`язався надати позивачу на умовах цього Договору грошові кошти в сумі 35000,00 доларів США. Позивач, у свою чергу, зобов`язався належним чином використати та повернути кредит в сумі 35000,00 доларів США, а також сплатити проценти за користування кредитом в розмірі 16% річних в порядку, на умовах та в строки, визначені кредитним договором. Зазначає, що зміст договору № МІ -39-07 від 23 березня 2007 року суперечить встановленим в ньому умовам в частині невідповідності щомісячного платежу за кредитом - 1245 доларів США. Вважає, що відповідач свідомо ввів в оману щодо встановленого розміру відсотків та сукупної вартості кредиту, зазначивши при цьому, що умови договору є дискримінаційними та такими, що погіршують його становище як споживача. Посилається на п. 2 статті 18 ЗУ «Про захист прав споживачів». Окрім того, стверджує про відсутність в кредитному договорі істотної умови - його ціни, відсутності графіку погашення процентів, порушення принципу справедливості.

У травні 2018 року ОСОБА_2 також подано зустрічну позовну заяву до Приватного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк», третя особа ОСОБА_1 про визнання недійсним договору поруки. В обґрунтування поданої зустрічної позовної заяви ОСОБА_2 зазначає, що нею не укладався договір поруки з ОСОБА_1 в 2007 році, а підпис на ксерокопії договору, що приєднаний до матеріалів справи нею не виконувався. Крім того, вказує, що не знала про існування кредитного договору, який був укладений між ОСОБА_1 та ЗАТ КБ «ПриватБанк», оскільки суми в розмірі 35000 доларів США в розпорядження сім`ї не знаходилися та про взяті у кредит кошти не повідомлялося.

В провадженні Індустріального районного суду м. Дніпропетровська перебувала цивільна справа за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до ПАТ «Акцент банк», ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості.

Ухвалою Корольовського районного суду м. Житомира від 15.10.2019 року об`єднано справу № 296/1849/17 за позовом ЗАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення коштів та за зустрічним позовом ОСОБА_1 , Публічного Акціонерного Товариства Комерційний Банк «ПриватБанк», третя особа ОСОБА_2 про захист права споживача та про визнання недійсним договору про видачу траншу № МІ-39-07 від 23.03.2007 зі справою 0417/11875/2012 за позовною заявою АТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості.

Рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 06 листопада 2020 року позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором № МІ-39-07 від 23.03.2007 року в розмірі 34034,89 доларів США. Відмовлено у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» до ПАТ «Акцент-Банк», ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості. В задоволенні позову ОСОБА_1 до ПАТ КБ «ПриватБанк», третя особа ОСОБА_2 про захист права споживача та про визнання недійсним договору про видачу траншу № МІ-39-07 від 23.03.2007 відмовлено. Задоволено позов ОСОБА_2 до ПАТ КБ «ПриватБанк», третя особа ОСОБА_1 про визнання недійсним договору поруки. Визнано недійсним договір поруки № МІ-39-07 від 23.03.2007 року укладений між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 . Вирішено питання судових витрат.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, АТ КБ «ПриватБанк» подало апеляційну скаргу у якій просить його скасувати в частині задоволення зустрічної позовної заяви про визнання договору поруки недійсним та ухвалити в цій частині нове судове рішення про відмову у задоволені позову. Також, просить скасувати рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 06.11.2020 року в частині відмови в задоволенні позовної вимоги до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким позовну заяву задовольнити в повному обсязі. В решті рішення залишити без змін.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що оскаржуване рішення є незаконним, необґрунтованим та таким, що ухвалене із неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права. Зазначає, що Банк не в змозі був надати оригінал договору поруки для проведення експертизи з об`єктивних причин, оскільки 08.02.2012 року старшим оперуповноваженим ОВС УБОЗ УМВС України в Житомирській області капітаном Заруцьким В.Т., на підставі постанови від 16.01.2012 року в приміщенні ПАТ «ПриватБанк» проведено виїмку оригіналів документів кредитної справи № МІ-39-07, в тому числі і оригінал договору поруки від 23.03.2007 року, про що він сповіщав суд першої інстанції. Вважає, що висновок судової експертизи не є обов`язковим. Вказує, що суд задовольняючи зустрічну позовну заяву про визнання договору поруки недійсним, порушив порядок, встановлений для вирішення питання, допустив однобічність та неповноту судового розгляду, невідповідність висновків суду викладених у рішенні фактичним обставинам справи.

Рішення суду першої інстанції оскаржується в частині задоволення зустрічної позовної заяви про визнання договору поруки недійсним та в частині відмови у задоволені позовної вимоги АТ КБ «Приват Банк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, тому в іншій частині судом апеляційної інстанції не перевіряється.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, що 23.03.2007 року між закритим акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк» та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір про надання кредиту в сумі 35000 доларів США на термін до 19.03.2010 року зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 16 % на рік на суму залишку заборгованості.

В матеріалах справи міститься копія договору поруки № МІ-39-07 від 23.03.2007 року укладеного між ОСОБА_2 та ЗАТ КБ «ПриватБанк», відповідно до якого ОСОБА_2 є поручителем перед кредитором за виконання ОСОБА_1 своїх обов`язків за кредитним договором від 23.03.2007 року № МІ-39-07.

Свої зобов`язання відповідач ОСОБА_1 не виконав, а саме не здійсним погашення заборгованості за кредитом у встановленому договором порядку та строки, внаслідок чого заборгованість позичальника станом на 25.06.2008 року становить 34034,89 доларів США, яка складається з наступного: 30368,76 доларів США заборгованість за кредитом, 3439,51 доларів США заборгованість по процентах за користування кредитом, 226,62 доларів США пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором.

Задовольняючи позов ОСОБА_2 про визнання договору поруки недійсним суд першої інстанції зробив висновок, що банк ухилився від подання експертній установі оригіналу договору поруки, що унеможливлює проведення судової почеркознавчої експертизи. Тому спірний договір є недійсним, оскільки неможливо встановити факт підписання даного договору ОСОБА_2 .

Колегія суддів не погоджується із таким висновком суду першої інстанції з таких підстав.

ОСОБА_2 оспорює договір поруки № МІ-39-07 від 23.03.2007 року, посилаючись на те, що вона не підписувала оспорюваний правочин.

Згідно частин першої та другої статті 207 ЦК України (в редакції, чинній на момент укладення кредитного договору) правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до частини першої статті 218 ЦК України недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом.

У частинах першій, другій статті 547 ЦК України передбачено, що правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання вчиняється у письмовій формі. Правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання, вчинений із недодержанням письмової форми, є нікчемним.

Тобто, правовим наслідком недодержанням письмової форми правочину про забезпечення виконання зобов`язання є його нікчемність.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду від 22 січня 2020 року в справі № 674/461/16-ц (провадження № 61-34764св18) зроблено висновок про те, що підпис є обов`язковим реквізитом правочину, вчиненого в письмовій формі. Наявність підпису підтверджує наміри та волю й фіксує волевиявлення учасника (-ів) правочину, забезпечує їх ідентифікацію та цілісність документу, в якому втілюється правочин. Внаслідок цього підписання правочину здійснюється стороною (сторонами) або ж уповноваженими особами.

Тобто, правовим наслідком недодержання письмової форми правочину про забезпечення виконання зобов`язання є його нікчемність.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18) зроблено висновок про те, що визнання нікчемного правочину недійсним за вимогою його сторони не є належним способом захисту прав, оскільки не призведе до реального відновлення порушених прав позивача, адже нікчемний правочин є недійсним у силу закону. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та в мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 463/5896/14-ц (провадження № 14-90цс19) зазначено, що кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (статті 15, 16 ЦК України). Цивільне право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (абзац перший частини другої статті 215 ЦК України). Якщо недійсність певного правочину встановлена законом, тобто якщо цей правочин нікчемний, позовна вимога про визнання його нікчемним не є належним способом захисту права чи інтересу позивача. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину.

Оскільки недійсність правочину щодо забезпечення виконання зобов`язання у випадку недодержання письмової форми встановлена законом і цей правочин є нікчемним, а тому позовна вимога ОСОБА_2 про визнання його недійсним не є належним способом захисту прав і у задоволенні позову необхідно відмовити з цієї підстави.

Заперечуючи проти позову банку ОСОБА_2 посилалася на те, що вона не підписувала оспорюваний договір поруки. Вказані обставини, колегія суддів перевіряє з врахуванням висновків Великої Палати Верховного Суду.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 січня 2021року у справі № 522/1528/15-ц звернула увагу на те, що визнання права як у позитивному значенні (визнання існуючого права), так і в негативному значенні (визнання відсутності права і кореспондуючого йому обов`язку) є способом захисту інтересу позивача у правовій визначеності. Для належного захисту інтересу від юридичної невизначеності у певних правовідносинах особа може на підставі пункту 1 частини другої статті 16 ЦК України заявити вимогу про визнання відсутності як права вимоги в іншої особи, що вважає себе кредитором, так і свого кореспондуючого обов`язку, зокрема у таких випадках: кредитор у таких правовідносинах без звернення до суду з відповідним позовом може звернути стягнення на майно особи, яку він вважає боржником, інших осіб або інакше одержати виконання поза волею цієї особи-боржника в позасудовому порядку; особа не вважає себе боржником у відповідних правовідносинах і не може захистити її право у межах судового розгляду, зокрема, про стягнення з неї коштів на виконання зобов`язання, оскільки такий судовий розгляд кредитор не ініціював (наприклад, кредитор надсилає претензії, виставляє рахунки на оплату тощо особі, яку він вважає боржником).Водночас Велика Палата Верховного Суду знову звертає увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Спосіб захисту порушеного права або інтересу має бути таким, щоб у позивача не виникала необхідність повторного звернення до суду. Тому спосіб захисту інтересу, передбачений пунктом 1 частини другої статті 16 ЦК України, може застосовуватися лише в разі недоступності позивачу можливості захисту його права.

Задоволення позову про визнання відсутності права вимоги в особи, що вважає себе кредитором, і відсутності кореспондуючого обов`язку особи-боржника у відповідних правовідносинах є спрямованим на усунення правової невизначеності. Тобто, відповідне судове рішення має забезпечити, щоби обидві сторони правовідносин могли у майбутньому знати про права одна одної та діяти, не порушуючи їх. А тому такий спосіб захисту є виключно превентивним.

Якщо кредитор, який діяв в умовах правової невизначеності, у минулому порушив права особи, яку він вважає боржником, то для останнього ефективним способом захисту буде той, який спрямований на захист порушеного права, а не на превентивний захист інтересу. Тобто звернення з позовом для усунення правової невизначеності, яка існувала у минулому, в означеній ситуації не є ефективним способом захисту.

Зокрема, якщо суд розглядає справу про стягнення з боржника коштів, то останній має захищати свої права саме в цьому провадженні, заперечуючи проти позову та доводячи відсутність боргу, зокрема відсутність підстав для його нарахування, бо вирішення цього спору призведе до правової визначеності у правовідносинах сторін зобов`язання.

Наявність відповідного боргу чи його відсутність, як і відсутність підстав для нарахування боргу, є предметом доказування у спорі про стягнення з відповідача коштів незалежно від того, чи подав останній зустрічний позов про визнання відсутності права кредитора, зокрема про визнання поруки припиненою. Тому для захисту права відповідача у ситуації, коли кредитор вже звернувся з вказаним позовом про стягнення коштів, не потрібно заявляти зустрічний позов, а останній не може бути задоволений.

Аналогічно після звернення кредитора з позовом про стягнення коштів боржник не може заявляти окремий позов про визнання відсутності права вимоги в кредитора та кореспондуючого обов`язку боржника. Такий окремий позов теж не може бути задоволений, оскільки боржник має себе захищати у судовому процесі про стягнення з нього коштів, заперечуючи проти відповідного позову кредитора, наприклад, і з тих підстав, що порука припинилася.

Застосування боржником способу захисту інтересу, спрямованого на усунення правової невизначеності у відносинах із кредитором, є належним лише в разі, якщо така невизначеність триває, ініційований кредитором спір про захист його прав суд не вирішив і відповідне провадження не було відкрите.

Згідно частини другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Підпис є обов`язковим реквізитом правочину, вчиненого в письмовій формі.

Наявність підпису підтверджує наміри та волю й фіксує волевиявлення учасника (-ів) правочину, забезпечує їх ідентифікацію та цілісність документу, в якому втілюється правочин. Внаслідок цього підписання правочину здійснюється стороною (сторонами) або ж уповноваженими особами.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Відповідно до ч. 2 ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Частиною першою статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст.103 ЦПК України у випадку, коли для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо, суд призначає експертизу у справі.

Ідентифікація виконавця підпису поручителя на договорі поруки потребує застосування спеціальних знань, що можливо з`ясувати в порядку призначення судом почеркознавчої експертизи.

На підтвердження доводів про те, що позивач за зустрічним позовом не підписувала із відповідачем договору поруки № МІ -39-07 від 23.03.2007 року, а відтак не мала волевиявлення на укладення вказаного договору, ОСОБА_2 в суді першої інстанції просила призначити по справі судову почеркознавчу експертизу.

Ухвалою Корольовського районного суду м. Житомира від 30.05.2018 року заяву ОСОБА_2 про забезпечення доказів задоволено. Витребувано у ПАТ КБ «Приватбанк» оригінали документів для огляду в судовому засіданні, а також належним чином завірені копії документів для долучення їх до матеріалів справи, зокрема договір поруки № МІ-39-07 від 23 березня 2007 року на ім`я ОСОБА_2 з метою подальшого призначення судової почеркознавчої експертизи.

07.08.2018 року на адресу суду надійшов лист ПАТ КБ «Приватбанк» в якому повідомлено, що 08.02.2012 старшим оперуповноваженим ОВС УБОЗ УМВС України в Житомирській області капітаном Заруцьким В.Т., на підставі постанови від 16.01.2012 року в приміщенні ПАТ "Приват Банку" проведено виїмку оригіналів документів кредитної справи № МІ-39-07, відомостей про рух коштів та заяв ОСОБА_1 . Щодо надання інших документів АТ КБ "ПриватБанк" повідомляє, що згідно ст. 674 Постанови Правління Національного банку України від 08.12.2004 № 601 "Про затвердження Переліку документів, що утворюються в діяльності Національного банку України та банків України із зазначенням строків зберігання" документи у банку зберігаються не більше 5 років .

Так, з копії протоколу виїмки від 08.02.2012 року вбачається, що старший оперуповноважений ОВС УБОЗ УМВС України в Житомирській області капітан Заруцький В.Т. в приміщенні ПАТ КБ «ПриватБанк» м. Дніпропетровська з дотриманням вимог ст.ст.180, 181, 183, 186, 188, 189 КПК України провів виїмку оригіналів документів вказаних в постанові про проведення виїмки від 16 січня 2012 року ( документів кредитної справи, відомостей про рух коштів та договорів ОСОБА_1 ). Зокрема, під час виїмки було вилучено договір поруки № МІ-39-07 від 23 березня 2007 року на одному аркуші ( а.с.138 т.1).

Ухвалою Корольовського районного суду м. Житомира від 04.09.2018 року задоволено клопотання ОСОБА_2 та призначено у справі судову почеркознавчу експертизу на вирішення експертизи поставлено такі питання: Чи виконаний підпис на ксерокопії договору поруки № МІ-39-07 від 23.03.2007 року в розділі юридичні адреси та реквізити сторін громадянином ОСОБА_2 власноручно або іншою особою? Чи виконаний підпис на ксерокопії договору поруки № МІ-39-07 від 23.03.2007 року в розділі юридичні адреси та реквізити сторін з наслідуванням підпису ( почерку) ОСОБА_2 ?

Ухвалою Корольовського районного суду м. Житомира від 25.10.2018 року поновлено провадження у справі у зв`язку з надходженням клопотання експерта про погодження строку виконання експертизи та надання додаткових матеріалів, а саме оригіналу договору поруки від 23 березня 2007 року.

13.03.2019 року на адресу суду надійшло повідомлення судового експерта Яновича М.А. про неможливість проведення судової експертизи у зв`язку з ненаданням оригіналу досліджуваного документу та відповідних зразків рукописів, що унеможливлює проведення експертизи.

Згідно ст.109 ЦПК України у разі ухилення учасника справи від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з`ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні.

Заперечуючи проти задоволення позову ОСОБА_2 і обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги ПАТ КБ «ПриватБанк» посилалося на те, що при укладенні договору поруки ОСОБА_2 були відомі усі умови договору і була її воля на укладення цього договору. Банк не надав оригінал договору поруки для проведення експертизи з об`єктивних причин, оскільки 08.02.2012 старшим оперуповноваженим ОВС УБОЗ УМВС України в Житомирській області капіталом Заруцьким В.Т., на підставі постанови від 16.01.2012 в приміщенні ПАТ КБ «ПриватБанк» проведено виїмку оригіналів документів кредитної справи № МІ-39-07, в тому числі і оригіналу договору поруки від 23.03.2007, про що АТ КБ «ПриватБанк» сповістив суд першої інстанції.

З метою повного та всебічного з`ясування обставин справи апеляційний суд вживав заходи для встановлення знаходження оригіналу договору поруки № МІ-39-07 від 23.03.2007 року.

Так, листом №6577 /105/24-2021 від 14 червня 2021 року слідче управління Головного управління Національної поліції в Житомирській області повідомило що матеріали кримінальної справи № 11/080669, в рамках якої 08.02.2012 на підставі постанови від 16.01.2012 старшим оперуповноваженим ОВС УБОЗ УМВС України в Житомирській області капітаном міліції Заруцьким В.Т. вилучено оригінал договору поруки № МІ-39-07 від 23.03.2007, укладений між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 , 07.03.2012 направлено з обвинувальним висновком відносно ОСОБА_1 за ч. 2 ст. 190, ч. З ст. 190, ч. 4 ст. 190 КК України до Корольовського районного суду м. Житомира для розгляду по суті.

Корольовський районний суд м. Житомира на запит апеляційного суду повідомив, що кримінальне провадження по обвинуваченню ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вчиненні злочинів, передбачених ст.ст. 190 ч.2, ч.3, ч.4 КК України розглянуте 09 грудня 2019 року з постановленням вироку. Даний вирок не набрав законної сили, так як 27.01.2020 року справа скерована до Житомирського апеляційного суду для розгляду апеляційної скарги ОСОБА_1 на вирок від 09.12.2019 року

Суддя Житомирського апеляційного суду Широкопояс Ю.В. в провадження якого перебуває кримінальне провадження по обвинуваченню ОСОБА_1 листом від 16 липня 2021 року повідомив, що в провадженні Житомирського апеляційного суду знаходиться на розгляді кримінальне провадження № 296/336/12-к (номер досудового розслідування №11/080669) за ст. ст. 190 ч. 2, 190 ч. З, 190 ч. 4 КК України щодо ОСОБА_1 за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_1 на вирок Корольовського районного суду м. Житомира від 09 грудня 2019 року щодо цієї особи. Постанова старшого оперуповноваженого ОВС УБОЗ УМВС України в Житомирській області Заруцького В.Т. від 16.01.2012 про вилучення оригіналу договору поруки № МІ-39- 07 від 23.03.2007 року укладеного між ПАТ КБ "ПриватБанк" та ОСОБА_2 та оригінал зазначеного договору поруки у матеріалах кримінального провадження відсутній.

В судовому засідання апеляційної інстанції оглянуто кримінальне провадження по обвинуваченню ОСОБА_1 . Разом з тим, в матеріалах кримінального провадження постанови старшого оперуповноваженого ОВС УБОЗ УМВС України в Житомирській області Заруцького В.Т. від 16.01.2012 про вилучення оригіналу договору поруки № МІ-39- 07 від 23.03.2007 укладеного між ПАТ КБ "ПриватБанк" та ОСОБА_2 , протоколу виїмки старшого оперуповноваженого ОВС УБОЗ УМВС України в Житомирській області Заруцького В.Т. від 08.02.2012 про виїмку оригіналу договору поруки та оригіналу зазначеного договору поруки не виявлено.

Отже, належним доказом у справі, який би підтвердив чи спростував факт підписання саме ОСОБА_2 договору поруки, може бути висновок почеркознавчої експертизи.

Ухвалою Житомирського апеляційного суду від 07 вересня 2021 року у справі за клопотання ОСОБА_2 була призначена судова почеркознавча експертиза, проведення якої доучено Житомирське НДЕКЦ МВС.

21 жовтня 2021 Житомирське НДЕКЦ МВС направило апеляційному суду повідомлення про неможливість проведення судової експертизи за № СЕ-19/106-21/9572-ПЧ, у зв`язку з не наданням оригіналу документа, який містить досліджуваний підпис ОСОБА_2 .

З протоколу допиту свідка ОСОБА_2 від 12 січня 2012 року вбачається, що остання пояснила, що у березні 2007 року дійсно її чоловік запропонував їй виступити в ролі поручителя при оформленні кредиту в сумі 35 000 дол. США в Житомирському РУ ПАТ КБ «ПриватБанк». При оформленні документів на отримання вказаних коштів її особисто не було, а її чоловік одного дня приніс їй додому договір поруки, який вона підписала. В протоколі ОСОБА_3 власноручно написала, що з її слів записано вірно та нею прочитано.

Рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 11 травня 2011 року розірвано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . Отже, на час укладення кредитного договору ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у шлюбі.

За приписами статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Доказування не може гуртуватися на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК України).

З врахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що банк не надав оригінал договору поруки для проведення почеркознавчої експертизи з об`єктивних причин, оскільки 08 лютого 2012 року старшим оперуповноваженим ОВС УБОЗ УМВС України в Житомирській області капітаном Заруцьким В.Т., на підставі постанови від 16 січня 2012 в приміщенні ПАТ «Приватбанк» проведено виїмку оригіналів документів кредитної справи №МІ-39-07, в тому числі і оригінал договору поруки від 23 березня 2007 року, який органами досудового слідства до банку пізніше не повертався. На дату звернення банку з позовом до суду (18.07.2008 року) оригінал договору поруки від 23 березня 2007 року №МІ-39-07 знаходився в банку. Відтак, зазначений оригінал спірного договору був вилучений у банку органами досудового слідства, майже після чотирьох років з часу пред`явлення позову про стягнення заборгованості за кредитним договором з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Тому помилковим є висновок суду першої інстанції про те, що банк ухилився від подання експерту оригіналу договору поруки, що унеможливлює проведення почеркознавчої експертизи судом, яка, в даному випадку, має визначальне значення для встановлення обставин справи, та є наявні підстави для застосування судом ст.109 ЦПК України та встановлення факту виконання підпису, проставленого в договорі поруки від 23 березня 2007 року №МІ-39-07 від імені ОСОБА_2 , не нею, а іншою особою.

Належним чином оцінивши наявні у матеріалах справи докази як кожний окремо, так і у їх сукупності, колегія суддів вважає, що ОСОБА_2 не доведено належними доказами обставини, на які вона посилалася, а саме не підписання нею оспорюваного договору поруки, що є її процесуальним обов`язком, у зв`язку із чим дійшла висновку про відсутність підстав вважати оспорюваний договір поруки нікчемним відповідно до ст.547 ЦК України.

Що стосується позовних вимог банку про стягнення заборгованості за кредитним договором з боржника та поручителя, то колегія суддів зазначає наступне.

Частиною першою ст.509 ЦК України встановлено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до частини першої статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту (частина перша

Згідно з частиною першою статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором (частина перша статті 1048 ЦК України).

Одним із видів забезпечення виконання зобов`язання є порука (частина перша статті 546 ЦК України).

За договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником (частина перша статті 553 ЦК України). Правові наслідки порушення зобов`язання, забезпеченого порукою, визначені у статті 554 цього кодексу.

Порука припиняється після закінчення строку, встановленого у договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки (частина четверта статті 559 ЦК України у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Пунктами 2, 3 договору поруки, передбачено, що поручитель відповідає перед кредитором за виконання обов`язків за кредитним договором в тому ж розмірі, що і боржник, включаючи сплату кредиту, процентів, нарахованих за користування кредитом, винагороди, штрафів, пені та інших платежів, відшкодування збитків. Поручитель із умовами кредитного договору ознайомлений.

У випадку невиконання боржником обов`язків за кредитним договором, боржник та поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники ( п.4 договору поруки).

Пунктом 5 договору поруки, передбачено, що у випадку не виконання боржником будь-якого обов`язку за кредитним договором, передбаченого п.1 цього договору, кредитор направляє на адресу поручителя письмову вимогу із зазначенням невиконаного (их) обов`язку (ів).

Пунктом 10 договору поруки, передбачено, що цей договір вступає в силу з моменту його підписання сторонами та діє до повного виконання зобов`язань за кредитним договором.

Вимогу про повернення кредиту та сплату процентів за користування кредитними коштами, банк направив поручителю шляхом звернення безпосередньо до суду з позовом 18.07.2008 року.

Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (частина перша статті 252 ЦК України). Натомість, календарна дата або вказівка на подію, яка має неминуче настати, є терміном (частина друга статті 252 ЦК України).

Строк виконання боржником кожного щомісячного зобов`язання згідно з частиною третьою статті 254 ЦК України спливає у відповідне число останнього місяця строку.

Якщо умовами договору кредиту передбачені окремі самостійні зобов`язання боржника про повернення боргу щомісяця частинами та встановлено самостійну відповідальність боржника за невиконання цього обов`язку, то у разі неналежного виконання позичальником цих зобов`язань позовна давність за вимогами кредитора до нього про повернення заборгованих коштів повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу.

Оскільки відповідно до статті 554 ЦК України поручитель відповідає перед кредитором у тому самому обсязі, що й боржник, то зазначені правила (з урахуванням положень частини четвертої статті 559 ЦК України) повинні застосовуватися і до поручителя.

Таким чином, слід дійти висновку про те, що у разі неналежного виконання боржником зобов`язань за кредитним договором передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України строк пред`явлення кредитором вимог до поручителя про повернення боргових сум, погашення яких згідно з умовами договору визначено періодичними платежами, повинен обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу.

Саме таких висновків щодо застосування норми частини четвертої статті 559 ЦК України дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13 червня 2018 року (справа № 408/8040/12).

Умовами кредитного договору № МІ-37-07 від 23 березня 2007 року передбачений термін повернення кредиту, а також обов`язок з погашення кредиту шляхом виконання окремих зобов`язань з внесення періодичних щомісячних платежів за цим договором згідно з відповідним графіком.

Згідно п.1.2 кредитної угоди №МІ-39-07 позичальник зобов`язується повністю повернути кредитні кошти до 23 березня 2011 року.

З розрахунку заборгованості вбачається, що останній платіж за кредитом було здійснено 21 травня 2008 року.

У разі пред`явлення банком вимог до поручителя більше ніж через шість місяців після настання строку для виконання відповідної частини основного зобов`язання в силу положень частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється в частині певних щомісячних зобов`язань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку.

Разом із тим правовідносини поруки за договором не можна вважати припиненими в іншій частині, яка стосується відповідальності поручителя за невиконання боржником окремих зобов`язань за кредитним договором про погашення кредиту або збігу шестимісячного строку з моменту виникнення права вимоги про виконання відповідної частини зобов`язань.

Припинення поруки не є тотожним з припиненням договору поруки, оскільки порукою забезпечуються певні зобов`язання, які за кредитним договором визначаються у тому числі також щомісячними платежами, а тому припинення поруки за певним щомісячним платежем, як окремим щомісячним зобов`язанням, яке є складовою частиною загального зобов`язання за кредитом, не тягне припинення поруки в цілому за усім кредитним зобов`язанням, визначеним щомісячними платежами.

Таким чином, аналізуючи положення частини четвертої статті 559 ЦК України, необхідно дійти висновку про те, що застосоване в цій нормі поняття «строк чинності поруки» повинне розглядатися однаково, тобто як строк, протягом якого кредитор може реалізувати свої права за порукою як видом забезпечення зобов`язання.

Відповідно закінчення строку, установленого договором поруки, так само як сплив шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання або одного року від дня укладення договору поруки, якщо строк основного зобов`язання не встановлений, припиняє поруку за умови, що кредитор протягом строку дії поруки не пред`явить вимоги до поручителя.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постановах від 13 червня 2018 року у справі № 408/8040/12 (провадження № 14-145цс18), від 22 серпня 2018 року у справі № 2-1169/11 (провадження № 14-265цс18), Велика Палата Верховного Суду дійшла таких висновків:

- у справі № 408/8040/12: з огляду на положення другого речення частини четвертої статті 559 ЦК України можна зробити висновок про те, що вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов`язання за договором повинно бути пред`явлено в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов`язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами). У разі пред`явлення банком вимог до поручителя більш ніж через шість місяців після настання строку для виконання відповідної частини основного зобов`язання в силу положень частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється в частині певних щомісячних зобов`язань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку;

- у справі № 2-1169/11: умови договорів поруки про їхню дію до повного припинення всіх зобов`язань боржника за основним договором або до виконання поручителем зобов`язань боржника за основним договором, тобто до настання першої з цих подій, не встановлюють строк припинення поруки у розумінні статті 251 ЦК України. Тому у цьому випадку має застосовуватися припис частини четвертої статті 559 цього кодексу про припинення поруки, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя. Строк, передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України, є преклюзивним, тобто його закінчення є підставою для припинення поруки, а отже, і для відмови кредиторові в позові у разі звернення до суду. Цей строк не можна поновити, зупинити чи перервати. Суд зобов`язаний самостійно застосовувати положення про строк, передбачений вказаним приписом, на відміну від позовної давності, яка застосовується судом за заявою сторін. Якщо поручитель поза межами строку помилково виконає уже фактично неіснуючий обов`язок, він може за своїм вибором вимагати повернення виконаного як безпідставно набутого кредитором. Позов до поручителів слід пред`явити протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов`язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами), або з дня, встановленого кредитором для дострокового повернення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого частиною другою статті 1050 ЦК України, або з дня настання строку виконання основного зобов`язання (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту одноразовим платежем) (висновок Верховного Суду України, викладений, зокрема, у постанові від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2662цс15). Отже, у разі неналежного виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України строк пред`явлення кредитором вимог до поручителя про повернення боргових сум, погашення яких згідно з умовами договору визначено періодичними платежами, повинен обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу. Якщо банк пред`явить вимоги до поручителя більше ніж через шість місяців після настання строку для виконання відповідної частини основного зобов`язання, то згідно з частиною четвертою статті 559 ЦК України порука припиняється в частині певних щомісячних зобов`язань щодо повернення коштів поза межами цього строку.

Пунктом 4.4 кредитного договору визначений період погашення кредиту - не пізніше 2-го числа наступного за звітним місяцем.

Згідно розрахунку кредитної заборгованості, складеного кредитором, заборгованість виникла в листопаді 2007 року, а останній платіж на погашення кредитної заборгованості позичальник здійснив 21 травня 2008 року.

18 липня 2008 року, у зв`язку із неналежним виконанням позичальником умов кредитного договору, ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , про стягнення кредитної заборгованості, як солідарних боржників.

Таким чином, оскільки термін дії договору поруки не встановлено (частина четверта ст. 559 ЦК України), умовами договору, дію якого визначено до 23 березня 2011 року, передбачено погашення кредиту періодичними платежами, то колегія суддів дійшла висновку, що порука є припиненою за щомісячними зобов`язаннями по платежам, які мали бути сплачені протягом листопада, грудня 2007 року та січня- квітня 2008 року.

Як вбачається з умов кредитного договору №МІ-39-07 від 23 березня 2007 року, банк зобов`язується надати позичальнику кредитні кошти в сумі 35 000 доларів США. Погашення кредиту, сплата відсотків за наданим договором здійснюється у валюті кредитування. Сплата винагороди і неустойки здійснюється в гривні ( для кредитів у валюті - за курсом НБУ на день здійснення платежу).

Відповідно до ст. 192 ЦК України законним платіжним засобом, обов`язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України гривня.

Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно із ч.ч. 1, 3 ст. 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

Суд має право ухвалити рішення про стягнення заборгованості за кредитним договором в іноземній валюті. При цьому з огляду на положення частини першої ст.1046 ЦК України, а також частини першої ст.1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України.

Вказані висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 березня 2019 року в справі №521/21255/13-ц.

Отже, вимоги банку про стягнення заборгованості за кредитом та процентах в іноземній валюті відповідають вимогам чинного законодавства.

Відносно вимог про стягнення пені в розмірі 226,62 дол. США, колегія суддів звертає увагу на таке.

За змістом статті 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися, в тому числі й неустойкою.

Частинами першою, третьою статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

За змістом статті 551 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Частиною другою статті 1054 ЦК України визначено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 «Позика» цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Такий порядок визначено Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», дія якого не поширюється на правовідносини щодо нарахування та стягнення штрафних санкцій, пені за внутрішніми угодами, укладеними між резидентами України.

Отже, пеня може обчислюватись і стягуватись лише в національній валюті України гривні.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 02 липня 2015 року у справі № 6-79цс14.

Згідно розрахунку заборгованості станом на 25.06.2008 заборгованість за кредитним договором МІ-39-07 від 23 березня 2007 року становить 34034,89 доларів США, яка складається з наступного: 30368,76 доларів США заборгованість за кредитом, 3439,51 доларів США заборгованість по процентах за користування кредитом, 226,62 доларів США пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором.

Станом на 01 травня 2008 року заборгованість за тілом кредиту складала 5168, 67 дол. США, по процентам 3091, 96 дол. США.

Враховуючи те, що порука є припиненою за щомісячними зобов`язаннями по платежам, які мали бути сплачені в листопаді, грудні 2007 року та січні- квітні 2008 року, а тому за цей період заборгованість за тілом кредиту в розмірі 5168, 87 дол. США. та процентам в розмірі 3091, 96 дол. США підлягає стягненню з ОСОБА_1 . В свою чергу боржник ОСОБА_1 та поручитель ОСОБА_2 з 01 травня 2008 року несуть солідарну відповідальність перед банком по заборгованості за кредитним договором, яка складається із заборгованості по тілу кредиту в розмірі 25 199, 89 дол. США (30368,76 дол. США - 5168, 87 дол. США), заборгованості по процентам в розмірі 347,55 дол. США ( 3439,51 дол. США -3091, 96 дол. США) та пені в розмірі 6 111 грн 41 коп., що еквівалентно 224,90 дол. США.

Відповідно до ст.376 ЦПК України рішення суду першої інстанції в частині часткового задоволення позову ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позову. Рішення суду в частині визнання договору поруки недійсним підлягає скасуванню з ухваленням нового в цій частині про відмову у задоволенні позову ОСОБА_2 .

За приписами частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

З урахуванням того, що позовна заява ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволена на 98,97% (з 34 034,89 дол. США до 33 685,62 дол. США), тому сума судового збору у розмірі 1634 грн 32 коп. підлягає стягненню з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» за подання позовної заяви у сумі 403 грн 91 коп. (24,27% від 1647,29 грн) та солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 1230 грн 52 коп. (74,70 % від 1647,29 грн).

При поданні апеляційної скарги ПАТ КБ «ПриватБанк» було сплачено 3 528 грн 13 коп., а тому сума судового збору, яка підлягає стягненню з відповідачів становить 3 491 грн 79 коп. (98,97%, від 3528,13 грн), а саме з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» за розгляд справи в суді апеляційної скарги становить 856 грн 27 коп. (24,27% від 3528,13 грн) та солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 2635 грн 52 коп. (75,70 % від 3528,13 грн).

Керуючись статтями 259, 268, 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 06 листопада 2020 року в частині часткового задоволення позову закритого акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення коштів скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення про часткове задоволення позову.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість за тілом кредиту в розмірі 5168, 87 дол. США, заборгованість по процентам в розмірі 3091, 96 дол. США.

Стягнути з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 в солідарному порядку на користь акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором, яка складається із заборгованості по тілу кредиту в розмірі 25 199, 89 дол. США, заборгованості по процентам в розмірі 347,55 дол. США та пеню в розмірі 6111 грн 41 коп.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» 1260 грн 18 коп. судових витрат.

Стягнути з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» по 1933 грн 02 коп. судових витрат з кожного.

Рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 06 листопада 2020 року в частині задоволення зустрічного позову ОСОБА_2 до публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк», третя особа ОСОБА_1 про визнання недійсним договору поруки скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Дата складення повного судового рішення 01 грудня 2021 року.

Головуючий

Судді