Дата документу 27.10.2021
Справа № 937/862/21
Провадження № 2/937/1550/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 жовтня 2021 року м. Мелітополь

Мелітопольський міськрайонний суд Запорізької області у складі:

головуючого судді: Іваненко О.В.,

за участю секретаря: Захарової І.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , в інтересах якого дії адвокат Кравченко Ольга Василівна до ОСОБА_2 про визнання права власності,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 , в інтересах якого дії адвокат Кравченко О.В., звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 про визнання права власності.

В обґрунтування позову, позивач посилається на те, що 12 серпня 1995 року він, ОСОБА_1 , уклав шлюб з відповідачем ОСОБА_2 24.11.2011 року шлюб між ними розірвано. 16 березня 2000 року, під час перебування у шлюбі, вони за спільні кошти подружжя придбали житловий будинок АДРЕСА_1 . Право власності на житловий будинок зареєстроване за відповідачем ОСОБА_2 . Після розірвання шлюбу спори щодо належності сторонам будинку на праві приватної спільної сумісної власності між ними не виникали. У 2019 році відповідач висловила намір продати будинок, у зв`язку з чим попросила позивача надати згоду на його продаж. 02 серпня 2019 року ОСОБА_1 надав заяву про таку згоду. Згідно із попередніми домовленостями між сторонами, грошові кошти, отримані у результаті продажу спільного майна, вони мали поділити між собою у рівних частках. Проте, 20 липня 2020 року він не зміг потрапити до будинку, бо відповідач замінила замки на вхідних дверях. Від неї він дізнався, що його колишня дружина вважає будинок своєю особистою приватною власністю, оскільки власником за документами є саме вона. Відповідно, і гроші за проданий будинок також будуть належати тільки їй. Така поведінка відповідача змусила його відкликати і скасувати зазначену вище згоду на продаж будинку шляхом передачі нотаріусом відповідачеві відповідної заяви. Крім того, в указаній заяві він, ОСОБА_1 , просив ОСОБА_2 повернути йому заяву про згоду на продаж будинку від 02.08.2019. Зазначене прохання ОСОБА_2 проігнорувала, попри те, що заяву від 21.07.2020 отримала особисто 12 серпня 2020 року. Надалі він неодноразово звертався до відповідача задля мирного урегулювання спору, вказуючи на те, що розірвання шлюбу між ними не вплинуло на статус спільно нажитого у шлюбі майна. Проте, відповідач категорично відмовився визнавати такі очевидні факти. Позивач і відповідач є власниками спірного будинку, мають рівні права щодо володіння, користування, розпоряджання ним. Незазначення позивача у договорі купівлі-продажу, а також розірвання шлюбу на обсяг його прав жодним чином не впливають. Попри це, відповідач вважає спірний будинок своїм, тобто не визнає право власності позивача на нього. За таких обставин, він змушений звернутися до суду за захистом свого невизнаного права. Тому позивач просить суд визнати за ним, ОСОБА_1 право власності на 1/2 частку у праві власності на житловий будинок АДРЕСА_1 , загальною площею 62,7 кв.м., житловою площею 26,4 кв.м.; стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у сумі 908,50грн. та витрати на професійну правничу допомогу в сумі 6000,00грн.

Представник позивача адвокат Кравченко О.В. надала заяву про розгляд справи за її відсутності, на задоволенні позовних вимог наполягала.

Відповідач ОСОБА_2 згідно наданого відзиву проти позову заперечувала, оскільки вважала його незаконним, тому що вказані в ньому доводи не відповідають дійсності та позивач не надав жодного доказу тим обставинам на які посилається. Грошові кошти на купівлю будинку буди надані її батьками, а тому будинок куплений за її особисті кошти. В подальшому відповідач в судовому засіданні позовні вимоги визнала в повному обсязі та надала відповідну заяву, в якій просила розглянути справу за її відсутності.

В судовому засіданні свідок ОСОБА_3 суду пояснила, що вона є матір`ю відповідачки. Вони дійсно збирали та надали гроші своїй донці на купівлю будинку. Після купівлі будинку вони допомагали донці із купівлею битової техніки.

У відповідності до ч.2 ст.247 ЦПК України у зв`язку з розглядом справи за відсутності сторін фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази, заслухавши пояснення сторін та свідків, суд вважає позов таким, що підлягає повному задоволенню з наступних підстав.

Згідно ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ч.5 ст.263 ЦПК України, обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений своєї власності. Право приватної власності є непорушним.

Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини.

Як встановлено в судовому засіданні, 12.08.1995 року позивач ОСОБА_1 уклав шлюб з відповідачем ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про одруження серії НОМЕР_1 , виданим Верхньосірогозькою сільською радою народних депутатів Нижньосірогозького району Херсонської області 12.08.1995, актовий запис №11 (а.с.9).

Згідно із заочним рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області у справі №2-3977 за 2011 рік від 24.11.2011, шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано (а.с.10).

Під час шлюбу подружжям ОСОБА_4 було придбано 16.03.2000 року житловий будинок АДРЕСА_1 , що підтверджується договором купівлі-продажу будинку посвідченим Мелітопольською державною нотаріальною конторою 16.03.2000 за р. №2-580, копією технічного паспорта на будинок, інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 26.12.2020, № 238881429.У вказаному договорі право власності на будинок зареєстровано за відповідачем по справі ОСОБА_2 (а.с.11-14, 102-105).

Відповідно до частин першої та другої статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Набуття майна за час перебування у шлюбі створює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю. Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя.

Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована. Якщо ж заява, одного з подружжя, про те, що річ була куплена на її особисті кошти не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною. Таким чином, тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (частина перша статті 70 СК України).

Правові підстави визнання майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка закріплені в статті 57 СК України, в пунктах 1-3 частини першої якої визначено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Таким чином, вирішуючи спори між подружжям про поділ майна, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом, як роз`яснено в пунктах 23, 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя».

Крім того, рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК України.

Крім того, відповідно до правової позиції зазначеній у Постанові КЦС ВС від 12 лютого 2020 року по справі №725/1776/18, згідно з якою, за змістом статей 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Аналогічна позиція сформульована у постановах Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц (провадження № 61-2446св18), від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц (провадження № 61-8518св18); від 04 березня 2020 року у справі № 761/22696/17 (провадження № 61-17209св19)

Згідно ч.6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Судом встановлено, і даний факт не заперечувався сторонам, що підтверджує обставини спільного володіння майном подружжя, що 02.08.2019 року позивач ОСОБА_1 надавав відповідачу ОСОБА_2 письмову згоду на продаж житлового будинку АДРЕСА_1 , справжність підпису на якій засвідчено приватним нотаріусом Мелітопольського міського нотаріального округу Запорізької області Левченко В.В. за р. №1430, та яка була відкликана ОСОБА_1 на підставі заяви від 21.07.2020 року, посвідченої приватним нотаріусом Мелітопольського міського нотаріального округу Запорізької області Левченко В.В. за р.№805 (а.с.14).

Суд критично ставиться до заперечень проти позовних вимог ОСОБА_1 , оскільки відповідач ОСОБА_2 посилалася на те, що її батьки особисто надавали гроші на купівлю будинку. Факт дарування грошей, відповідачем підтверджується показами свідка ОСОБА_3 , яка є матір`ю відповідача ОСОБА_2 .

Згідно з частиною другою ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

В силу ч.2 ст.78 ЦПК України показання свідків за відсутності інших належних та допустимих доказів, не можуть бути достатнім доказом на підтвердження передачі грошових коштів відповідачці ОСОБА_2 від її родини, за які нібито остання купила житловий будинок АДРЕСА_1 . Вказаний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, постановах Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц, від 18 березня 2019 року у справі № 334/8276/15-ц, та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17.

ОСОБА_2 суду не довела, що спірний будинок був придбаний нею за особисті кошти, отримані від її родини (матері та батька).

Суд критично ставиться до посилань відповідача, оскільки конструкція статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована, а один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі, в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Визнаючи спірний будинок сумісною власністю подружжя, суд виходить із того, що відповідачем не спростовано презумпцію спільності майна подружжя, оскільки ОСОБА_2 не надала належних і допустимих доказів на підтвердження факту належності будинку їй особисто, враховуючи, що на момент придбання будинку сторони перебували в зареєстрованому шлюбі. Судом не встановлено, а відповідачем не доведено обставин, на які вона посилалася, зокрема, що будинок був придбаний за кошти, отримані від її родини.

Суд критично ставиться до показів свідка, оскільки свідок ОСОБА_3 є заінтересованою особою для вирішення справи на користь своєї доньки.

Судом не встановлено, а матеріали справи не містять жодного письмового доказу про передачу грошових коштів відповідачу ОСОБА_2 від її родини.

Таким чином, твердження ОСОБА_2 про придбання нею будинку за особисті кошти, отримані від родини, ґрунтуються виключно на припущеннях, що не може вважатися спростуванням презумпції спільності майна подружжя.

Вищевикладене узгоджується із правовим висновком викладеним у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 лютого 2021 року у справі №295/6213/19 (провадження № 61-10830св20).

Посилання відповідача як на підставу спростування позовних вимог позивача на постанову Пленуму Верховного суду України від 21.12.2007 року №11, суд вважає необґрунтованими та безпідставними, оскільки відповідачем не спростовано презумпцію спільності майна подружжя. З урахуванням зазначеного, доводи відповідача є безпідставними та свідчать про помилкове розуміння відповідачем норм права та релевантної практики Верховного Суду.

Велика Палата Верховного Суду при розгляді справи № 755/10947/17 зазначила, що незалежно від того, чи перераховані усі постанови, у яких викладена правова позиція, від якої відступила Велика Палата, суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію Великої Палати. Не можна застосовувати аналогічні висновки Верховного Суду України, викладені в його рішеннях, ухвалених за результатами розгляду інших судових справ, незалежно від того, чи перераховані у відповідній постанові Великої Палати всі рішення ВСУ, в яких викладена правова позиція, від якої відступила Велика Палата.

Згідно ст. 368 ЦК України, спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Відповідно ч. 1, 2 ст.372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення.

Враховуючи викладене, керуючись конституційним принципом верховенства права, оцінивши всебічно, повно та об`єктивно всі наявні у справі докази окремо та у сукупності, застосовуючи відповідні норми матеріального права, забезпечуючи права людини і основоположні свободи сторін, враховуючи принципи справедливості та неупередженості, суд дійшов до висновку про те, що оскільки спірний будинок був придбаний у шлюбі, і відповідач ОСОБА_2 не надала належних та допустимих доказів на підтвердження придбання його за особисті кошти, зазначене нерухоме майно є спільною сумісною власністю колишнього подружжя та підлягає поділу між ними у рівних частках, шляхом визнання права власності за кожним з них, а тому позовні вимоги необхідно задовольнити в повному обсязі.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України стягненню з відповідача на користь позивача підлягає судовий збір у розмірі 908,50грн.

Вирішуючи питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу суд виходить з наступного.

Частиною 1 статті 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу.

Частиною 2 статті 137 ЦПК України визначено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Отже, з аналізу статті 137 ЦПК України вбачається, що розмір витрат, пов`язаних з правничою допомогою адвоката має бути визначений умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості.

Із матеріалів справи вбачається, що 28.12.2020 року між позивачем та адвокатом Кравченко О.В. було укладено договір про надання правової допомоги.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

Відповідно до умов договору та акту приймання-передачі виконаних робіт від 26.10.2021 року загальна вартість послуг адвоката за надання правничої допомоги складає 6000,00грн., яка фактично була сплачена позивачем, а тому підлягає стягненню на користь останнього з відповідача.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, не можна тлумачити як таке, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, а може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року, SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

На підставі вищевикладеного, та керуючись ст.ст. 12, 81, 247, 258, 263-265, 273, 294, 315, 317 ЦПК України, ст.355-372 ЦК України, ст.60-74 СК України, суд

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 , в інтересах якого дії адвокат Кравченко Ольга Василівна до ОСОБА_2 про визнання права власності задовольнити повністю.

Визнати за ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 (і.н. НОМЕР_2 ), який мешкає: АДРЕСА_2 , право власності на 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_1 , загальною площею 62,7кв.м., житловою площею 26,4кв.м.

Стягнути з ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2 (і.н. НОМЕР_3 ), зареєстровано: АДРЕСА_1 , мешкає: АДРЕСА_3 , на користь ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 (і.н. НОМЕР_2 ), який мешкає: АДРЕСА_2 , судовий збір у сумі 908,50грн. та витрати на професійну правничу допомогу в сумі 6000,00грн.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Суддя Мелітопольського

міськрайонного суду О. В. Іваненко