Справа № 932/7241/20
Провадження № 2/201/648/2021
РІШЕННЯ

Іменем України

18 січня 2021 року м. Дніпро

Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська у складі головуючого судді Наумової О.С., за участю секретаря судового засідання Мілової Д.Г., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» про скасування заборгованості за кредитним договором,

ВСТАНОВИВ:

21.08.2020р. до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська за підсудністю з Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська надійшла цивільна справа за позовом ОСОБА_1 до АТ КБ «ПриватБанк» про скасування заборгованості за кредитним договором (а.с. 1 3).

26.08.2020р. ухвалою судді Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська Наумової О.С. позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху та позивачці наданий строк для усунення виявлених судом недоліків (а.с. 13), які позивачка своєчасно та в повному обсязі усунула (а.с. 15-16).

Ухвалою судді від 25.09.2020р. позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження, розгляд справи призначено в порядку спрощеного провадження з повідомленням сторін відповідно до положень ст.ст. 274, 279 ЦПК України (а.с. 40).

В обґрунтування позовних вимог позивачка зазначила, що 28.05.2004р. вона уклала з ПАТ КБ «ПриватБанк» кредитний договір №KGAWSK00000989 і отримано споживчий кредит на загальну суму 5 050,00 грн. зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 36,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Погашала заборгованість регулярно, сплатила майже половину. Поті дізналася про наявність заборгованості в розмірі 105 794,58 грн., з яких: 20 794,58 грн. за користування кредитом та 85 000,00 грн. заборгованість за пенею. Розрахунок заборгованості вона не отримувала, чим, на її переконання, банк позбавив її можливості врегулювати спір у позасудовому порядку.

Обґрунтовуючи свою правову позицію ОСОБА_1 зазначає, що відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові, що визначено ч. 4 ст. 267 ЦК України. Частина 2 ст. 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Відповідно до ст. 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, штрафу, пені, накладення стягнення на заставлене майно тощо).

Посилалася на позицію Великої Палати Верховного Суду у постанові від 03.07.2019р. по справі №342/180/17 стосовно відсутності належних та допустимих доказів погодження всіх умов договору, з урахуванням якої банк має право лише на повернення сум фактично отриманих коштів.

Таким чином, вимоги і нарахована банком заборгованість за кредитним договором є неконкретизованими, необґрунтованими й такими, що не відповідають вимогам і приписам чинного законодавства України.

З урахуванням викладеного, просила скасувати заборгованість перед АТ КБ «ПриватБанк» за кредитним договором №KGAWSK00000989 від 25.05.2004р.

30.11.2020р. представник АТ КБ «ПриватБанк» Бондаренко В.О. (діє на підставі довіреності № 5078-К-О від 20.11.2018р. а.с. 30 - 31) надав відзив на позовну заяву (а.с. 40-41), в якому не погодився із позовними вимогами про скасування заборгованості. Посилався на позицію, викладену у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10.10.2019р. у справі № 320/8618/15-ц (провадження № 61-4393сво18),у якій надано висновок щодо застосування ст.ст. 14, 16 ЦК України і вважав, що позивачкою обрано невірний спосіб захисту права шляхом скасування заборгованості.

Зазначив, що обставини справи № 320/8618/15-ц, яка розглянута Верховним Судом і даної справи є ідентичними в тій частині, що банком у межах цих справ не заявлені вимоги про стягнення з позичальника суми заборгованості за кредитним договором. Тобто, нарахована АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором №KGAWSK00000989 від 28.05.2004р. є лише попередньою фіксацією факта порушення цивільно-правових зобов`язань ОСОБА_1 , а тому безпосередньо не впливає на права позивачки та не може бути предметом дослідження та оцінки судом у межах цієї справи.

З урахуванням викладеного, просив відмовити у задоволенні позову.

06.01.2020р. позивачка подала до суду відповідь на відзив АТ КБ «ПриватБанк», в якому наполягала на задоволенні заявлених нею позовних вимогах, з підстав, викладених в позові. Додатково зазначила, що за заявою АТ КБ «ПриватБанк» державним виконавцем Фортечного ВДВС м. Кропивницький ГТУЮ у Кіровоградській області Бабенко М.В. відкрито виконавче провадження ВП № 60601208. Постановою від 18.12.2019р. звернуте стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника ОСОБА_1 за кредитним договором № KGAWSK00000989 від 28.05.2004р. (а.с. 49 52).

06.01.2021р. ОСОБА_1 надала до суду заяву, в якій просила розглянути справу без її участі (а.с. 67).

18.01.2021р. представник відповідача ОСОБА_2 надав до суду заяву, в якій просив розглянути справу за його відсутності, проти задоволення позовних вимог заперечував, просив відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву (а.с. 68).

У відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України за відсутності всіх осіб, які беруть участь у справі, суд проводить розгляд цивільної справи без фіксування технічними засобами, за наявними у справі матеріалами.

Дослідивши матеріали справи та надані докази, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково з таких підстав.

Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ч. 1 ст. 4 ЦПК України).

Суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі (ч. 1 ст. 13 ЦПК України).

Під час розгляду справи встановлені такі обставини справи і відповідні ним правовідносини.

28.05.2004р. між ПАТ КБ «ПриватБанк» (правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк») та ОСОБА_1 укладений кредитний договір № KGAWSK00000989, за умовами якого банк зобов`язується надати позичальникові кредитні кошти у розмірі 5050,00 грн. зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 36,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом (а.с. 27 28).

24.01.2018р. заочним рішенням Кіровського районного суду м. Кіровограда задоволено позов ПАТ КБ «ПриватБанк» і стягнуто з ОСОБА_1 на користь банку заборгованість за кредитним договором № KGAWSK00000989 від 28.05.2004р. в загальному розмірі 105794 грн. 58 коп., яка складається з: 20794 грн. 58 коп. заборгованості по відсоткам за користування кредитом, 85 000 грн. пені за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором, а також сплачений судовий збір в сумі 1 600 грн. (справа № 404/5393/17) (а.с. 64 65).

На виконання вказаного рішення суду, 22.02.2019р. Кіровським районним судом м. Кіровограда виданий виконавчий лист про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором № KGAWSK00000989 від 28.05.2004р. в загальному розмірі 105 794,58 грн. (а.с. 55 56).

18.11.2019р. старшим державним виконавцем Фортечного ВДВС м. Кропивницький ГТУЮ у Кіровоградській області Бабенко М.В. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП № 60601208 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором № KGAWSK00000989 від 28.05.2004р. в загальному розмірі 105 794,58 грн., яка складається з: 20794,58 грн. заборгованості по відсоткам за користування кредитом, 85 000 грн. пені за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором (а.с. 57 58).

Надаючи виниклим між сторонами по справі належну правову оцінку, суд зазначає, що згідно ст. 509 ч.ч. 1, 2 ЦК України, за якою зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. При цьому, зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно із ст. 11 ч. 1, ч. 2 п. 1 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Як встановлює ст. 626 ч. 1 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Щодо ст. 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Як визначено ст.ст. 1054, 1055 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Кредитний договір укладається у письмовій формі.

Як наводить ст. 612 ч. 1 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. А відповідно до ст. 614 ч. 1 ЦК України, особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 625 ч.ч. 1, 2 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Отже, указана норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

Відповідно до змісту положень статей 11, 15 ЦК України цивільні права і обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів визначений у статті 16 ЦК України. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом (частина друга статті 16 ЦК України).

Відповідно до ч. 2 ст. 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

У постанові Верховного Суду від 10.10.2019р. по справі № 320/8618/15-ц (провадження № 61-4393сво18) наданий висновок щодо застосування ст.ст. 14, 16 ЦК України. Аналіз частини другої статті 14 ЦК України свідчить, що критерії правомірності примусу суб`єкта цивільного права до певних дій (бездіяльності) пов`язуються з тим, що відповідні дії (бездіяльність) мають бути обов`язковими для такого суб`єкта.

Тлумачення статей 14, 16 ЦК України дозволяє зробити висновок, що не є ефективним способом захисту визнання неправомірними дії в частині не зарахування чергових платежів, зобов`язання зарахувати перераховані щомісячні платежі, скасування та списання безнадійної заборгованості, зобов`язання скасувати суму пені, заборона здійснювати подальше нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобов`язань за кредитним договором, зобов`язання вчинити дії із скасування нарахування відсотків за користування кредитом та штрафних санкцій, зобов`язання скасувати незаконно нараховані штрафні санкції за несвоєчасну здійснену оплату, оскільки не передбачають відповідного обов`язку іншого суб`єкта цивільного правовідношення та не забезпечують відновлення прав особи, що заявляє такі вимоги.

Об`єднана палата вважала, що позовна вимога про зобов`язання скасувати незаконно нараховані штрафні санкції за певний період на тіло кредиту по кредитному договору є неефективним способом захисту, оскільки не відновлює порушене право і жодним чином не нівелює негативні наслідки порушення її права.

Також, мотивуючи своє рішення, Верховний Суд зазначив, що тлумачення статей 10, 212 ЦПК України (у редакції, чинній на момент розгляду справи судами) свідчить, що суд має з`ясовувати обставини, пов`язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми, які підлягають стягненню. Нарахування позивачу пені (штрафу тощо) є лише попередньою фіксацією факту порушення цивільно-правових зобов`язань, яка безпосередньо не впливає на права позивача. Відповідний розрахунок може бути письмовим доказом, який у разі виникнення спору між сторонами повинен оцінюватися судом відповідно до вимог процесуального законодавства.

Об`єднана палата вважала, що позовна вимога про зобов`язання скасувати незаконно нараховані штрафні санкції за певний період на тіло кредиту по кредитному договору є по суті запереченням (відзивом) на позов банку про стягнення заборгованості (у вигляді зменшення неустойки - у разі наявності підстав для її нарахування; у вигляді необґрунтованості позовної вимог - у разі відсутності підстав для її нарахування). У разі обґрунтованого нарахування неустойки та наявності підстав для її зменшення, суд у резолютивній частині рішення вказує про її зменшення. У разі необґрунтованого нарахування неустойки суд не вказує у резолютивній частині про її скасування (не зобов`язує скасувати), а констатує безпідставність її нарахування у мотивувальній частині рішення та відмовляє у задоволенні позову у цій частині. Оскільки банк у цій справі не звертався із позовом до божника про стягнення заборгованості, то в задоволенні цієї вимоги боржнику потрібно відмовити.

Відповідно до ч.4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У позові позивачка не погоджується з присудженою їй до стягнення заочним рішенням Кіровського районного суду м. Кіровограда від 24.01.2018р. заборгованістю за кредитним договором № KGAWSK00000989 від 28.05.2004р. в загальному розмірі 105 794,58 грн. Вказане заочне рішення набрало законної сили 26.02.2018р. (а.с. 64 65) і перебуває на примусовому виконанні (а.с. 58).

Згідно з інформації, наявній в Єдиному державному реєстрі судових рішень, позивачка не зверталась до суду із заявою про перегляд заочного рішення і не оскаржувала його в апеляційному порядку.

Відповідно до ч. 2 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Обов`язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом.

Відповідно до ч.ч. 4, 6 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Отже, предметом спору у справі №404/5393/17 було стягнення заборгованості за кредитним договором № KGAWSK00000989 від 28.05.2004р., укладеним між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 . При цьому, суд роз`яснює позивачці, що строк позовної давності у даній цивільній справі застосований бути не може. Позивачка могла заявити відповідне клопотання про застосування строків позовної давності саме в рамках цивільної справи №404/5393/17, в якій встановлювалась правомірність нарахування заявленої банком заборгованості.

З урахуванням викладеного, суд доходить висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 до АТ КБ «ПриватБанк» про скасування заборгованості, не підлягають задоволенню у зв`язку із невірно обраним позивачкою способом захисту порушеного права.

Вирішуючи питання, щодо розподілу судових витрат, на підставі ст. 141 ЦПК України та приймаючи до уваги результат вирішення справи, суд дійшов висновку, що судові витрати по справі компенсації не підлягають.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 76-81, 89, 141, 178, 258, 259, 263-265, 268, 273, 275, 279, 354, 355 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про скасування заборгованості за кредитним договором - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, передбаченому ст. 273 ЦПК України.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду.

Повний текст рішення складений 28 січня 2021 року.

Суддя Наумова О.С.