Постанова

Іменем України

19 серпня 2021 року

місто Київ

справа № 212/3681/19

провадження № 61-2033св20

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Яремка В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Публічне акціонерне товариство «Південний гірничо-збагачувальний комбінат»,

третя особа - Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 25 червня 2019 року у складі судді Борис О. Н та постанову Дніпровського апеляційного суду від 10 грудня 2019 року у складі колегії суддів: Барильської А. П., Бондар Я. М., Зубакової В. П.,

ВСТАНОВИВ:

І. ІСТОРІЯ СПРАВИ

Стислий виклад позиції позивача

У травні 2019 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до Публічного акціонерного товариства «Південний гірничо-збагачувальний комбінат» (надалі ПАТ «ПГЗК») про визнання дій неправомірними та зобов`язання вчинити дії.

Позивач обґрунтовував позов тим, що він працював протягом періоду з 06 червня 1985 року до 01 квітня 2015 року водієм автотранспортних засобів з перевезення води в кар`єрі автотранспортного цеху Відкритого акціонерного товариства «Південний гірничо-збагачувальний комбінат» (далі - ВАТ «ПГЗК»), правонаступником якого є ПАТ «ПГЗК». Вважає, що період його роботи з 01 січня 1993 року до 31 грудня 1998 року ВАТ «ПГЗК» потрібно включити до довідки про особливий характер та умови праці як такий, що дає право на пенсію на пільгових умовах за списком № 1, оскільки глибина кар`єра, в якому позивач працював, була більшою за 150, 0 м.

Стислий виклад заперечень відповідачів

Відповідач позов не визнав, просив відмовити у його задоволенні з мотивів необґрунтованості таких вимог.

Стислий виклад змісту рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 25 червня 2019 року в задоволенні позову відмовлено.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив з того, що на підприємстві відповідача проведено атестацію робочих місць у 1994 році, 1999 році та у 2004 році. За результатами атестацій 1994 та 1999 років посаду позивача не включено до переліку професій та посад підприємства, працівникам якого за результатами атестації робочих місць за умовами праці підтверджено право на пільгове пенсійне забезпечення за списком № 1, а було включено його посаду тільки за результатами такої атестації у 2004 році.

За таких обставин період роботи позивача з 01 січня 1993 року до 31 грудня 1998 року на ПАТ «ПГЗК» за результатами атестації робочого місця не підлягає повному віднесенню до стажу, який дає право на пенсійне забезпечення на пільгових умовах за списком № 1, а підлягає включенню до списку № 1 трудовий стаж лише у частині фактичного часу, який позивач був зайнятий на роботі в кар`єрі, глибина якого перевищує 150, 00 м. Водночас, ПАТ «ПГЗК» надало відповідну довідку про постійну зайнятість в кар`єрі на глибині 150, 00 м та глибше за період роботи позивача з 01 січня 1993 року до 31 грудня 1998 року на ПАТ «ПГЗК».

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 10 грудня 2019 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову, додатково зазначив, що відповідач надав позивачу довідку № 52-08 про уточнюючий характер роботи або умов праці, що необхідні для призначення пільгової пенсії, на підставі якої йому призначена пенсія Головним управлінням Пенсійного фонду України з 12 листопада 2009 року. Тому апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції про те, що на підприємстві відповідача за результатами атестації у 1994 році та 1999 році професію позивача водія автомобіля дизельного не було включено до переліку професій та посад підприємства, працівникам якого за підсумками атестацій робочих місць за умовами праці підтверджено право на пільгове пенсійне забезпечення за списком № 1.

Доводи апеляційної скарги позивача про те, що він має право на встановлення того факту, що з 1993 року до 1998 року працював на посаді водія автотранспортних засобів з перевезення води у кар`єрі автотранспортного цеху на глибині 150, 00 м та глибше, яка віднесена до списку № 1 шкідливих виробництв, професій, посад і показників з шкідливими умовами праці, суд не взяв до уваги, оскільки за матеріалами справи за результатами атестацій робочих місць 1994 року та 1999 року професію позивача не було включено до переліку професій та посад підприємства, працівникам якого за підсумками атестації робочих місць за умовами праці підтверджено право на пільгове пенсійне забезпечення за списком № 1, а було включено його професію тільки за результатами такої атестації у 2004 році.

Суд також відхилив доводи апеляційної скарги про те, що у довідці № 52-08 ВАТ «ПГЗК» помилково не зазначено постійну зайнятість позивача у кар`єрі на глибині 150, 00 м та глибше з 1993 року до 1998 року включно, у зв`язку з чим пенсійним органом не було зараховано до пільгового стажу за списком № 1 6 років тяжкої праці в кар`єрі, оскільки період роботи позивача на ПАТ «ПГЗК» з 1993 року до 1998 року за результатами атестації робочого місця не підлягає віднесенню до стажу, який дає право на пенсійне забезпечення на пільгових умовах за списком № 1, оскільки на підприємстві відповідача за результатами атестації в 1994 році та 1999 році професію позивача водія автомобіля дизельного не було включено до переліку професій та посад підприємства працівникам якого за підсумками атестацій робочих місць за умовами праці підтверджено право на пільгове пенсійне забезпечення за списком № 1.

ІІ. АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій до Верховного Суду у січні 2020 року, ОСОБА_1 просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій, ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга обґрунтовується тим, що судами першої та апеляційної інстанцій не надано належну оцінки наявним у справі доказам. Так, судами першої та апеляційної інстанцій не враховано, що заявник має право на встановлення факту праці на підприємстві ПАТ «ПГЗК» з 06 червня 1985 року до 01 квітня 2015 року на посаді водія автотранспортних засобів з перевезення води у кар`єрі автотранспортного цеху та з 1993 року до 1998 року на посаді водія автотранспортних засобів з перевозки води в кар`єрі автотранспортного цеху на глибині 150, 00 м та глибше, яка віднесена до списку № 1 шкідливих виробництв, професій, посад і показників з шкідливими умовами праці. Вважає, що у довідці № 52-08 ВАТ «ПГЗК» помилково не зазначено постійну зайнятість позивача у кар`єрі на глибині 150, 00 м та глибше з 1993 року до 1998 року включно, у зв`язку з чим пенсійним органом не зараховано до пільгового стажу за списком № 1 6 років тяжкої праці в кар`єрі.

Узагальнений виклад позиції інших учасників справи

У наданому відзиві відповідач, третя особа просили касаційну скаргу залишити без задоволення.

ІІІ. ВІДОМОСТІ ПРО РУХ СПРАВИ У СУДІ КАСАЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЇ ТА МЕЖІ РОЗГЛЯДУ СПРАВИ СУДОМ

Ухвалою Верховного Суду від 06 березня 2020 року відкрито касаційне провадження.

Провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи (частина третя статті 3 ЦПК України).

Відповідно до пункту 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» (далі - Закон № 460-IX) касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Враховуючи, що касаційна скарга у справі, що переглядається, подана у 2019 році, вона підлягає розгляду в порядку, що діяв до набрання чинності Законом № 460-IX.

За змістом правила частини першої статті 401 ЦПК України попередній розгляд справи проводиться колегією у складі трьох суддів у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом застосовані правила статті 400 ЦПК України, відповідно до яких під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені у статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

ІV. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Верховний Суд перевірив доводи касаційної скарги та матеріали цивільної справи в межах доводів касаційної скарги, за результатами чого зробив такі висновки.

Обставини, встановлені в рішеннях судів першої та апеляційної інстанцій

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що ОСОБА_1 з 06 червня 1985 року до 01 квітня 2015 року працював водієм автомобіля дизельного, в 2009 році посаду перейменовано на водія автотранспортних засобів (спецтехніка) та в 2014 році перейменовано на водія автотранспортних засобів (автоцистерна).

20 січня 2014 року ВАТ «ПГЗК» перейменовано на ПАТ «ПГЗК».

Відповідно до довідки ВАТ «ПГЗК», правонаступником якого є ПАТ «ПГЗК», в якій уточнено особливий характер роботи або умов праці, необхідних для призначення пільгової пенсії № 52-08, ОСОБА_1 був постійно зайнятий в кар`єрі на глибині кар`єра 150, 00 м та глибше 13 років 10 місяців 28 днів.

Згідно з наказом Орендного підприємства «Криворізький північний гірничо-збагачувальний комбінат» від 22 вересня 1994 року № 1160 «Про підтвердження права працівників комбінату на пільгове пенсійне забезпечення» затверджено перелік робочих місць, виробництв, робот, професій та посад, працівникам яких за підсумками атестації підтверджено право на пільгове пенсійне забезпечення за списком № 1, професією водія автомобіля дизельного не внесено до цього переліку.

Наказом ВАТ «ПГЗК» від 30 грудня 1999 року № 1501 «Про підтвердження права трудящих комбінату на пільгове пенсійне забезпечення згідно умов шкідливості і тяжкості праці» затверджено перелік робочих місць, виробництв, робот, професій та посад, працівникам яких за підсумками атестації підтверджено право на пільгове пенсійне забезпечення за списком № 1, професією водія автомобіля дизельного не внесено до цього переліку.

Іншим наказом ВАТ «ПГЗК» від 30 листопада 2004 року № 1328 «Про підтвердження права трудящих комбінату на пільгове пенсійне забезпечення згідно умов шкідливості і тяжкості праці» затверджено перелік професій та посад підприємства працівникам якого за результатами атестації робочих місць за умовами праці підтверджено право на пільгове пенсійне забезпечення за списком № 1, професію водія автомобілів, які працюють з перевезення води в кар`єрі, внесено до цього переліку.

Згідно з листом від 20 серпня 2018 року позивачу роз`яснено, що підставою для зарахування періоду роботи до списку № 1 чи списку № 2 після 21 серпня 1992 року є результати проведення атестації робочих місць за умовами праці, затверджені наказами на підприємстві з переліком відповідних професій та посад. Проте, ані в первинній атестації 1994 року, ані в наступній 1999 року, робоче місце водія автомобіля з перевезення води в кар`єрі автотранспортного цеху не було атестоване за списком № 1, а так само за списком № 2.

Також встановлено, що відповідач надав позивачу довідку № 52-08 про уточнюючий характер роботи або умов праці, необхідну для призначення пільгової пенсії, на підставі якої йому призначена пенсія Головним управлінням Пенсійного фонду України з 12 листопада 2009 року.

Оцінка аргументів, викладених у касаційній скарзі

Відповідно до пункту «а» частини першої статті 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» працівники, зайняті повний робочий день на підземних роботах, на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці, - за списком № 1 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджуваним Кабінетом Міністрів України, і за результатами атестації робочих місць - після досягнення 50 років і при стажі роботи не менше 25 років у чоловіків, з них не менше 10 років на зазначених роботах, і не менше 20 років у жінок, з них не менше 7 років 6 місяців на зазначених роботах мають право на пенсію за віком, незалежно від місця останньої роботи на пільгових умовах.

Пунктами 1 і 2 Порядку проведення атестації робочих місць за умовами праці, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 01 серпня 1992 року № 442 (далі - Порядок), атестація проводиться на підприємствах і організаціях незалежно від форм власності й господарювання, де технологічний процес, використовуване обладнання, сировина та матеріали є потенційними джерелами шкідливих і небезпечних виробничих факторів, що можуть несприятливо впливати на стан здоров`я працюючих, а також на їхніх нащадків як тепер, так і в майбутньому; основна мета атестації полягає у регулюванні відносин між власником або уповноваженим ним органом і працівниками у галузі реалізації прав на здорові й безпечні умови праці, пільгове пенсійне забезпечення, пільги та компенсації за роботу у несприятливих умовах.

Пунктом 4 зазначеного Порядку встановлено, що атестація проводиться не рідше одного разу на 5 років. Відповідальність за своєчасне та якісне проведення атестації покладається на керівника підприємства, організації.

Згідно з пунктом 4. 2 Порядку застосування списків № 1 і № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників при обчисленні стажу роботи, що дає право на пенсію за віком на пільгових умовах, затвердженого наказом Міністерства праці та соціальної політики України від 18 листопада 2005 року № 383, результати атестації (як вперше проведеної, так і чергової) застосовуються при обчисленні стажу, який дає право на пенсію за віком на пільгових умовах, впродовж 5 років після затвердження її результатів, за умови, якщо впродовж цього часу на даному підприємстві не змінювались докорінно умови і характер праці (виробництво, робота, робоче місце), що дають право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах.

Відповідно до зазначених нормативних актів основна мета атестації полягає у регулюванні відносин між власником або уповноваженим ним органом і працівниками у галузі реалізації права на здорові й безпечні умови праці, пільгове забезпечення, пільги та компенсації за роботу у несприятливих умовах.

Атестація робочих місць відповідно до Порядку та Методичних рекомендацій для проведення атестації робочих місць за умовами праці, затверджених постановою Міністерства праці України від 01 вересня 1992 року № 41 (далі - Методичні рекомендації), передбачає установлення факторів і причин виникнення несприятливих умов праці; санітарно-гігієнічне дослідження факторів виробничого середовища, важкості й напруженості трудового процесу на робочому місці; комплексну оцінку факторів виробничого середовища і характеру праці на відповідність їхніх характеристик стандартам безпеки праці, будівельним та санітарним нормам і правилам; установлення ступеня шкідливості й небезпечності праці та її характеру за гігієнічною класифікацією; обґрунтування віднесення робочого місця до категорії зі шкідливими (особливо шкідливими), важкими (особливо важкими) умовами праці; визначення (підтвердження) права працівників на пільгове пенсійне забезпечення за роботу у несприятливих умовах; складання переліку робочих місць, виробництв, професій та посад із пільговим пенсійним забезпеченням працівників; аналіз реалізації технічних і організаційних заходів, спрямованих на оптимізацію рівня гігієни, характеру і безпеки праці.

Відповідно до положень Порядку відомості про результати атестації робочих місць заносяться до картки умов праці, форма якої затверджується Мінпраці разом з Міністерством охорони здоров`я України. Перелік робочих місць, виробництв, професій і посад з пільговим пенсійним забезпеченням працівників, який складається за результатами проведеної атестації робочих місць, після погодження з профспілковим комітетом затверджується наказом по підприємству, організації і зберігається протягом 50 років. Витяги з наказу додаються до трудової книжки працівників, професії та посади яких внесено до переліку.

Комплексний аналіз норм Закону України «Про пенсійне забезпечення» та Порядку дає підстави для висновку, що необхідними умовами для виникнення у особи права на пенсійне забезпечення на пільгових умовах відповідно до пункту «а» статті 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» є встановлення факту перебування особи на посаді або виконання нею робіт, що містяться у списку № 1, а також документальне підтвердження зайнятості працівника за відповідною професією за результатами атестації умов праці, яке полягає у наявності результатів атестації відповідного робочого місця за умовами праці. Документами, які підтверджують результати атестації робочого місця за умовами праці, можуть бути карта умов праці, наказ по підприємству про затвердження переліку робочих місць, виробництв, професій і посад з пільговим пенсійним забезпеченням працівників; трудова книжка із записом про витяг із зазначеного наказу або з додатком такого витягу.

З урахуванням наведеного Верховний Суд погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій про наявність обґрунтованих підстав для відмови у задоволенні позову, оскільки за результатами атестацій 1994 та 1999 років професію позивача не включено до переліку професій та посад підприємства, працівникам якого за результатами атестації робочих місць за умовами праці підтверджено право на пільгове пенсійне забезпечення за списком № 1, а було включено його професію тільки за результатами такої атестації у 2004 році.

Верховний Суд України у постановах від 10 березня 2015 року

(справа № 21-51а15), від 10 вересня 2013 року (справа № 21-183а13), від 02 грудня 2015 року (справа № 21-1329а15), Верховний Суд у постановах від 23 січня 2018 року (справа № 732/2003/14), від 18 вересня 2018 року (справа 308/3135/17), від 26 лютого 2020 року (справа № 207/1767/17), від 25 травня 2020 року (справа № 486/516/17), від 12 жовтня 2020 року (справа № 212/3700/17) сформулював правові висновки щодо підстав для видачі уточнюючих довідок роботодавцем та про відсутність законних підстав для призначення пенсії на пільгових умовах у зв`язку з відсутністю результатів атестації відповідного робочого місця за умовами праці.

В оцінці доводів касаційної скарги Верховний Суд враховує, що наведений спір виник унаслідок порушення, на переконання позивача, відповідачем прав ОСОБА_1 щодо можливості отримати уточнюючу довідку про умови праці. Позивач у поданій позовній заяві не посилався на порушення його прав органом Пенсійного фонду України, не пред`явив до нього жодної позовної вимоги, з урахуванням чого судом не встановлені обов`язкові підстави для скасування оскаржуваних рішень у контексті порушення правил юрисдикції загальних судів.

За правилами статей 12, 81 ЦПК України року кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За змістом статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Згідно зі статтею 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Статтею 88 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Верховний Суд встановив, що оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, на законність ухвалених судових рішень не впливають. Інші доводи заявника спрямовані на зміну оцінки доказів, здійсненої судами, що перебуває поза межами повноважень суду касаційної інстанції та не може бути здійснене цим судом під час перегляду оскаржуваних судових рішень. Повноваження суду касаційної інстанції стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду (§ 42 рішення Європейського суду з прав людини від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України», заява № 3236/03).

Враховуючи наведене, Верховний Суд зробив висновок, що касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанцій без змін.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 25 червня 2019 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 10 грудня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді С. О. Погрібний

І. Ю. Гулейков

В. В. Яремко