Номер справи 623/3807/20
Номер провадження 2/623/121/2021
РІШЕННЯ

іменем України

27 січня 2021 року Ізюмський міськрайонний суд Харківської області

в складі: головуючого - Герцов О. М.

з участю: секретаря - Рзаєвої І.С.

позивача: ОСОБА_1

відповідача: ОСОБА_2

розглянувши у судовому засіданні цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на 1/2 частку спільного майна подружжя,-

встановив:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання права власності на 1/2 частку спільного майна подружжя.

В обгрунтування заявлених позовних вимог вказувала, що у період з 28 вересня 1974 року по 02 січня 2020 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 . У період шлюбу за спільні кошти подружжя придбало автомобіль марки ВАЗ 21099, 1999 року випуску, державний номер НОМЕР_1 . Просила суд визнати за нею право власності на 1/2 частину вказаного автомобіля.

В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити. Вказувала, що сторони у справі в період шлюбу за спільні зароблені грошові кошти придбали спірний автомобіль. Просила визнати за нею право власності на Ѕ частину автомобіля.

В судовому засіданні відповідач ОСОБА_2 проти позову не заперечував, позовні вимоги визнав.

Суд заслухавши пояснення сторін у справі, дослідивши письмові докази у справі встановив наступне.

Відповідно до ст. 3 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України "Про міжнародне приватне право", законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Якщо міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, передбачено інші правила, ніж встановлені цим Кодексом, застосовуються правила міжнародного договору України. Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Закон, який встановлює нові обов`язки, скасовує чи звужує права, належні учасникам судового процесу, чи обмежує їх використання, не має зворотної дії .

Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом встановлено, що сторони у справі перебували у зареєстрованому щлюбі з 28 вересня 1974 року, який рішенням Ізюмського міськрайонного суду Харківської області номер справи 623/4172/19 від 02 грудня 2019 року розірвано. Вказане рішення набрало законної сили 02 січня 2020 року.(а.с.5).

Відповідно до свідоцтва про реєстрацію ТЗ реєстраційний номер НОМЕР_1 , марка ВАЗ 21099, 1999 року випуску, кузов (коляска) № НОМЕР_2 -власником є ОСОБА_2 (а.с.3).

Довідкою оцінювача ТФ «Автолюбитель» ОСОБА_3 встановлено, що транспортний засіб ВАЗ 21099, 1999 року випуску складає вартість у розмірі 52740 гривень.(а.с.4).

Відповідно до ч. 1 ст. 60 СК України та ч. 3 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям під час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності.

Згідно ч. 1 ст. 69 СК України, дружина та чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Відповідно до п.3 ч.1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Виходячи з аналізу наведених вище норм законодавства, обов`язок довести ті обставини, що майно, придбане в шлюбі, є особистою власністю одного з подружжя, покладено на останнього.

Відповідно до ст. 71 СК України, спір про порядок поділу спільного сумісного майна подружжя може бути вирішений судом. Неподільне майно присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначене домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема, на квартиру, допускається лише за його згодою.

Згідно п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України» №16 від 12.06.1998р., вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна.

Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Статтею 77 ЦПК передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ст. 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

З огляду на зазначене, суд може прийняти до уваги тільки належні та допустимі докази.

Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які складають підстави виникнення права спільної сумісної власності на майно подружжя) визначені в ст. 60 СК України.

За змістом цієї норми майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності.

Таким чином, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Тобто, застосовуючи цю норму права (ст. 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто критеріями, які дозволяють надати спірному набутому майну режим спільного майна є: 1) час набуття такого майна, 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття), 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий режим спільної власності подружжя.

Тільки в разі встановлення цих фактів і визначення критеріїв норма статті 60 Сімейного кодексу України вважається правильно застосованою.

Згідно пункту 23 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007р. № 11, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч.3 ст.368 ЦК), відповідно до частин 2, 3ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Судом встановлено, що між сторонами у справі договори щодо розпорядження та користування спірним майном не укладались.

Згідно з ч. 2 ст. 372 ЦК України, у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

За таких обставин, задоволення позову не суперечить закону та не порушує права та охоронювані законом інтереси інших осіб, тому вимоги позивача, що є предметом розгляду є обґрунтованими і підлягають задоволенню.

Позивач у справі ОСОБА_1 звільнена від сплати судового збору ухвалою суду від 18.11.2020 року, а відповідач у справі ОСОБА_2 є пенсіонером, за таким обставин, суд вбачає за можливе судові витрати у справі компенсувати за рахунок держави.

Керуючись статтями 259, 265, 268 ЦПК України, суд

у х в а л и в :

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на 1/2 частку спільного майна подружжя - задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_3 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 право власності на 1/2 частку автомобіля марки ВАЗ 21099, 1999 року випуску, державний номер НОМЕР_1 , кузов № НОМЕР_2 .

Судові витрати у справі компенсувати за рахунок держави.

З текстом рішення можна ознайомитись в Єдиному державному реєстрі судових рішень за посиланням http://reyestr.court.gov.ua.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Харківського апеляційного суду через Ізюмський міськрайонний суд Харківської області шляхом подачі апеляційної скарги у 30-денний строк з дня проголошення повного рішення.

Суддя: О.М.Герцов

Повний текст рішення складено 01 лютого 2021 року.