Справа № 463/6891/20 Головуючий у 1 інстанції: Мармаш В.Я.
Провадження № 22-ц/811/2610/20 Доповідач в 2-й інстанції: Левик Я. А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 лютого 2021 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді: Левика Я.А.,

суддів: Приколоти Т.І., Шандри М.М.,

секретар: Бадівська О.О.,

за участі в судовому засіданні в режимі відео конференції Чопея В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відео конференції у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Личаківського районного суду м. Львова в складі судді Мармаша В.Я. від 30 липня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Восьмого апеляційного адміністративного суду про відшкодування моральної та матеріальної шкоди, -

в с т а н о в и л а :

ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 30 липня 2020 року відмовлено у відкритті провадження в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Восьмого апеляційного адміністративного суду про відшкодування моральної та матеріальної шкоди.

Вказану ухвалу оскаржив ОСОБА_1 .

В апеляційній скарзі просить скасувати ухвалу. Вказує, що не погоджується із ухвалою. Зазначає, що жодного впливу чи тиску на суддів не здійснюється і не здійснювалося, а судді працюючи в цьому суді, на його думку порушували впродовж 2007-2020 років його права, зокрема виправдовували Закарпатський окружний адміністративний суд, який відмовляв йому в судових спорах з Верховною Радою України, порушуючи ст. 41 Конституції України гарантовано право приватної власності на грошові заощадження СРСР, поновлення на роботі 2001-2015 р.р. і т.д.

В судове засідання в зал суду учасники справи не з`явилися, однак колегія суддів вважала за можливе проводити розгляд справи за їх відсутності, зважаючи на те, що учасники справи належним чином повідомлялися про час та місце судового розгляду, клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надходило, доказів поважності причин неявки суду представлено не було, зважаючи на вимоги ч.2 ст. 372 ЦПК України, а також те, що від відповідача до суду надійшло клопотання про розгляд справи за відсутності їх представника, а позивач брав участь у справі в режимі відео конференції.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення позивача на підтримання апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи в межах доводів позовної заяви, апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Із змісту оскаржуваної ухвали вбачається, що суд першої інстанції, посилаючись, зокрема, на п.1 ч.1 ст. 186 ЦПК України, п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про незалежність судової влади» №8 від 13.06.2007 року, та відмовляючи у відкритті провадження, виходив з того, що відповідно до вимог Конституції України, судді при здійсненні правосуддя незалежні і підкоряються лише закону, вплив на них у будь-який спосіб забороняється. Суд зазначив, що рішення, ухвали та постанови суду, дії чи бездіяльність суддів під час здійснення правосуддя можуть оскаржуватися в апеляційному та касаційному порядку. Також суд вказав, що оскарження дій судді під час здійснення правосуддя шляхом подачі скарги до іншого суду першої інстанції є порушенням принципу незалежності суддів і недопущення впливу на них. Тому суд або суддя, як орган що здійснює правосуддя не може бути відповідачем або іншою стороною, котра бере участь у розгляді цивільної справи, за винятком випадків коли суд виступає як будь-яка установа, або суддя виступає як фізична особа, а не як орган чи особа, що здійснює правосуддя. Враховуючи викладене суд вважав, що дана позовна заява, не підлягає розгляду в судах у порядку цивільного судочинства, тому що позивач звертає свої вимоги до суддів у зв`язку з професійною діяльністю суддів, де існує окремий порядок оскарження ухвал і рішень суду, передбачений КАС України, і де існує інший механізм усунення помилок і недоліків, допущених при здійсненні правосуддя.

Колегія суддів вважає, що такі висновки відповідають обставинам, що мають значення та вимогам закону.

23.07.2020 ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Восьмого апеляційного адміністративного суду, у якому просив відшкодувати шкоду заподіяну йому Восьмим апеляційним адміністративним судом, - 15.07.2020 року з 15.30 до 16.30 при проведенні відеоконференції і винесенні рішення, в сумі 350 000 грн. матеріальної шкоди і 100 000 000 грн. моральної шкоди.

В обґрунтування позову зазначає, що він не погоджується із рішенням Восьмого апеляційного адміністративного суду у справі №309/282/17 та вважає неправомірними дії суддів під час судового засідання 15.07.2020 року.

Як вбачається із матеріалів справи, ОСОБА_1 звернувся із даним позовом в суд про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої в результаті незаконних, на його думку, дій Восьмого апеляційного адміністративного суду при здійсненні правосуддя.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до змісту ст. 19 ЦПК України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Пунктом 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 13 червня 2007 р. № 8 «Про незалежність судової влади» передбачено, що виключне право перевірки законності та обґрунтованості судових рішень має відповідний суд згідно з процесуальним законодавством. Оскарження у будь-який спосіб судових рішень, діяльності судів і суддів щодо розгляду та вирішення справи поза передбаченим процесуальним законом порядком у справі не допускається, і суди повинні відмовляти у прийнятті позовів та заяв із таким предметом.

У Постанові Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 р. № 6 «Про деякі питання, що виникають у судовій практиці при прийнятті до провадження адміністративних судів та розгляді ними адміністративних позовів до судів і суддів» роз`яснено, що у розумінні положень частини першої статті 2, пунктів 1, 7 і 9 статті 3, статті 17, частини третьої статті 50 Кодексу адміністративного судочинства України суди та судді при розгляді ними цивільних, господарських, кримінальних, адміністративних справ та справ про адміністративні правопорушення не є суб`єктами владних повноважень, які здійснюють владні управлінські функції, і не можуть бути відповідачами у справах про оскарження їх рішень, дій чи бездіяльності, вчинених у зв`язку з розглядом судових справ.

Зазначені роз`яснення є відтворенням положень статей 62, 126 і 129 Конституції України, відповідно до яких матеріальна та моральна шкода, заподіяна при здійсненні правосуддя, відшкодовується державою лише безпідставно засудженій особі в разі скасування вироку як неправосудного; судді при здійсненні правосуддя незалежні і підкоряються лише закону, вплив на них у будь-який спосіб забороняється, а однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду, крім випадків, встановлених законом.

Отже, зазначеними положеннями Конституції України визначено, що рішення суду і, відповідно до цього, дії або бездіяльність судів у питаннях здійснення правосуддя, пов`язаних з підготовкою, розглядом справ у судових інстанціях, тощо, можуть оскаржуватись у порядку, передбаченому процесуальними законами, а не шляхом оскарження їх дій (чи відшкодування шкоди одночасно з оскарженням таких дій) до іншого суду, оскільки це порушуватиме принцип незалежності судів і заборону втручання у вирішення справи належним судом.

У зв`язку із викладеним розгляд судом позовних вимог, незалежно від їх викладення та змісту, предметом яких є, по суті, оскарження процесуальних дій судді (суду), пов`язаних із розглядом іншої справи (від стадії відкриття провадження у справі до розгляду по суті, перегляду судових рішень у передбачених процесуальним законом порядках і їх виконання), нормами ЦПК України чи іншими законами України не передбачено.

Згідно частини 11 статті 49 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», за шкоду, завдану судом, відповідає держава на підставах та в порядку, встановлених законом.

Тлумачення норми свідчить, що на законодавчому рівні встановлено імунітет суду і він не може бути відповідачем у цивільній справі. Наявність імунітету, по своїй суті, є засобом, який гарантує належне функціонування системи правосуддя і дозволяє судам виконувати свою судову функцію спокійно та незалежно.

Висновок про недопустимість суду бути відповідачем у цивільній справі дозволяє зробити і тлумачення статей 1174 і 1176 Цивільного кодексу України № 435-IV від 16 січня 2003 року (далі ЦК України). Відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю суду покладається на державу, а не на суд.

Схожий висновок було зроблено і Верховним Судом України. Зокрема, у постанові Верховного Суду України від 1 березня 2017 року у справі № 6-3139цс16 вказано, що законність процесуальних актів і дій (бездіяльності) суддів, вчинених при розгляді конкретної справи, не може перевірятися за межами передбаченого законом процесуального контролю. Належним відповідачем у спорах про відшкодування шкоди, заподіяної судом, може бути лише держава, а не суди (судді), які діють від імені держави та виконують покладені на них державою функції правосуддя.

Вказане відповідає правовій позиції, викладеній в постанові Верховного Суду від 07.11.2018 року у справі № 454/1980/16-ц.

Таким чином, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що у відкритті провадження слід відмовити на підставі пункту 1 частини першої статті 186 ЦПК України.

Застосування положення частини шостої статті 1176 ЦК України, згідно якого, шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах, можливе у випадку, коли предметом позову є інші дії чи бездіяльність, зокрема, суду, які не пов`язані зі здійсненням правосуддя, відправленням судочинства, яке має на меті прийняття акту органом судової влади.

Тобто це інші дії суддів (суду) при здійсненні правосуддя, коли спір не вирішується по суті, у разі їх незаконних дій або бездіяльності і якщо вина судді встановлена не лише вироком суду, а й іншим відповідним рішенням суду.

Зважаючи на те, що суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про те, що позовна заява не підлягає розгляду у порядку цивільного судочинства правильно відмовив у відкритті провадження за позовною заявою ОСОБА_1 до Восьмого апеляційного адміністративного суду про відшкодування моральної та матеріальної шкоди. Зважаючи на це доводи скарги не слід вважати обґрунтованими.

Вказане відповідає, також, позиції Європейського суду з прав людини викладеній, зокрема, у тексті п. 36 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Плахтєєв та Плахтєєва проти України» від 12.03.2009 року (заява №20347/03): «Суд зазначає, що позов заявників було залишено без розгляду по суті, оскільки відповідачем не міг бути суд, захищений імунітетом від такого позову. Суд нагадує, що питання імунітету суддів вже зустрічалося при розгляді однієї із справ, і в ній Суд дійшов висновку, що такий імунітет мав законну мету, оскільки був засобом забезпечення належного здійснення правосуддя. Суд також постановив, що, з огляду на обставини тієї справи, таке обмеження було пропорційним».

Посилання позивача на ст.ст. 8, 55 Конституції України як на обґрунтування своєї позиції у суді апеляційної інстанції теж слід вважати помилковим і таким, що спростоване вищенаведеним, оскільки вказані статті Конституції не передбачають можливість перевірки дій чи рішень судів (суддів), тобто ревізії законності дій суддів (судів) при здійсненні правосуддя у одній справі за позовом особи у іншій справі, оскільки такий порядок повністю нівелював би усю існуючу систему правосуддя та перегляду судових рішень та суперечить ст.ст. 124-131 Конституції України, вимог яких позивач не врахував.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів вважає, що ухвала постановлена з дотриманням норм матеріального і процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, залишивши ухвалу суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 ч.1 п.1, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, -

п о с т а н о в и л а :

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Личаківського районного суду м. Львова від 30 липня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови безпосередньо до Верховного суду.

Повний текст постанови складено 04.02.2021 року.

Головуючий : Я.А. Левик

Судді: Т.І. Приколота

М.М. Шандра