справа № 156/459/20
Провадження № 2/156/28/21
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

26 січня 2021 року смт Іваничі

Іваничівський районний суд Волинської області

в складі: головуючого - судді Федечко М. О.,

за участю: секретаря судового засідання Салатюк Г.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами загального позовного провадження в залі суду в смт. Іваничі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ДП «Шахта № 1 Нововолинська» про зміну підстав та формулювання причин звільнення, стягнення вихідної допомоги та середнього заробітку за час затримки розрахунку,-

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернулася в суд з позовом до ДП «Шахта № 1 Нововолинська» про зміну підстав та формулювання причин звільнення, стягнення вихідної допомоги та середнього заробітку за час затримки розрахунку.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що вона працювала по безстроковому трудовому договорі на посаді бухгалтера 1 категорії ДП «Шахта № 1 «Нововолинська» з 02 червня 2015 року по 30 квітня 2020 року.

22 квітня 2020 року через канцелярію ДП «Шахта № 1 «Нововолинська» зареєструвала та подала заяву про звільнення з посади 30 квітня 2020 року в зв`язку з порушенням власником або уповноваженим ним органом норм законодавства про працю в частині систематичної невиплати заробітної плати, згідно ч. 3 ст. 38 КЗпП України.

Станом на 30 квітня 2020 року заборгованість по заробітній платі складала: грудень 2019 року - 2163,17 грн.; січень 2020 року - 11642,69 грн.; лютий 2020 року - 7073,32 грн.; березень 2020 року - 7032,32 грн. та квітень 2020 року - 42838,46 грн.

Вважає наявне порушення відповідачем законодавства про працю, зокрема, невиплату заробітної плати у строк передбачений ст. 115 КЗпП України.

30 квітня 2020 року відповідач ознайомившись із заявою позивача, без її бажання та згоди видав наказ від 30 квітня 2020 року № 18-к «Про звільнення ОСОБА_1 » за п. 1 ст. 40 КЗпПУ (скорочення чисельності). Ознайомившись із наказом, вона висловила своє заперечення та просила скасувати наказ та звільнити її згідно поданої заяви від 22 квітня 2020 року № 8 про що було зроблено відповідний запис на звороті наказу. На підприємстві відповідачем не проводилось скорочення чисельності працівників 30 квітня 2020 року. Її прохання виконано не було, начальником відділу кадрів після ознайомлення позивача з наказом про звільнення за п. 1 ст. 40 КЗпП України видано трудову книжку.

Вважає, що відповідач не вправі був змінювати підставу розірвання трудового договору на ч. 1 ст. 40 КЗпП України за відсутності її волевиявлення, вважає наказ на звільнення незаконним.

Крім того, у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні - не нарахуванням і не виплатою позивачу в порядку ст.. 44 КЗпП України вихідної допомоги у розмірі трьох середньомісячних заробітних плат 30 квітня 2020 року на підставі ст. 117 КЗпП України підлягає стягненню середній заробіток за весь період затримки розрахунку - по день постановлення рішення. Розмір вихідної допомоги становить на 30 квітня 2020 року - 21219,96 грн. Згідно виписки банку від 15 травня 2020 року, 04 травня 2020 року відповідачем виплачена заборгованість із заробітної плати та частково виплачена вихідна допомога в сумі 7073,32 грн. Зазначає, що стягненню підлягає вихідна допомога у розмірі 14146,64 грн. з розрахунку : 21219,96-7073,32 =14146,64 грн. Її середньоденний розмір заробітної плати складає 354,04 грн.

У зв`язку з тим, що відповідач не провів повний розрахунок при звільненні позивача та враховуючи те, що з моменту звільнення до моменту звернення до суду пройшло 10 робочих днів, з відповідача підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку, який на момент звернення до суду складає 3540,40 грн. (10 робочих днів *354,04 грн. (с/з плата) = 3540,40 грн.

З врахуванням викладеного просить, зобов`язати ДП «Шахта № 1 «Нововолинська» змінити формулювання причин її звільнення у наказі ДП «Шахта № 1 Нововолинська» № 18-к від 30 квітня 2020 року за п. 1 ст. 40 КЗпП України «скорочення чисельності» на «за власним бажанням у зв`язку з невиконанням власником законодавства про працю ч. 3 ст. 38 КЗпП України» із внесенням змін до трудової книжки. Стягнути з відповідача вихідну допомогу у розмірі 14146,64 грн. та середній заробіток за весь період затримки розрахунку з 30 квітня 2020 року по 354,04 грн. за один робочий день по день постановлення рішення. Також просить стягнути з відповідача судові витрати, а саме, судовий збір в розмірі 840,80 грн. та 7000 грн. витрат за надання професійної правничої допомоги.

15 червня 2020 року від відповідача ДП «Шахта № 1 Нововолинська» надійшов відзив на позовну заяву, в задоволенні позову просять відмовити. Зазначено, що згідно наказу Міненерговугілля від 17 серпня 2015 року № 532 «Про заходи з підготовки до ліквідації ДП Шахта № 1 Нововолинська» із змінами та доповненнями, зобов`язано провести скорочення чисельності працівників у зв`язку з ліквідацією підприємства. Згідно наказу ДП «Шахта № 1 Нововолинська» «Про скорочення чисельності та штату працівників» від 22 квітня 2020 року позивач повідомлена про скорочення штату працівників 30 червня 2020 року про що свідчить її підпис. Відтак позивач мала бути звільнена 30 червня 2020 року у зв`язку з скороченням чисельності. 22 квітня 2020 року до канцелярії ДП «Шахта № 1 Нововолинська» подано заяву про звільнення з посади 30 квітня 2020 року у зв`язку з порушенням власником або уповноваженим ним органом норм чинного законодавства про працю в частині систематичної невиплати заробітної плати, згідно ч. 3 ст. 38 КЗпП України. Вважають, що порушення трудового законодавства не було. Заборгованість із заробітної плати перед позивачем виплачена в повному обсязі 04 травня 2020 року (січень-квітень 2020 року) та 06 травня 2020 року (грудень 2019 року). До відзиву додано копію наказу від 22 квітня 2020 року «Про скорочення чисельності працівників» та копію попередження (а.с.25-28).

Позивачем 26 серпня 2020 року долучено до матеріалів справи копію наказу «Про внесення змін до наказу Міненерговугілля від 17 серпня 2015 року № 532.

В судове засідання позивач та її представник не з`явилися, однак від останнього надійшла заява про розгляд справи у його відсутність та відсутність позивача, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить їх задоволити.

Представник відповідача в судове засідання не з`явився, однак від нього надійшло клопотання про розгляд справи у його відсутність, з врахуванням відзиву на позовну заяву.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

У зв`язку з цим, на підставі ст. 247 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу без фіксування судового процесу.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, їх належність, допустимість та достатність, суд дійшов висновку, що позов підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст.115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів та не пізніше семи днів після закінчення періоду за який здійснюється виплата.

Згідно до ст.233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду із позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Як встановлено судом, з копії трудової книжки позивача, остання 02 червня 2015 року прийнята на роботу бухгалтером 1 категорії ДП «Шахта № 1 Нововолинська».30 квітня 2020 року звільнена за п. 1 ст. 40 КЗпП України, скорочення чисельності з виплатою вихідної допомоги у розмірі місячного середнього заробітку( а.с.11).

Згідно наказу ДП «Шахта № 1 Нововолинська» від 30 квітня 2020 року № 18-к, ОСОБА_1 звільнено за п. 1 ст. 40 КЗпП України (скорочення чисельності ) з виплатою вихідної допомоги у розмірі місячного середнього заробітку керуючись ст.44 КЗпП України. Підстава: заява ОСОБА_1 наказ № м15 від 22 квітня 2020 року «Про скорочення чисельності працівників» та Наказ № 16/к від 22 квітня 2020 року «Про попередження працівників» ДП «Шахти № 1 Нововолинська». (а.с.13). Позивач ознайомлена із наказом 30 квітня 2020 року та зазначила «Не згідна, суперечить звільнення згідно поданої заяви» (а.с.14).

22 квітня 2020 року позивачем на ім`я В.о. директора шахти № 1 Нововолинська подано заяву про звільнення її у зв`язку з тим, що підприємство з яким укладений трудовий договір не виконує умови колективного договору та порушує законодавство про працю, а саме, систематично порушує строки та порядок виплати заробітної плати, встановлених ст. 115 КЗпП України, ст. 24 ЗУ «Про оплату праці» , Галузевою угодою та Колективним договором. Просила виплатити їй вихідну допомогу згідно ст.44 КЗпП України в розмірі не менше трьохмісячного середнього заробітку. Трудову книжку видати і розрахункові виплатити в день звільнення відповідно до вимог КЗпП України, а саме, 30 квітня 2020 року (а.с.15).

Наказом від 22 квітня 2020 року ДП «Шахти № 1 Нововолинська» створено комісію зі скорочення чисельності працівників на ДП «Шахта № 1 Нововолинська» та зобов`язано вручити попередження працівникам відповідних посад. (а.с.27).

22 квітня 2020 року позивача, ОСОБА_1 попереджено, що посада, яку вона займає підлягає скороченню з 30 червня 2020 року, вона звільненню з роботи за п. 1 ст. 40 КЗпП України з дотриманням вимог чинного законодавства України, наданням пільг та компенсацій, зокрема вихідної допомоги у розмірі не менше середньомісячного заробітку(а.с.28).

Наказом Міністерства енергетики України «Про внесення змін до наказу Міненерговугілля від 17 серпня 2015 року № 532 внесено такі зміни: у пункті 1 слова та цифри з 01.07.2020 замінити словами та цифрами «з 01.10.2020». (а.с.40).

Таким чином судом встановлено, що позивач подала заяву про звільнення на підставі п. 3 ст. 38 КЗпП України 22 квітня 2020 року. Того ж дня видано наказ про створення на підприємстві комісії зі скорочення чисельності працівників на ДП «Шахта № 1 Нововолинська». На заяві накладено резолюцію керівника від 30 квітня 2020 року звільнити позивача на підставі п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України. (а.с.15).

За змістом статті 38 КЗпП України працівник має право з власної ініціативи в будь-який час розірвати укладений з ним на невизначений строк трудовий договір.

При цьому строк розірвання трудового договору і його правові підстави залежать від причин, які спонукають працівника до його розірвання і які працівник визначає самостійно.

В разі, якщо вказані працівником причини звільнення - порушення роботодавцем трудового законодавства (частина 3 статті 38 КЗпП України), не підтверджуються, або роботодавцем не визнаються, останній не вправі самостійно змінювати правову підставу розірвання трудового договору.

Істотність характеру порушень роботодавцем умов трудового законодавства, факт усунення таких порушень та відсутність негативних наслідків для працівника від таких порушень не можуть бути підставою для відмови працівнику у звільненні його за частиною 3 статті 38 КЗпП України, оскільки такі критерії цією нормою не передбачені. Отже, для звільнення працівника за статтею 3 статті 38 КЗпП України достатнім є лише самого факту невиконання роботодавцем законодавства про працю.

Таким чином, судом встановлено, що роботодавцем в день звільнення позивача не визнавались вказані позивачем в заяві про звільнення причини звільнення - невиконання законодавства про працю, відповідач не мав права самостійно змінювати підставу розірвання трудового договору на п. 1 ст. 40 КЗпП України.

Як вбачається із виписки по зарплатній картці позивача, заробітна плата їй була виплачена 04 травня 2020 року, 05 травня 2020 року та 14 травня 2020 року. У відзиві на позовну заяву відповідач підтвердив, що заробітну плату позивачу виплачено в повному обсязі 04 травня 2020 року - за січень-квітнень 2020 року та 06 травня 2020 року - за грудень 2019 року, що свідчить про те, що дійсно мала місце систематична невиплата позивачу заробітної плати зі сторони відповідача, в той час як позивача звільнено 30.04.2020 року.

Таким чином судом встановлено, що позивачу не була виплачена заробітна плата у строки встановлені законом і саме у зв`язку з цим позивач 22 квітня 2020 року подала заяву на звільнення на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України. Будь-яких доказів на спростування вказаних обставин, зокрема доводів вчасного здійснення виплати заробітної плати відповідач суду не надав.

У зв`язку з викладеним, суд приходить до висновку, що позивач на підставі поданої нею заяви від 22 квітня 2020 року мала законні підстави для звільнення згідно ч. 3 ст. 38 КЗпП України у визначений нею на власний розсуд строк, яким вона вказала 30 квітня 2020 року.

Всупереч вищенаведеному відповідач не провів звільнення позивача за вказаної ним правової підстави (ч.3 ст.38 КЗпП України), провів таке звільнення 30 квітня 2020 року, при цьому без вказівки на ч.3 ст.38 КЗпП України, що є незаконним та необґрунтованим.

Обираючи спосіб задоволення позовних вимог в цій частині суд звертає увагу на припис ч.3 ст.235 КЗпП України, який передбачає, що у разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне за собою поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобов`язаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону. Якщо неправильне формулювання причини звільнення в трудовій книжці перешкоджало працевлаштуванню працівника, орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу в порядку і на умовах, передбачених частиною другою цієї статті.

Як слідує з матеріалів справи, позивач не бажає продовжувати трудові відносини з відповідачем та поновлюватися на роботі, а бажає, щоб формулювання її звільнення були приведені відповідно до вимог законодавства.

Отже, суд задовольняє позовні вимоги в цій частині.

Що стосується вимоги про зобов`язання внести зміни у запис в трудовій книжці, суд зауважує, що ця вимога є передчасною, оскільки відповідно до п.2.10 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, яка затверджена спільним Наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.93 N 58, у разі необхідності, наприклад, зміни запису відомостей про роботу після зазначення відповідного порядкового номеру, дати внесення запису в графі 3 пишеться: "Запис за N таким-то недійсний". Прийнятий за такою-то професією (посадою) і у графі 4 повторюються дата і номер наказу (розпорядження) власника або уповноваженого ним органу, запис з якого неправильно внесений до трудової книжки.

У такому ж порядку визнається недійсним запис про звільнення і переведення на іншу постійну роботу у разі незаконного звільнення або переведення, установленого органом, який розглядає трудові спори, і поновлення на попередній роботі або зміни формулювання причини звільнення. Наприклад, пишеться: "Запис за N таким-то є недійсним, поновлений на попередній роботі". При зміні формулювання причини звільнення пишеться: "Запис за N таким-то є недійсним" звільнений... і зазначається нове формулювання.

Тобто, судове рішення про зміну формулювання причин звільнення є самостійною підставою для внесення роботодавцем відповідних записів у трудову книжку. Після набрання законної сили цим рішенням, позивач буде вправі пред`явити трудову книжку відповідачу та вимагати внесення відповідних корегуючих записів. Наразі між сторонами відсутній спір в цій частині, адже відсутні відомості про те, що відповідач буде ухилятися від внесення відповідних змін у трудову книжку, а тому у задоволенні цієї вимоги суд відмовляє, як передчасної.

Що стосується вимоги про стягнення вихідної допомоги, суд зазначає таке.

Статтею 44 КЗпП України передбачено, що при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2 і 6 статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку; у разі призову або вступу на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу (пункт 3 статті 36) - у розмірі двох мінімальних заробітних плат; внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39) - у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку; у разі припинення трудового договору з підстав, зазначених у пункті 5 частини першої статті 41, - у розмірі не менше ніж шестимісячний середній заробіток.

Оскільки судом встановлено, що позивач повинен був бути звільнений з роботи внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю на підставі ч.3 ст.38 КЗпП України, позивач має право на отримання вихідної допомоги на підставі ст.44 КЗпП України.

Як вбачається з матеріалів позову, позивач вказує на те, що їй частково виплачено вихідну допомогу у сумі 7073 грн 32 коп., що складає її місячний середній заробіток, загальний розмір вихідної допомоги на його думку складає 21219,96 грн. Доказів виплати цієї вихідної допомоги в розмірі тримісячного середнього заробітку матеріали справи не містять, а тому суд приходить до висновку, що з відповідача на користь позивача слід стягнути вихідну допомогу у розмірі двохмісячного середнього заробітку, оскільки сума місячного середнього заробітку їй уже виплачена. При цьому, суд стягує таку вихідну допомогу без зазначенням конкретної суми, оскільки позивача не надала суду довідку про її середньомісячний заробіток на підприємстві, у матеріалах справи такі відомості відсутні та згідно розрахунку отриманих коштів, з такого не вбачається розмір середньомісячного заробітку позивача.

Відповідно до частини першої статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Аналіз зазначених норм свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені в день звільнення працівника.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в пункті 20 постанови від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому свої вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку настає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця.

Позивачем у описовій частині позову вказано на те, що у зв`язку з тим, що відповідач не провів повний розрахунок при звільненні позивача та враховуючи те, що з моменту звільнення до моменту звернення до суду пройшло 10 робочих днів, з відповідача слід стягнути середній заробіток за час затримки в розрахунку, який на момент звернення до суду складає 3540,40 грн.

В той же час у прохальній частині позову позивачем заявлено вимогу про стягнення середнього заробітку за весь період затримки розрахунку з 30 квітня 2020 року по 354 грн. за один робочий день по день постановлення рішення. У позовній заяві позивач зазначила, що її середньоденний розмір заробітної плати складає 354,04 грн.

При цьому позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження середньоденного розміру її заробітної плати. У матерілах справи відсутня довідка про середньоденний розмір заробітної плати. Клопотання про витребування доказів, а саме довідки про середньоденний розмір заробітної плати позивача останньою перед судом не заявлялося. Посилання позивача у позові на те, що її середньоденний розмір заробітної плати складає 354,04 грн., жодними доказами не підтверджено. Тому суд позбавлений можливості з врахуванням наявних у справі доказів розглянути позовну вимогу позивача про стягнення середнього заробітку за весь період затримки розрахунку.

Здійснюючи розподіл судових витрат суд враховує положення ч.1 ст.141 ЦПК України які передбачають, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи, що позовну вимогу про зміну формулювання причин звільнення задоволено, то з відповідача в дохід держави необхідно стягнути 840,80 грн. судового збору.

Також беручи до уваги, що в задоволенні позовної вимоги про стягнення середнього заробітку за весь період затримки розрахунку, яку позивач оплатила судовим збором в розмірі 840,80 грн. відмовлено, то вказана сума не підлягає до стягнення з відповідача на користь позивача.

Щодо вимог про стягнення витрат на правову допомогу в розмірі 7000 грн., що заявлені позивачем слід зазначити наступне.

Відповідно до ст.133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Згідно ч.2 ст.141 ЦПК України, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до ст.137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Як вбачається з матерілаів позову, позивачем не надано доказів на підтвердження понесених витрат, зокрема: не надано суду договір про надання правничої допомоги, відсутня квитанція до прибуткового касового ордеру, яка б свідчила про те, що позивачем оплачено такі витрати у зв`язку з чим відсутні підстави для стягнення таких витрат.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст.12, 13, 89, 141, 197, 259, 265, 268, 273, 293-294, 315-319 Цивільно-процесуального кодексу України суд,-

У Х В А Л И В :

Позовні вимоги ОСОБА_1 , місце проживання АДРЕСА_1 до ДП «Шахта № 1 Нововолинська», місцезнаходження вул. Шахтарська, 42 м. Нововолинськ, про зміну підстав та формулювання причин звільнення, стягнення вихідної допомоги та середнього заробітку за час затримки розрахунку - задовольнити частково.

Змінити формулювання причини звільнення ОСОБА_1 у наказі ДП «Шахта №1 Нововолинська" № 18к від 30.04.2020 року із посади бухгалтера 1 категорії із «за п.1 ст.40 КЗпП України(скорочення чисельності) на «за власним бажанням, у зв`язку з невиконанням власником або уповноваженим ним органом законодавство про працю, на підставі частини третьої статті 38 Кодексу законів про працю України».

Стягнути з Державного підприємства «Шахта № 1 «Нововолинська» на користь ОСОБА_1 вихідну допомогу у розмірі двох середньомісячних заробітних плат.

В іншій частині позовних вимог - відмовити.

Стягнути з Державного підприємства «Шахта № 1 «Нововолинська» в дохід держави 840,80 грн. судового збору.

Згідно підп. 15.5 Перехідних положень ЦПК України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга на рішення суду подається до суду апеляційної інстанції через Іваничівський районний суд Волинської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя М. О. Федечко