ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 листопада 2021 року

м.Суми

Справа №573/1951/20

Номер провадження 22-ц/816/1719/21

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Собини О. І. (суддя-доповідач),

суддів - Кононенко О. Ю. , Ткачук С. С.

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка була подана його представником адвокатом Конорєвим Володимиром Олексійовичем,

на рішення Білопільського районного суду Сумської області від 18 серпня 2021 року, ухвалене у складі судді Замченко А.О. у м. Білопілля Сумської області, повний текст якого складено 18 серпня 2021 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя,

в с т а н о в и в :

У жовтні 2020 року ОСОБА_1 , діючи через свого представника адвоката Конорєва В.О., звернувся до суду позовом про поділ спільного майна подружжя. Свої вимоги мотивував тим, що вони з відповідачем з 21 квітня 2007 року по 27 вересня 2016 року перебували у зареєстрованому шлюбі. У провадженні Білопільського районного суду Сумської області перебуваються судові справи за позовом ОСОБА_2 та за його позовом, про поділ спільно нажитого майна подружжя, під час розгляду яких ОСОБА_1 стало відомо, що придбаний під час шлюбу автомобіль Renault Kengoo, 2013 року випуску, державний номер НОМЕР_1 був перереєстрований відповідачем незадовго до розірвання шлюбу - 31 серпня 2016 року. Вказує про те, що відповідач продовжувала особисто користуватися цим транспортним засобом, а тому у нього не було сумнівів щодо добросовісності дій відповідача.

Посилаючись на те, що відповідач без його згоди одноосібно розпорядилася належним йому на праві власності майном, яке не підлягає поділу в натурі, збільшивши позовні вимоги (т. 1, а.с. 243), просив стягнути з ОСОБА_2 грошову компенсацію Ѕ частини вартості вказаного майна, що становить 131565 грн 50 коп.

Рішенням Білопільського районного суду Сумської області від 18 серпня 2021 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено у зв`язку з пропуском строку позовної давності.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, ОСОБА_1 , діючи через свого представника адвоката Конорєва В.О., подано апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішення суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Апеляційну скаргу мотивує тим, що суд першої інстанції безпідставно застосував строки позовної давності, оскільки відповідного письмового клопотання від відповідача не надходило, а ніби-то заявлене клопотання належним чином не уповноваженого представника відповідача, не є підставою для застосування наслідків пропуску такого строку.

Вважає, що наданий адвокатом Дрозденком М.М. ордер на надання правової допомоги не оформлений у встановлений законом порядку, а тому подані ним докази є недопустимим, а заявлені клопотання такими, що вчинені не уповноваженою особою.

Вказує, як на порушення норм процесуального права, на відмову у задоволенні клопотання про витребування та огляд матеріалів судової справи №573/2313/19 та витребування за власної ініціативи матеріалів судової справи №573/1708/16-ц, чим, на думку представника, головуючий по справі виявив явну упередженість по справі.

Представник позивача також вважає, що мало місце переривання строків позовної давності, так як судовий процес між сторонами з приводу розподілу спільно нажитого майна триває з 01 вересня 2016 року і до цього часу.

Стверджує про помилковість висновків суду, що про порушення свого права позивач дізнався у 2016 році, так як з матеріалами судової справи №573/1708/16-ц він виключно знайомився з метою вирішення питання розподілу судових витрат, при постановленні ухвали про залишення позову без розгляду матеріали справи не досліджувалися, а той факт, що він знайомився з матеріалами справи не вказує на те, що безпосередньо ОСОБА_1 дізнався про продаж спірного майна. Представник позивача наголошує на тому, що позивача, як свідка, було допитано в підготовчому судовому засіданні 16 червня 2021 року за його відсутності, а про розгляд справи він взагалі судом не повідомлявся, а тому показання ОСОБА_1 є недопустимими.

Від представника ОСОБА_2 адвоката Максименко Е.П. надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому, посилаючись на те, що рішення суду є законним та обґрунтованим, а доводи апеляційної скарги є такими, що не підлягають задоволенню, просила судове рішення залишити без зміни.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою I розділу V ЦПК України.

Згідно з ч. 1 ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи те, що ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, з наступних підстав.

За приписами частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

У справі, що переглядається, суд першої інстанції встановив, що з 21 квітня 2007 року по 27 вересня 2016 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі (т. 1., а.с. 19, 20).

Згідно довідки Регіонального сервісного центру МВС в Сумській області від 23 березня 2020 року за №31/18-К-19аз, за ОСОБА_2 в період з 21 квітня 2007 року по 27 вересня 2016 року був зареєстрований автомобіль марки Renault Kengoo, реєстраційний номер НОМЕР_1 , 2013 року випуску, який 31 серпня 2016 року перереєстрований на іншого власника (т.1, а.с. 21).

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції визнав обґрунтованими позовні вимоги, з огляду на те, що спірний автомобіль сторони набули під час перебування у шлюбі, а тому є спільно нажитим майном подружжя та був реалізований відповідачем без згоди ОСОБА_1 .

Разом з тим, врахувавши те, що про порушення свого права ОСОБА_1 дізнався в жовтні 2016 року, а з позовом звернувся до суду лише в жовтні 2020 року, суд першої інстанції дійшов до висновку, що позивачем пропущено строки позовної давності про застосування наслідків спливу яких представником відповідача заявлено клопотання.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, так як вони відповідають вимогам закону та обставинам справи.

Статтею 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно з частиною першою статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Таке ж положення міститься у частині третій статті 368 ЦК України.

У пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року N 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» зазначено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України), відповідно до частин другої та третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо.

Висновки суду першої інстанції про те що спірний автомобіль є спільно нажитим майном подружжя ОСОБА_3 та про його реалізацію відповідачем одноосібно без згоди позивача, сторонами не оскаржується та в апеляційному порядку не переглядається.

Статтею 72 СК України передбачено, що позовна давність не застосовується до вимог про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, якщо шлюб між ними не розірвано.

До вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки.

Відповідно до статті 253 Цивільного кодексу України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Згідно із статтею 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 261 ЦК України, встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" (далі - ЄСПЛ) на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику ЄСПЛ як джерело права.

ЄСПЛ неодноразово наголошував, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (рішення ЄСПЛ від 22 жовтня 1996 року у справі "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства", пункт 51; рішення ЄСПЛ від 20 вересня 2011 року в справі "ВАТ "Нафтова компанія "Юкос" проти Росії", пункт 570).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові від 27 червня 2018 року в справі N 61-/894/16-ц (провадження N 61-5386св18) Верховний Суд сформулював такі висновки щодо застосування статті 261 ЦК України: «аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо».

Початок перебігу позовної давності у справах про поділ спільного майна подружжя, шлюб якого розірвано, обчислюється не з дати прийняття постанови державного органу РАЦС (статті 106, 107 СК України) чи з дати набрання рішенням суду законної сили (статті 109, 110 СК України), а від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (частина друга статті 72 СК України), тобто з моменту виникнення спору між ними.

Аналогічні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі N 584/1319/16-ц (провадження N 61-19445св18), від 06 листопада 2019 року у справі N 203/304/17 (провадження N 61-5400св19), від 13 лютого 2020 року у справі N 320/3072/18 (провадження N 61-5819св19), від 13 липня 2020 року у справі N 570/4234/16-ц (провадження N 61-15213ск19).

Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач про порушення свого права на автомобіль марки Renault Kengoo, реєстраційний номер НОМЕР_1 , що належав йому з відповідачем на праві спільної сумісної власності, дізнався в 2016 році під час розгляду справи №573/1708/16-ц за позовом ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, що підтвердив в судовому засіданні 16 червня 2021 року і сам позивач.

Твердження представника позивача про недопустимість, як доказу, показань допитаного в якості свідка ОСОБА_1 , що були надані ним за відсутності його представника, колегія суддів визнає безпідставними. Зокрема, допит ОСОБА_1 16 червня 2021 року судом був проведений за його згодою, клопотань про відкладення слухання справи через неявку його представника адвоката Конорєва В.О., від самого позивача не надходило. ОСОБА_1 у своїх вільних показаннях зазначив, що про перереєстрацію спірного транспортного засобу відповідачем на свою дочку йому стало відомо, саме у 2016 році під час судового розгляду справи за позовом ОСОБА_2 .

Крім того, як обґрунтовано вказував суд першої інстанції, факт обізнаності позивача з відчуженням відповідачем спірного автомобіля у 2016 році, підтверджується і дослідженими матеріалами цивільної справи №573/1708/16-ц. 25 вересня 2016 року від Територіального сервісного центру 5946 Регіонального сервісного центру в Сумській області до суду надійшла письмова інформація, в якій, в тому числі, вказано про перереєстрацію цього автомобіля 31 серпня 2016 року на іншого власника (а.с. 106). 07 листопада 2016 року з матеріалами цивільної справи знайомився представник позивача адвокат Конорєв В.О.

Ствердження представника позивача у доводах апеляційної скарги про часткове ознайомлення з матеріалами справи, спростовуються його заявою, в якій представник ОСОБА_4 власноручно зазначив, що з матеріалами справи він ознайомився 07 листопада 2016 року.

Щодо посилання представника позивача на відсутність письмового звернення відповідача про застосування строків позовної давності, то колегія суддів звертає увагу на позицію Верховного Суду, викладену у постановах від 09 квітня 2019 року по справі №912/1104/18 та від 20 вересня 2019 року по справі № 904/4342/18, в якій йдеться про те, що Законом не встановлено вимог щодо форми заяви сторони про сплив позовної давності. Відтак, заява про її застосування може бути викладено у відзиві на позов або у вигляді окремого клопотання, письмового чи усного.

Тривале існування між сторонами судових спорів з приводу розподілу спільно нажитого майна, до якого не було включено спірного автомобіля, не свідчить про переривання строків позовної давності, в порядку визначеному ст. 264 ЦК України.

Колегією суддів не було встановлено порушення судом норм процесуального права, на які посилається представник позивача у доводах апеляційної скарги.

Так, згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 60 ЦПК України представником у суді може бути адвокат або законний представник. Під час розгляду спорів, що виникають з трудових відносин, а також справ у малозначних спорах (малозначні справи) представником може бути особа, яка досягла вісімнадцяти років, має цивільну процесуальну дієздатність, за винятком осіб, визначених у статті 61 цього Кодексу.

Повноваження адвоката як представника підтверджуються довіреністю або ордером, виданим відповідно до Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (частина 4 статті 62 ЦПК України).

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 20 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» під час здійснення адвокатської діяльності адвокат має право вчиняти будь-які дії, не заборонені законом, правилами адвокатської етики та договором про надання правової допомоги, необхідні для належного виконання договору про надання правової допомоги, зокрема: представляти і захищати права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб у суді, органах державної влади та органах місцевого самоврядування, на підприємствах, в установах, організаціях незалежно від форми власності, громадських об`єднаннях, перед громадянами, посадовими і службовими особами, до повноважень яких належить вирішення відповідних питань в Україні та за її межами.

Згідно з ч.ч. 1-3 статті 26 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги, можуть бути: 1) договір про надання правової допомоги; 2) довіреність; 3) ордер; 4) доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги. Ордер - письмовий документ, що у випадках, встановлених цим Законом та іншими законами України, посвідчує повноваження адвоката на надання правової допомоги. Ордер видається адвокатом, адвокатським бюро або адвокатським об`єднанням та повинен містити підпис адвоката. Рада адвокатів України затверджує типову форму ордера. Повноваження адвоката як захисника або представника в господарському, цивільному, адміністративному судочинстві, кримінальному провадженні, розгляді справ про адміністративні правопорушення, а також як уповноваженого за дорученням у конституційному судочинстві підтверджуються в порядку, встановленому законом.

В постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі № П/9901/736/18 (провадження № 11-989заі18) звернуто увагу на те, що виходячи зі змісту частин першої, третьої статті 26 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», ордер може бути оформлений адвокатом (адвокатським бюро, адвокатським об`єднанням) лише на підставі вже укладеного договору. Крім того, адвокат несе кримінальну відповідальність за завідомо неправдиве повідомлення суду про повноваження представляти іншу особу в суді, а так само умисне невнесення адвокатом до ордера відомостей щодо обмежень повноважень, установлених договором про надання правничої допомоги (стаття 400-1 Кримінального кодексу України).

З матеріалів справи вбачається, що права та інтереси відповідача ОСОБА_2 під час розгляду справи в суді першої інстанції здійснював адвокат Дрозденко М.М., на підтвердження своїх повноважень ним був виданий 21 грудня 2020 року ордер, серія ДН041827 (т.1, а.с. 25). Відсутність в ордері номеру та дати укладення договору про надання правничої, на підставі якого був виданий цей ордер не свідчить про те, що повноваження ОСОБА_5 в суді першої інстанції не були належним чином підтверджені. Крім того, представником відповідача були надані договір про надання правової допомоги від 22 жовтня 2018 року та додаткову угоду до цього договору від 14 грудня 2020 рок, укладені між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 (т.2, а.с. 2, 3), які підвереджують існування між ними договірних відносин на час видачі адвокатом ордеру.

В ордері зазначено раду адвокатів регіону (Рада адвокатів Донецької області), а не назву адвокатського об`єднання, до якого нібито входив адвокат Дрозденко М.М., як помилково зазначає представника позивача.

Витребування судом першої інстанції матеріалів цивільної справи №573/1708/16-ц з власної ініціативи, в метою перевірки наданих адвокатом Дрозденком М.М. копій матеріалів з цієї судової справи, які належним чином не були завірені, на переконання колегії суддів, цілком узгоджується із приписами ч. 7 ст. 81 ЦПК України та не свідчить про упереджене ставлення суду до однієї із сторін.

Щодо вирішення судом першої інстанції заявленого представником позивача клопотання про витребування та дослідження матеріалів справи №573/2313/19, то як обґрунтовано вказував суд першої інстанції, відмовляючи в його задоволенні, позивачем та його представником не доведено неможливість ознайомитися із матеріалами цієї судової справи, де позивачем є ОСОБА_1 та надати суду відповідні копії цих матеріалів. Більш того, представником позивача у доводах апеляційної скарги не вмотивовано яким чином матеріали іншої судової справи можуть вплинути на висновки суду першої інстанції про звернення з даним позовом поза межами строків позовної давності.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті б Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Отже, вирішуючи спір суд першої інстанції з дотримання вимог статей 263-265, 382 ЦПК України повно, всебічно та об`єктивно з`ясував обставини справи, правильно встановив правовідносини, що склалися, дослідив і надав правову оцінку всім наявним у матеріалах справи доказам і доводам сторін й правильно, з дотриманням норм матеріального та процесуального права, ухвалив судове рішення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України апеляційнийсуд залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення суду першої інстанції - без змін, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, на законність та обґрунтованість судового рішень не впливають.

Враховуючи те, що справа є малозначною (п. 1 ч. 6 ст. 19 ЦПК України), відповідно до приписів п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, постанова не підлягає касаційному оскарженню.

Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка була подана його представником адвокатом Конорєвим Володимиром Олексійовичем, залишити без задоволення, рішення Білопільського районного суду Сумської області від 18 серпня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий - О. І. Собина

Судді: О.Ю. Кононенко

С.С. Ткачук