Головуючий у І інстанції Чірков Г.Є.
Провадження № 22-ц/824/1148/2021 Доповідач у 2 інстанції Матвієнко Ю.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 січня 2021 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді: Матвієнко Ю.О.,

суддів: Мельника Я.С., Поливач Л.Д.,

при секретарі: Ковтун М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Вишгородського районного суду Київської області від 03 серпня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 , яка діє у власних інтересах та інтересах малолітнього ОСОБА_2 , до ОСОБА_3 , Головного управління Держгеокадастру у Вишгородському районі Київської області, третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Вишгородської районної державної адміністрації, про визнання недійсними договору дарування земельної ділянки та державного акту на право власності на земельну ділянку, визнання права власності на спадкове майно в порядку спадкування за законом,

В С Т А Н О В И В :

У жовтні 2017 року ОСОБА_1 у власних інтересах та інтересах малолітнього брата ОСОБА_2 звернулася до суду з вищевказаним позовом та просила про його задоволення, посилаючись на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер їхній батько ОСОБА_4 , після смерті якого відкрилася спадщина, до складу якої увійшла Ѕ частина житлового будинку з відповідними надвірними будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 ).

Вищевказану Ѕ частину домоволодіння після смерті батька ОСОБА_4 успадкували в рівних частках (по 1/4) його дочка ОСОБА_1 та малолітній син ОСОБА_2 , опікуном якого згідно розпорядження Вишгородської райдержадміністрації №301 від 10.02.2012 року є ОСОБА_1

28.08.2017 року державним нотаріусом Вишгородської районної державної нотаріальної контори Київської області Пушняк М.О. видано ОСОБА_1 та ОСОБА_2 свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті батька ОСОБА_4 на майно у вигляді Ѕ частини житлового будинку АДРЕСА_1 , яка належала спадкодавцю на підставі рішення Вишгородського районного суду Київської області від 14.07.2006 року та Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно, виданого Вишгородським БТІ Київської області 01.11.2006 року, номер запису 123 в книзі 26. Частка кожного з позивачів у праві власності на будинок дорівнює ј.

Вищевказаний будинок знаходиться на земельній ділянці площею 0,2375 га, Ѕ частина якої належала померлому батьку позивачів ОСОБА_4 на підставі ухвали Вишгородського районного суду Київської області від 05.12.2003 року про затвердження мирової угоди між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 по справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про визнання права власності на Ѕ частину будинку з надвірними будівлями і земельну ділянку та розподіл їх в натурі.

Згідно умов вищевказаної затвердженої судом мирової угоди ОСОБА_5 передає у власність сину ОСОБА_4 частину житлових та допоміжних приміщень, що знаходяться в АДРЕСА_2 , а саме: веранда 16,8 кв.м., коридор 4,3 кв.м., кухня 7,1 кв.м., піч дровяного опалення 3,4 кв.м., прихожа кімната 11,9 кв.м., половину чердачної пристройки даху будинку, а всього 43,5 кв.м., погріб, а також половину земельної ділянки.

Не зважаючи на вищевикладене, державний нотаріус відмовила ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у видачі свідоцтв про право на спадщину за законом на Ѕ частину вищевказаної земельної ділянки з підстав відсутності документа, що підтверджує право власності спадкодавця на зазначений об`єкт нерухомого майна.

В подальшому позивачем було з`ясовано, що власником усієї земельної ділянки площею 0,2375 га, в тому числі тієї частини, на якій розташована 1/2 частина будинку, належна позивачам, є тітка позивачів - ОСОБА_3 , яка набула право власності на цю ділянку на підставі договору дарування, укладеного 26 липня 2005 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 .

13 жовтня 2011 року Старопетрівською сільською радою Вишгородського району Київської області на ім`я ОСОБА_3 на підставі договору дарування земельної ділянки від 26 липня 2005 року видано державний акт про право власності на земельну ділянку площею 0,2375 га по АДРЕСА_2 .

Договір дарування земельної ділянки від 26 липня 2005 року був укладений з порушенням прав та законних інтересів ОСОБА_4 , оскільки ОСОБА_5 на час укладення договору дарування у липні 2005 року усвідомлювала, що вона може розпорядитись не всією земельною ділянкою, а лише Ѕ її частиною, позаяк у грудні 2003 року вона передала половину земельної ділянки у власність ОСОБА_4 на підставі укладеної між ними та затвердженої судом мирової угоди.

Тобто, всупереч всім судовим рішенням, які набрали законної сили, ОСОБА_3 таємно та незаконно оформила за собою право власності на всю земельну ділянку площею 0,2375 га, на якій знаходиться належна позивачам Ѕ частина домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 ).

Вищенаведені дії відповідача позбавили позивача та її малолітнього брата можливості вільно володіти, користуватися та розпоряджатися належним їм спадковим майном у вигляді Ѕ частини будинку та відповідної частини надвірних будівель та споруд.

Враховуючи викладене, та зважаючи на те, що ОСОБА_3 категорично відмовляється укласти з позивачем договір розподілу земельної ділянки у добровільному порядку, ОСОБА_1 і звернулася до суду з позовом, у якому просила визнати недійсним договір дарування земельної ділянки площею 0,2375 га по АДРЕСА_1 від 26 липня 2005 року, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 ; визнати недійсним державний акт про право власності на земельну ділянку серії ЯЛ № 397737, виданий 29 жовтня 2011 року Старопетрівською сільською радою Вишгородського району Київської області на ім`я ОСОБА_3 ; визнати за нею, ОСОБА_1 ,та за малолітнім ОСОБА_2 право власності в порядку спадкування за законом після смерті батька ОСОБА_4 на ј частину спірної земельної ділянки за кожним.

Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 03 серпня 2020 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, позивач ОСОБА_1 подала на нього апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи та неправильне застосування судом норм матеріального права, просила рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити по справі нове рішення про задоволення позову в повному обсязі.

У відзиві на апеляційну скаргу, що надійшов від відповідача ОСОБА_3 , остання проти задоволення скарги позивачки заперечила та просила залишити скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, як таке, що ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Якименко О.В. апеляційну скаргу підтримав та просив про її задоволення з викладених у ній підстав.

Відповідач ОСОБА_3 та її представник - адвокат Єфанова Н.С. в апеляційному суді заперечили проти задоволення скарги позивача та просили залишити рішення суду без змін з підстав, викладених у відзиві на скаргу.

Заслухавши доповідь судді доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про задоволення скарги та скасування рішення суду, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно вимог ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції перевіряє справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

З матеріалів справи вбачається, і це встановлено судом, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_4 (том 1, а.с.15), батько ОСОБА_1 та малолітнього ОСОБА_2 , опікуном якого згідно розпорядження Вишгородської райдержадміністрації №301 від 10.02.2012 року є ОСОБА_1 (том 1, а.с.21).

Після смерті ОСОБА_4 відкрилася спадщина, до складу якої увійшла Ѕ частина житлового будинку з відповідними надвірними будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 ).

Вищевказану Ѕ частину домоволодіння після смерті ОСОБА_4 успадкували в рівних частках (по 1/4) його дочка ОСОБА_1 та малолітній син ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом, виданим ОСОБА_1 та ОСОБА_2 28.08.2017 року державним нотаріусом Вишгородської районної державної нотаріальної контори Київської області Пушняк М.О. (том 1, а.с.18). Вищевказане майно належало спадкодавцю на підставі рішення Вишгородського районного суду Київської області від 14.07.2006 року та Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно, виданого Вишгородським БТІ Київської області 01.11.2006 року, номер запису: 123 в книзі: 26.

Також встановлено, що постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 28.08.2017 року державний нотаріус Вишгородської районної державної нотаріальної контори Київської області Пушняк М.О. відмовила ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на земельну ділянку, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 ), після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 в зв`язку із відсутністю документа, що підтверджує право власності спадкодавця на зазначений об`єкт нерухомості (том 1, а.с.23).

З матеріалів справи також вбачається, що ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 05 грудня 2003 року (том 1, а.с.27) затверджено мирову угоду із закриттям провадження у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про визнання права власності на Ѕ частину будинку з надвірними будівлями і земельну ділянку та розподіл їх в натурі. Мирова угода була затверджена між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 і її представником ОСОБА_3 на наступних умовах:

1. ОСОБА_5 передає у власність сину ОСОБА_4 частину житлових та допоміжних приміщень, що знаходяться в АДРЕСА_2 , а саме: веранда 16,8 кв.м., коридор 4,3 кв.м., кухня 7,1 кв.м., піч дров`яного опалення 3,4 кв.м., прихожа кімната 11,9 кв.м., половину чердачної пристройки даху будинку, а всього 43,5 кв.м., погріб, а також половину земельної ділянки.

2. ОСОБА_4 бере на себе зобов`язання не перешкоджати ОСОБА_5 користуватися всією землею, до осені 2004 року перегородити подвір`я, зробити фіртку другого входу, зробити демонтаж котла водяного опалення, газового лічильника та електролічильника в відповідності до існуючих вимог, закласти цеглою дверні пройоми з кімнати площею 11,9 кв.м. в кімнату площею 18,6 кв.м., з кімнати площею 7,1 кв.м. в кімнату площею 8,4 кв.м. заложити піччю, поставити замість вікна в кімнаті площею 9,0 кв.м. вхідні двері для окремого входу, допомогти збудувати веранду.

Вищевказана ухвала 21 грудня 2003 року набрала законної сили.

Також встановлено, що 26 липня 2005 року ОСОБА_5 на підставі нотаріально посвідченого договору дарування відчужила на користь ОСОБА_3 земельну ділянку площею 0,2375 га, розміщену на території АДРЕСА_2 (том 1, а.с.118).

Згідно п. 2.3. вказаного договору земельна ділянка належить дарувальнику на підставі державного акту про право приватної власності на земельну ділянку серії І-КВ №045311, виданого Старопетрівською сільською радою 15 жовтня 2002 року та зареєстрованого в Книзі записів державних актів про право приватної власності на землю №570.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_5 померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 від 21 листопада 2005 року(том 1, а.с.100).

За життя ОСОБА_5 склала заповіт від 19 квітня 2004 року, посвідчений державним нотаріусом Вишгородської районної державної нотаріальної контори Єременко Т.М., яким заповіла все своє майно дочці ОСОБА_3 (том 1, а.с.101).

14 липня 2006 року рішенням Вишгородського районного суду Київської області за ОСОБА_3 визнано право власності на Ѕ частину домоволодіння розташованого в АДРЕСА_2 ,зареєстрованого на ОСОБА_5 , з виділенням їй у користування приміщення 2-1 площею 9,3 кв.м., 2-2 площею 8,6 кв.м., 2-3 площею 18,6 кв.м., половину чердачної пристройки даху будинку.

Визнано за ОСОБА_4 право власності на Ѕ частину домоволодіння,розташованого в АДРЕСА_2 , зареєстрованого на ОСОБА_5 , з виділенням йому у користування приміщення 1-1 площею 8,4 кв.м., 1-2 площею 4,3 кв.м., 1-3 площею 12,4 кв.м., 1-4 площею 7,0 кв.м., 1-5 площею 3,2 кв.м., 1-6 площею 8,5 кв.м., 1-7 площею 2,6 кв.м., 1-8 площею 5,9 кв.м., 1-9 площею 2,1 кв.м., 1 площею 7,9 кв.м., половину чердачної пристройки даху будинку, погріб під літерою «Б», господарчий блок під літерою «Є», убиральню під літерою «Ж», убиральню під літерою «З», сарай під літерою «И», колодязь під літерою «І», сарай під літерою «Е».

Узаконено самовільні прибудови до будинку АДРЕСА_2 із збільшенням загальної площі на 22,7 кв.м. та житлової площі на 0,2 кв.м., а також сарай під літерою «А», господарчий блок під літерою «Є» (том 1, а.с.26).

Вищевказане рішення 25 липня 2006 року набрало законної сили.

13 жовтня 2011 року Старопетрівською сільською радою Вишгородського району Київської області на ім`я ОСОБА_3 на підставі договору дарування земельної ділянки від 26 липня 2005 року видано державний акт про право власності на земельну ділянку площею 0,2375 га по АДРЕСА_2 (том 2, а.с.68).

Ухвалюючи рішення про відмову в позові, суд першої інстанції виходив з недостатньої визначеності умов мирової угоди та ненабуття ОСОБА_4 права власності на половину земельної ділянки площею 0,2375 га, що свідчить про те, що ОСОБА_5 була її одноосібним власником і мала право відчужити належну їй земельну ділянку на підставі договору дарування на користь ОСОБА_3 . Щодо права ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на частину земельної ділянки, набутої ними в порядку спадкування за законом після смерті батька, то оскільки дана частина земельної ділянки на час відкриття спадщини спадкодавцю ОСОБА_4 не належала, відсутні підстави до визнання на неї прав за спадкоємцями останнього.

Однак з вищенаведеними висновками суду погодитись не можна, виходячи з наступного.

Відповідно до ст.13 Закону України «Про власність», який втратив чинність у зв`язку з прийняттям ЦК 2004 року та який поширюється на спірні правовідносини, об`єктами права приватної власності є жилі будинки, квартири, предмети особистого користування, дачі, садові будинки, предмети домашнього господарства, продуктивна і робоча худоба, земельні ділянки, насадження на земельній ділянці, засоби виробництва, вироблена продукція, транспортні засоби, кошти, акції, інші цінні папери, а також інше майно споживчого і виробничого призначення.

Громадянин набував право власності на доходи від участі в суспільному виробництві, індивідуальної праці, підприємницької діяльності, вкладення коштів у кредитні установи, акціонерні товариства, а також на майно, одержане внаслідок успадкування або укладення інших угод, не заборонених законом (ч.2 ст.12 цього Закону).

За положеннями ст.128 ЦК УРСРв редакції 1963 року, право власності (право оперативного управління) у набувача майна за договором виникає з моменту передання речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Переданням визнається вручення речей набувачеві.

Таке правове регулювання правовідносин щодо права власності на майно застосовується до прав, які виникли, або могли виникнути до січня 2004 року.

З матеріалів справи вбачається, що між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 існував цивільний спір щодо визнання права власності на Ѕ частину будинку, земельної ділянки та поділ їх в натурі, який перебував у провадженні Вишгородського районного суду Київської області.

Ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 05 грудня 2003 року (том 1, а.с.27) між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 затверджено мирову угоду, однією з умов якої є те, що ОСОБА_5 передає у власність сину ОСОБА_4 частину житлових та допоміжних приміщень, що знаходяться в АДРЕСА_2 , а саме: веранда 16,8 кв.м., коридор 4,3 кв.м., кухня 7,1 кв.м., піч дров`яного опалення 3,4 кв.м., прихожа кімната 11,9 кв.м., половину чердачної пристройки даху будинку, а всього 43,5 кв.м., погріб, а також половину земельної ділянки.

Мирова угода укладається сторонами з метою врегулювання спору на основі взаємних поступок і може стосуватися лише прав та обов`язків сторін та предмета спору.

За своєю правовою природою мирова угода є договором, який укладається сторонами з метою припинення спору, на умовах, погоджених сторонами. Мирова угода не приводить до вирішення спору по суті, а ґрунтується на взаємовигідних для обох сторін умовах і повинна виконуватися добровільно. У разі невиконання умов мирової угоди, затвердженої судом, у добровільному порядку, ухвала про затвердження мирової угоди може бути підставою до примусового виконання.

Таким чином, враховуючи те, що згідно умов мирової угоди, затвердженої ухвалоюВишгородського районного суду Київської області від 05 грудня 2003 року, ОСОБА_5 передала у власність ОСОБА_4 половину земельної ділянки площею 0,2375 га, колегія суддів вважає, що останній набув право власності на вищевказану частину земельної ділянки, оскільки діюче на той час законодавство передбачало можливість набуття громадянином у власність майна на підставі договору, яким, в даному випадку, виступає мирова угода, а згідно ч. 1 ст. 128 ЦК УРСР в редакції 1963 року, який діяв на час затвердження мирової угоди судом, право власності у набувача за договором виникало з моменту передачі речі. При цьому, обумовлена у мировій угоді половина земельної ділянки була передана ОСОБА_4 , оскільки він проживав у будинку, розташованому на цій ділянці, та, відповідно, користувався нею, що свідчить про виникнення у нього права власності на даний об`єкт нерухомого майна згідно положень ч. 1 ст. 128 ЦК УРСР в редакції 1963 року.

Зважаючи на те, що ОСОБА_4 у грудні 2003 року набув у власність половину спірної земельної ділянки, ОСОБА_5 , укладаючи 26 липня 2005 року договір дарування земельної ділянки на користь ОСОБА_3 , мала право розпорядитись лише Ѕ частиною земельної ділянки. Укладення договору дарування, за яким ОСОБА_3 набула право власності на всю земельну ділянку площею 0,2375 га, свідчить про безумовне порушення прав ОСОБА_4 , як власника Ѕ частини цієї земельної ділянки, який набув її у власність у встановленому законом порядку.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Оскільки договір дарування земельної ділянки від 26 липня 2005 року, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 , в момент його укладення суперечив вимогам цього Кодексу, згідно положень якого особа може розпорядитися лише тим майном, яке належить їй на праві власності, вищевказаний договір підлягає визнанню недійсним в частині дарування Ѕ частини спірної земельної ділянки.

Зважаючи на те, що договір дарування земельної ділянки на підставі ч. 1 ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України підлягає визнанню недійсним в частині дарування Ѕ її частини, визнанню недійсним підлягає і державний акт серії ЯЛ № 397737 на право власності на земельну ділянку, кадастровий № :03:209:0113, виданий 29 жовтня 2011 року Старопетрівською сільською радою Вишгородського району Київської області на ім`я ОСОБА_3 , як документ, який посвідчує правову підставу виникнення у останньої права власності на земельну ділянку.

Щодо вимог ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про визнання за ними права власності в порядку спадкування за законом після смерті батька ОСОБА_4 на належну йому 1/2 частину земельної ділянки, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Згідно ч. 1 ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до ч. 2 ст. 1220 ЦК України часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу).

Згідно ч. 1 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 спадщину після смерті батька ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , прийняли, що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом, виданим їм 28.08.2017 року державним нотаріусом Вишгородської районної державної нотаріальної контори Київської області Пушняк М.О., згідно якого позивачі прийняли спадщину у вигляді Ѕ частини житлового будинку з відповідними надвірними будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 ).

Оскільки ОСОБА_4 згідно умов затвердженої ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 05 грудня 2003 року мирової угоди та згідно діючого на той час законодавства набув у власність Ѕ частину земельної ділянки, площею 0,2375 га за адресою: АДРЕСА_1 ), ця земельна ділянка увійшла до складу спадщини після його смерті, не зважаючи на те, що спадкодавець за життя не зареєстрував своє право власності на неї.

Таким чином, зважаючи на те, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 прийняли спадщину після смерті батька ОСОБА_4 , до складу якої увійшло право власності останнього на Ѕ частину спірної земельної ділянки, обґрунтованими є вимоги позивачів про визнання за ними права власності на Ѕ частину земельної ділянки в порядку спадкування за законом після смерті батька ОСОБА_4 , в рівних частках, тобто по ј частині за кожним.

Вищенаведеним обставинам суд першої інстанції, ухвалюючи рішення, дав неправильну оцінку, внаслідок чого дійшов помилкового висновку про відмову у задоволенні позову.

Доводи відзиву ОСОБА_3 про те, що позивачами не наведено передбачених законом підстав для визнання недійсним договору дарування земельної ділянки від 26 липня 2005 року, колегією суддів відхиляються, оскільки позивачі у заяві про уточнення позовних вимог (том 2, а.с.124-130) зазначили, що дарувальник ОСОБА_5 не мала права розпоряджатися всією земельною ділянкою, оскільки Ѕ її частину вона передала у власність ОСОБА_4 у грудні 2003 року згідно умов затвердженої між ними судом мирової угоди. Крім того, не зазначення позивачами у позовній заяві правових норм, які врегульовують спірні правовідносини, не являється перешкодою для ухвалення судом рішення про задоволення цих вимог у разі їх доведеності та обґрунтованості.

Необгрунтованими є і доводи відзиву ОСОБА_3 про те, що Ѕ частина спірної земельної ділянки не увійшла до складу спадщини після смерті ОСОБА_4 , оскільки, як було встановлено апеляційним судом, цю частину земельної ділянки ОСОБА_4 набув у власність на підставі мирової угоди, укладеної між ним та ОСОБА_5 і затвердженої судом, яка за своєю правовою природою є договором, а згідно діючого на час затвердження мирової угоди законодавства особа могла набути у власність майно на підставі договору, при цьому, моментом набуття права власності згідно ч. 1 ст. 128 ЦК УРСР в редакції 1963 року був момент передачі речі. Тобто, зважаючи на фактичне набуття ОСОБА_4 права власності на Ѕ частину земельної ділянки у грудні 2003 року, це право увійшло до складу спадщини після його смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 , не зважаючи на відсутність державної реєстрації цього права.

Не беруться до уваги колегією суддів і доводи ОСОБА_3 про пропуск позивачами позовної давності, оскільки позивачем ОСОБА_1 під час розгляду справи зазначалось, що про існування договору дарування земельної ділянки від 26 липня 2005 року їй не було відомо до моменту ознайомлення у 2018 році з відповіддю Головного управління Держгеокадастру у Вишгородському районі на запит суду, яка наявна у матеріалах даної справи. Доказів, які б свідчили про те, що позивачам про існування оспорюваного договору дарування було відомо раніше, як про це зазначає ОСОБА_3 , нею суду надано не було, в зв`язку із чим заява останньої про застосування позовної давності задоволенню не підлягає.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно п. 3 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.

Оскільки висновки суду про наявність підстав для відмови у задоволенні позову не відповідають обставинам справи та спростовуються її матеріалами, рішення суду на підставі п. 3 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням по справі нового рішення про задоволення позову.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 382, 383 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Рішення Вишгородського районного суду Київської області від 03 серпня 2020 року скасувати та ухвалити по справі нове рішення про задоволення позову.

Визнати недійсним договір дарування Ѕ частини земельної ділянки площею 0,2375 га по АДРЕСА_1 від 26 липня 2005 року, зареєстрований в реєстрі за № 6486, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 .

Визнати недійсним державний акт серії ЯЛ № 397737 на право власності на земельну ділянку, кадастровий № :03:209:0113, виданий 29 жовтня 2011 року Старопетрівською сільською радою Вишгородського району Київської області на ім`я ОСОБА_3 .

Визнати за ОСОБА_1 право власності в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , на ј частину земельної ділянки, площею 0,2375 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 ).

Визнати за малолітнім ОСОБА_2 право власності в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , на ј частину земельної ділянки, площею 0,2375 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 ).

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий:

Судді: