Провадження № 2/127/5164/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 листопада 2021 рокумісто Вінниця

Вінницький міський суд Вінницької області

в складі: головуючого судді Волошина С.В.,

за участі секретаря судового засідання Волхової М.А.,

представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Путіліна Є.В.,

представника відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 ,

представника відповідача Вінницької міської ради - Лірника І.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці, в порядку загального позовного провадження, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Вінницької міської ради, за участі третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_4 , про встановлення земельного сервітуту на право обслуговування будинку та проходу

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (надалі позивач), з урахуванням заяв про залучення співвідповідача та про зміну предмета позову, звернулась до Вінницького міського суду Вінницької області з позовом до ОСОБА_2 , Вінницької міської ради, третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_4 про встановлення земельного сервітуту на право обслуговування будинку та проходу. Свій позов мотивувала тим, що вона з 06.01.1984 являється співвласником Ѕ частки житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Також вона являється власником земельної ділянки кадастровий номер :01:007:0109, площею 0,0357 га з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель на споруд, розташованої по АДРЕСА_1 , а також земельної ділянки кадастровий номер :01:007:0110, площею 0,0143 га з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель на споруд, розташованої по АДРЕСА_1 . Власником суміжної земельної ділянки кадастровий номер :01:007:0131, площею 0,0390 га являється відповідач ОСОБА_2 . Також у постійному користуванні відповідача ОСОБА_2 перебуває земельна ділянка площею 0,0291 га, якою ОСОБА_2 користується на підставі державного акту на право постійного користування землею ІІІ - ВН № 012515. Наведені вище дві земельні ділянки, власником та постійним користувачем яких відповідно являється відповідач ОСОБА_2 розташовані за адресою АДРЕСА_1 . Позивач вказує, що кожен рік у неї виникають труднощі з обслуговуванням частини будинки, що знаходиться у її власності, оскільки відповідач встановила паркан біля стіни її будинку на відстані 69 см., що є порушенням ДБН. Паркан, встановлений відповідачем ОСОБА_2 не дає можливості здійснювати поточний ремонт будинку та його обслуговування. Посилаючись на п. 6.1.41 ДБН Б 2.2.-12:2019 «Планування та забудова територій» позивач вказує, що при розміщенні будинків в кварталах із сформованою забудовою для догляду за будинками і здійснення поточного ремонту відстань від межі суміжної земельної ділянки від найбільш виступаючої конструкції стіни будинку слід приймати не менше ніж 1,0 м. При цьому, має бути забезпечене виконання необхідних інженерно технічних заходів, що запобігатимуть попаданню атмосферних опадів з покрівель та карнизів будівель на територію суміжних ділянок або взаємо - узгоджене водовідведення згідно з вимогами ДБН В.1.1-25. З метою врегулювання вказаного питання в досудовому порядку позивач надіслала на адресу відповідача супровідним листом проект договору земельного сервітуту з планом на якому відображено можливий варіант його встановлення на відповідну площу земельної ділянки. Разом з тим питання встановлення сервітуту між сторонами не врегульовано. Посилаючись як на підставу своїх вимог на ст.ст. 15, 16, 401 ЦК України, ст.ст. 98, 99, 100, 101 ЗК України, позивач, з урахуванням заяви про зміну предмету позову, просила встановити постійний безоплатний земельний сервітут на частину земельної ділянки площею 20 кв.м., яка перебуває в постійному користуванні відповідача ОСОБА_2 на підставі державного акту на право постійного користування землею ІІІ - ВН № 012515, розташовану у АДРЕСА_1 , згідно додатку № 2 варіанту № 1 висновку судової земельно - технічної експертизи, складеного 09.03.2021 за № 559 ТОВ «Подільський центр судових експертиз» для забезпечення права проходу та обслуговування стін будинку, розташованого по АДРЕСА_1 .

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 17.01.2020 відкрито провадження у справі, справу вирішено розглядати за правилами загального позовного провадження, встановлено відповідачу 15 - денний строк з дня отримання ухвали про відкриття провадження у справі на подання відзиву на позовну заяву. Вказаною ухвалою задоволено клопотання позивача та витребувано докази, які позивач не міг самостійно доставити до суду (а.с. 40 - 42 т. 1).

07.02.2020 на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач ОСОБА_2 просила відмовити в задоволенні позовних вимог повністю. Заперечення проти позову по суті відзиву зводяться до наступного. В грудні 2017 ОСОБА_1 зверталась до ОСОБА_2 з позовною заявою про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою та квартирою шляхом зобов`язання ОСОБА_2 знести металевий профільний паркан, який знаходиться навпроти стіни частини житлового будинку, який належить ОСОБА_1 (справа № 127/26629/17). Постановою Вінницького апеляційного суду від 09.10.2019 в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено. Під час розгляду наведеної справи була проведена судова земельно - технічна експертиза (висновок № 436 від 30.11.2018). Під час проведення натурного обстеження будинку та земельних ділянок, а також дослідження технічної документації на земельні ділянки було встановлено, що стіна частини житлового будинку, яким володіє ОСОБА_1 проходить по межі земельних ділянок з ділянкою, що перебуває у постійному користуванні ОСОБА_2 . Таким чином комин в будинку ОСОБА_1 збудовано на земельній ділянці, що належить Вінницькій міській раді та перебуває у постійному користуванні ОСОБА_2 . Саме зазначений комин, що збудований позивачем без згоди та дозволу відповідача ОСОБА_2 , не дає можливості пройти між парканом та частиною будинку ОСОБА_1 для обслуговування стіни будинку. Позивач ОСОБА_1 самовільно здійснила прибудову, через яку сама ж не може обійти належну їй частину будинку, ще й на земельній ділянці, відносно якої немає жодного речового права. По суті позову ОСОБА_1 бажає отримати право на використання не належної їй земельної ділянки для отримання такої можливості (догляду за стіною будинку), якої сама себе позбавила здійсненням самовільної прибудови комину. Окрім наведеного в 2016 році позивач також здійснила утеплення свого будинку, товщина утеплення - приблизно 11 см., по всій довжині стіни будинку зроблена цементна відмостка - приблизно 53 см. від кута будинку на межі зі співвласницею ОСОБА_4 та приблизно 77 см. від кута будинку з боку АДРЕСА_1 . З урахуванням утеплення будинку відступ від стіни будинку позивача до встановленого відповідачем паркану складає відповідно, з одного боку - приблизно 64 см., з другого - приблизно 88 см. Вказані висновки були зроблені комісійно квартальним комітетом в результаті обстеження земельної ділянки відповідача, що підтверджується актом обстеження земельної ділянки № 3 від 23.02.2017. Наведене вказує на безпідставність та необґрунтованість позовних вимог позивача та просила в їх задоволенні відмовити.

13.02.2020 на адресу суду надійшла відповідь на відзив представника позивача ОСОБА_5 , який вказав, що на його думку доводи відзиву відповідача не спростовують необхідність встановлення земельного сервітуту. Щодо доводів відповідача про самочинне утеплення та будівництво комину представник позивача зазначив, що утеплення будинку не потребує отримання будь - яких дозвільних документів на проведення будівельних та інших робіт. Щодо самочинного будівництва комину то в матеріалах позовної заяви знаходиться проект газифікації житлового будинку, виготовлений в 1994 році, який передбачає влаштування вказаного комину (графічні матеріали до проекту). Щодо посилань відповідача на іншу справу, то на переконання представника позивача та справа мала інший предмет позову і не впливає на розгляд даної справи.

Відповідач - Вінницька міська рада своїм процесуальним правом на подання відзиву на позовну заяву не скористалась.

Третя особа ОСОБА_4 своїм процесуальним правом на подання пояснень третьої особи по суті спору також не скористалась.

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 18.06.2020 призначено у справі судову земельно - технічну експертизу згідно переліку питань, що були запропоновані представником позивача та представником відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 , провадження у справі зупинено (а.с. 68 - 70 т. 2).

09.03.2021 на адресу суду надійшов висновок експерта № 559 за результатами проведення судової земельно - технічної та будівельно - технічної експертизи від 09.03.2021 (а.с. 75 - 93 т. 2).

Ухвалою суду від 22.03.2021 провадження у справі поновлено, підготовче судове засідання призначено на 12.04.2021. (а.с. 96 т. 2).

Ухвалою суду від 09.06.2021 підготовче провадження у справі закрито, призначено справу до судового розгляду по суті. (а.с. 137 т. 2).

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_5 позовні вимоги підтримав та просив їх задоволити в повному обсязі з тих же підстав, що наведено у позовній заяві та згідно прохальної частини заяви про зміну предмета позову, яку подано до суду після отримання висновку експерта. Додатково зазначив, що частина будинку позивача ОСОБА_1 внатурі не виділена, оскільки будь - яке рішення з цього приводу відсутнє. На запитання суду повідомив, що у висновку експерта, проведеному за ухвалою суду у цій справі не відображено на чиїй земельній ділянці ( ОСОБА_1 чи Вінницької міської ради - ОСОБА_2 ) збудовано димовентиляційний канал, а тому він не може ані підтвердити а ні спростувати такі твердження. На вирішення експерта сторонами не ставилось питання на якій відстані від стіни частини будинку ОСОБА_1 проходить межа земельної ділянки, яка перебуває в постійному користуванні ОСОБА_2 . Проект договору сервітуту направлявся як на адресу власника земельної ділянки - ВМР так і на адресу постійного її користувача ОСОБА_2 , однак сторонами по справі сервітут не погоджено.

В судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 просила в задоволенні позову відмовити з тих підстав, що наведено у відзиві на позовну заяву. Зазначила, що стіна частини будинку позивача знаходиться на межі земельної ділянки, яка перебуває у постійному користуванні ОСОБА_2 . Самовільне будівництво комину в частині стіни будинку ОСОБА_1 і обумовило неможливість обслуговувати цей комин, дії позивача є недобросовісними та такими, що порушують право відповідача на закріплену за нею на праві постійного користування земельною ділянкою. Відповідачем ОСОБА_2 порушень прав ОСОБА_1 не допущено. На переконання представника відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 проект газифікації житлового будинку не є дозволом на будівництво димовентиляційного каналу на земельній ділянці, що перебуває в постійному користуванні відповідача ОСОБА_2 , таку технічну прибудову комину до стіни своєї частини будинку позивач ОСОБА_1 з відповідачем ОСОБА_2 не узгоджувала. З графічних матеріалів висновку експерта № 436 від 30.11.2018, що проведено у справі 127/26629/17 вбачається, що стіна частини житлового будинку ОСОБА_1 проходить по межі земельних ділянок, одна з яких перебуває в постійному користуванні ОСОБА_2 , власником іншої є позивач ОСОБА_1 (послалась на а.с. 227, 228 т. 1). Окрім наведеного послалась на акт № 3 від 23.02.2017 квартального комітету «Київський» згідно якого в 2016 році ОСОБА_1 здійснено утеплення її будинку (товщина утеплення 11 см., окрім наведеного по всій довжині стіни будинку зроблена цементна відмостка, шириною в різних місцях приблизно 53 см. та 77 см., що істотно зменшило відстань від стіни будинку до встановленого паркану. Вона вважає, що позивач може задоволити свої потреби у інший спосіб, зокрема, шляхом розбирання комину (димовентиляційного каналу). Позивач зловживає своїми правами, оскільки вона здійснила утеплення будинку, влаштувала його відмостку, та влаштувала димовентиляційний канал з виступом на земельну ділянку ОСОБА_2 а на даний час ще хоче отримати сервітут на обслуговування стіни будинку. Вона впевнена, що наступним кроком буде позов про усунення перешкод в користуванні будинком шляхом знесення встановленого паркану з підстав встановлення постійного безоплатного земельного сервітуту. Всі вказані обставини є підставою для відмови у позові в повному обсязі.

В судовому засіданні представник відповідача Вінницької міської ради - Лірник І.І. проти задоволення позову не заперечував. По графічним матеріалам двох висновків експертів, які містяться в матеріалах справи можливо зробити висновок, що частина стіни житлового будинку ОСОБА_1 проходить по межі її земельної ділянки та земельної ділянки, яка перебуває у постійному користуванні ОСОБА_2 .

Третя особа ОСОБА_4 в судове засідання не з`явилась, повідомлялась судом про день, час та місце розгляду справи завчасно та належним чином, про причини неявки суд не повідомила.

Дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі (які з`явились до суду), оцінивши докази в їх сукупності та взаємозв`язку, суд встановив наступні фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини.

Судом встановлено, що 06.01.1984 позивач ОСОБА_1 на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі - продажу, зареєстрованого в реєстрі за № 4-51, придбала Ѕ частину будинку з відповідною часткою господарських будівель, що знаходиться в АДРЕСА_2 , що розташований на земельній ділянці 910 кв.м. Згідно договору в постійне користування покупця відійшли: сіни І, коридори 1-1, 1-6, кімнати 1-2,1-3,1-4 загальною площею 32,7 кв.м., кухня 1-5, передня ІІ, Ѕ хліва Б, хліви Г,г,Д, вбиральня «у». Вказана Ѕ частка домоволодіння зареєстрована за позивачем в ВООБТІ 17.01.1984 за реєстровим № 3188 (а.с. 6 т. 1 справи).

Інша Ѕ частка вказаного будинку з відповідною часткою господарських будівель, належить ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 02.03.1995 року, що зареєстровано в реєстрі за № 3-710 (а.с. 132 інвентарної справи № 2726).

Згідно додатку № 1 до рішення виконкому Вінницької міської Ради народних депутатів № 200 від 04.06.1987 будинку АДРЕСА_2 був присвоєний № 95 (а.с. 160, 173 інвентарної справи № 2726).

Рішенням Замостянського районного суду м. Вінниці від 11.05.2010 задоволено позов ОСОБА_1 до ОСОБА_4 та встановлено порядок користування земельною ділянкою на АДРЕСА_1 згідно з висновком повторної судової будівельно - технічної експертизи від 31.03.2010 № 870, згідно з варіантом №2: виділено в індивідуальне користування ОСОБА_1 та ОСОБА_4 по 392 кв.м., а земельну ділянку площею 126 кв.м. залишено у спільному користуванні. (а.с. 105 - 107 т. 1).

Як встановлено судом з матеріалів інвентаризаційної справи № 2726 домоволодіння АДРЕСА_3 , яка перебуває у власності позивача ОСОБА_1 має загальну площу 63,2 кв.м., до складу якої входять наступні приміщення: коридор 1-1, кімната 1-3, кімната 1-4, кухня 1-5, коридор 1-6, прихожа І, прихожа ІІ (аркуш 185 інвентарної справи № 2726 - зворот).

За цією ж адресою ( АДРЕСА_1 ) розміщені дві земельні ділянки, які належить позивачу ОСОБА_1 на праві власності, на підставі державних актів від 15.05.2012 серії ЯМ № 333148 площею 0,0357 га та серії ЯМ 333149 площею 0,0143 га. Обидва, наведені вище, державні акти видані ОСОБА_1 на підставі рішення Вінницької міської ради від 30.03.2012 № 715 (а.с. 19, 20 т. 1).

Як встановлено судом земельна ділянка ОСОБА_1 площею 0,0143 га, що належить останній на праві приватної власності на підставі державного акту серії ЯМ № 333149 від 15.05.2012 має кадастровий номер :01:007:0110, та саме на ній розміщена частина житлового будинку в якому вона проживає. (а.с. 227, 228 т. 1)

Суміжним землевласником та землекористувачем позивача у справі є відповідач ОСОБА_2 .

Рішенням Вінницької міської Ради народних депутатів від 07.04.1998 № 450 ОСОБА_2 передано земельну ділянку площею 0,0390 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, що підтверджується державним актом на право приватної власності на землю від 27.08.1998 року, зареєстрованим в книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за серією ВН № 2/163. Цим же рішенням міської ради у постійне користування ОСОБА_2 надано земельну ділянку площею 0,0291 га (0,0114 га та 0,0177 га) для будівництва і обслуговування житлового будинку, що підтверджується державним актом на право постійного користування від 27.08.1998 серії ІІІ - ВН 012515, зареєстрованим в книзі записів державних актів на право постійного користування землею за серією ВН № 2/5 (а.с. 21 - 24 т. 1 справи).

Земельна ділянка, що перебуває у постійному користуванні ОСОБА_2 площею 0,0114 га (фактична площа 0,0103 га) та на праві власності належить - відповідачу Вінницькій міській раді межує із земельною ділянкою, площею 0,0143 га, кадастровий номер :01:007:0110 власником якої є ОСОБА_1 , що вбачається із державного акту серії ЯМ № 333149 від 15.05.2012 та встановлено експертом за результатами натурного обстеження, при проведенні експертизи.(а.с. 20, 227, 228 т. 1, 80, 86 т. 2 справи).

Вказана обставина не заперечується сторонами по справі, а тому в силу ч. 1 ст. 82 ЦПК України вона не підлягає доказуванню.

Як зазначено в Акті № 3 від 23.02.2017 «Обстеження земельної ділянки ОСОБА_2 , складеного квартальним комітетом «Київський»: згідно плану земельної ділянки і опису меж земельної ділянки ОСОБА_2 (цифра «14-15» та «15-16») межа проходить по будівлі ОСОБА_1 (п. 3 Акту), щодо одного метра на обслуговування будинку, які вимагає ОСОБА_1 встановлено: в 2016 році було здійснено утеплення її будинку, товщина утеплення приблизно 11 см. По всій довжині стіни будинку зроблена цементна відмостка приблизно 53 см. від кута будинку на межі зі співвласницею ОСОБА_4 та приблизно 77 см. від кута будинку з боку АДРЕСА_2 . З урахуванням утеплення будинку відступ від стіни ОСОБА_1 на земельну ділянку ОСОБА_2 складає відповідно, з одного боку приблизно 64 см., з другого 88 см. (п. 4 акту) (а.с. 169 т. 1 справи).

Вказуючи на труднощі з обслуговуванням належної позивачу на праві власності частини будинку, через встановлення відповідачем паркану біля стіни її буднику на відстані 69 см, а також на неможливість, внаслідок вказаних дій відповідача ОСОБА_2 зі встановлення паркану, здійснювати поточний ремонт будинку та його обслуговування, позивач просила суд встановити безоплатний земельний сервітут на частину земельної ділянки, площею 20 кв.м., яка перебуває в постійному користуванні відповідача ОСОБА_2 на підставі державного акту на право постійного користування землею ІІІ - ВН № 012515, розташовану у АДРЕСА_1 , згідно додатку № 2 варіанту № 1 висновку судової земельно - технічної експертизи, складеного 09.03.2021 за № 559 ТОВ «Подільський центр судових експертиз» для забезпечення права проходу та обслуговування стін будинку, розташованого по АДРЕСА_1 .

Згідно з статтею 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Подібні положення містяться й у статті 321 ЦК України.

Статтею 98 ЗК України визначено, що право земельного сервітуту - це право власника або землекористувача земельної ділянки на обмежене платне або безоплатне користування чужою земельною ділянкою (ділянками).

Земельний сервітут здійснюється способом, найменш обтяжливим для власника земельної ділянки, щодо якої він встановлений.

Згідно з положеннями статей 91, 96 ЗК України власники земельних ділянок та землекористувачі зобов`язані не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів; дотримуватися правил добросусідства та обмежень, пов`язаних з встановленням земельних сервітутів та охоронних зон.

Земельний сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Сервітут може належати власникові (володільцеві) сусідньої земельної ділянки, а також іншій конкретно визначеній особі (особистий сервітут) (стаття 100 ЗК України).

Відповідно до положень статті 401 ЦК України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Сервітут може належати власникові (володільцеві) сусідньої земельної ділянки, а також іншій особі, конкретно визначеній особі (особистий сервітут). Потреба встановлення сервітуту виникає у тих випадках, коли власник майна не може задовольнити свої потреби будь-яким іншим способом.

Згідно зі статтею 402 ЦК України сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. У разі недосягнення домовленості про встановлення сервітуту та про його умови спір вирішується судом за позовом особи, яка вимагає встановлення сервітуту.

Сторони в позасудовому порядку не змогли дійти згоди щодо встановлення між собою сервітутних правовідносин, а тому цей спір вирішується судом.

Статтею 404 ЦК України та статтею 99 ЗК України визначено, що право користування чужою земельною ділянкою або іншим нерухомим майном полягає у можливості проходу, проїзду через чужу земельну ділянку, прокладання та експлуатації ліній електропередачі, зв`язку і трубопроводів, забезпечення водопостачання, меліорації тощо. Особа має право вимагати від власника (володільця) сусідньої земельної ділянки, а в разі необхідності - від власника (володільця) іншої земельної ділянки надання земельного сервітуту.

Відповідно до підпункту «3» частини першої статті 99 ЗК України власники або землекористувачі земельних ділянок чи інші заінтересовані особи можуть вимагати встановлення, з поміж перелічених в законі, і для інших потреб. На переконання суду така вимога може стосуватись зокрема і необхідністю встановлення сервітуту для здійснення догляду за будинком та здійснення його поточного ремонту.

В розумінні закону перелік видів сервітутів не є вичерпним.

У пункті 22-2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» роз`яснено, що види земельних сервітутів, які можуть бути встановлені рішенням суду, визначені статтею 99 ЗК України і цей перелік не є вичерпним. Встановлюючи земельний сервітут на певний строк чи без зазначення строку (постійний), суд має враховувати, що метою сервітуту є задоволення потреб власника або землекористувача земельної ділянки для ефективного її використання; умовою встановлення є неможливість задовольнити такі потреби в інший спосіб, і в рішенні суд має чітко визначити обсяг прав особи, що звертається відносно обмеженого користування чужим майном.

Закон вимагає від позивача надання суду доказів на підтвердження того, що нормальне використання своєї власності неможливо без обтяження сервітутом чужої земельної ділянки. При цьому, слід довести, що задоволення потреб позивача неможливо здійснити яким-небудь іншим способом.

Отже, встановлюючи земельний сервітут на певний строк чи без зазначення строку (постійний), суд має враховувати: що правове регулювання дій щодо встановлення сервітуту має здійснюватися виключно між власником (володільцем) земельної ділянки та особою, яка має намір нею користуватися, а тому необхідно визначити суб`єктний склад спірних правовідносин відповідно до частини другої статті 402, частини другої статті 404 ЦК України (правовий висновок, викладений у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 01 листопада 2018 року у справі № 642/3165/17 (провадження № 61-14776св18); що метою сервітуту є задоволення потреб власника або землекористувача земельної ділянки для ефективного її використання; умовою встановлення є неможливість задоволення такої потреби в інший спосіб, тобто якщо власник земельної ділянки відмовляється укласти угоду про встановлення земельного сервітуту або сторони не можуть дійти згоди про його умови (правовий висновок, викладений у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 351/1146/16-ц (провадження № 61-16854св18).

На виконання ухвали суду від 18.06.2020 судовим експертом Данилюком В.О. складено висновок експерта № 559 за результатами проведення судової земельно - технічної та будівельно - технічної експертизи від 09.03.2021. (а.с. 75 - 93 т. 2 справи).

Надаючи відповіді на питання постановлені на вирішення експерта, останнім в ході натурного обстеження встановлено, що станом на час проведення дослідження між земельною ділянкою, яка перебуває у фактичному користуванні ОСОБА_1 за адресою АДРЕСА_1 , та земельною ділянкою, яка перебуває у фактичному користуванні ОСОБА_2 за адресою АДРЕСА_1 , встановлений паркан із металевого профілю. Станом на час проведення дослідження відстань від кутів прибудови літ. «А2» до паркану із металевого профілю становить: 0,65 м. та 0,7 м., а між димовентиляційним блоком (комином) та парканом із металевого профілю 0,21 м., та 0,24 м. (а.с. 83 т. 2 справи).

Також у наведеному висновку експерта зазначено, що у разі знесення (розбирання) димовентиляційного блоку (комина) та залишенні на фактичному місці паркану із металевого профілю можливо буде здійснити прохід із земельної ділянки, яка перебуває у фактичному користуванні ОСОБА_1 за адресою АДРЕСА_1 до зовнішніх стін прибудови літ. «А2» з боку ділянки, що перебуває у користуванні ОСОБА_2 , площею 0,0114 га, однак ширина проходу не відповідатиме відстані, яка визначена п. 6.1.41 ДБН Б. 2.2-12:2019 «Планування і забудова територій».

З огляду на викладене експерт у висновку запропонував варіант 1 з зазначенням площі земельної ділянки для встановлення земельного сервітуту для обслуговування Ѕ частини будинку, що знаходиться по АДРЕСА_1 , належної ОСОБА_1 , на земельну ділянку, площею 291 кв.м., передану в постійне користування ОСОБА_2 на підставі державного акту на право постійного користування землею ІІІ - ВН № 012515, виданого в 1998 році по АДРЕСА_1 - 20 кв.м. із земельної ділянки площею 0,0114 га.

Разом з цим суд вважає недоречним посилання експерта на п. 6.1.41 ДБН Б. 2.2.-12:2019 «Планування та забудова територій», оскільки вказаний пункт ДБН, регулює питання відступу при будівництві (розміщенні) будинків в кварталах із сформованою забудовою для догляду за будинком і здійснення поточного ремонту і в цьому разі відстань від найбільш виступаючої конструкції стіни будинку слід приймати не менше ніж 1,0 м. При цьому норми вказаних ДБН набули чинності лише 01.10.2019 року, та на спірні відносини сторін норми вказаних ДБН поширені бути не можуть, оскільки позивач набула своє право на частину будинковолодіння ще в 1984 році та вона не здійснювала будівництво своєї частки будинковолодіння.

Як встановлено ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до постанови Вінницького апеляційного суду від 09.10.2019 у справі № 127/26629/17, за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , за участю третьої особи без самостійних вимог - Вінницької міської ради про усунення перешкод у користуванні частиною будинку та земельною ділянкою біля нього, апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено, рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 10.06.2019 скасовано, та ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог. Предметом вказаного позову було зобов`язання ОСОБА_2 знести металевий профільний паркан, побудований на межі земельних ділянок площею 0,0143 га, що належить на праві власності ОСОБА_1 та на земельній ділянці, яка була передана у постійне користування ОСОБА_6 , площею 0,0291 га/0,0114 га та 0,0177 га, а саме паркан, який знаходиться навпроти стіни частини житлового будинку по АДРЕСА_3 , належного на праві власності ОСОБА_1 .

Врахувавши висновок експерта № 436 від 30.11.2018, складений на виконання вимог ухвали суду у справі №127/26629/17, суд апеляційної інстанції встановив, що спірний паркан з металевого профілю, розташований на земельній ділянці площею 0,0114 га, яка перебуває у постійному користуванні ОСОБА_2 та на земельній ділянці з кадастровим номером :01:007:0131, яка перебуває у приватній власності ОСОБА_2 . При відступі на відстань 1,0 м. від межі власної ділянки, ОСОБА_2 дійсно втрачає право власності та користування на таку частину ділянок, що є порушенням її прав на вказані земельні ділянки. Також суд апеляційної інстанції вважав хибним висновок суду першої інстанції з посиланням на п. 3.25 ДБН 360 - 92 щодо посилань на необхідність відступу при будівництві будівель від найбільш виступаючої конструкції стіни будівель ОСОБА_1 до межі сусідньої ділянки ОСОБА_2 не менш як на 1,0 м., оскільки вказана норма регулює відносини при будівництві будинків, що не відповідає фактичним обставинам справи.

Таким чином є встановленою обставина місця розташування паркану, встановленого ОСОБА_2 на двох земельних ділянка, одна з яких перебуває у її постійному користуванні, інша належить їй на праві приватної власності.

При перегляді вказаного рішення суду апеляційної інстанції в касаційному порядку Верховний Суд у постанові від 09.12.2020 у цій же справі погодився з вказаними висновками апеляційного суду, та в цій частині мотивацію рішення суду апеляційної інстанції залишив без змін. (а.с. 129 - 134 т. 2).

Суд враховує вказані висновки судів апеляційної та касаційної інстанцій при розгляді цієї справи як преюдиційні.

Окрім наведеного, як вбачається з витребуваного судом висновку судового експерта Данилюка В.О. № 436 за результатами проведення судової земельно - технічної експертизи та будівельно - технічної експертизи від 30.11.2018, у межах справи № 127/26629/17, експертом встановлено, що при дослідженні матеріалів інвентаризаційної справи № 2726 домоволодіння АДРЕСА_1 , а саме поверхневих планів житлового будинку та схематичних планів земельної ділянки встановлено, що на них не відображено димохід, який збудований біля прибудови літера «А2», який позивач, як частину конструкції стіни частини житлового будинку, бажає обслуговувати, встановивши постійний безоплатний земельний сервітут на частину земельної ділянки, що перебуває в постійному користуванні відповідача по справі ОСОБА_2 (а.с. 219 т. 1 зворот).

Аналогічні обставини встановлено і судом при дослідженні матеріалів інвентаризаційної справи № 2726 домоволодіння АДРЕСА_1 .

З наведеного, суд приходить до висновку, що позивач у справі самостійно здійснила «добудову» димовентиляційного каналу, а наявність в матеріалах цивільної справи № 127/34805/19 проекту газифікації житлового будинку АДРЕСА_1 позивача ОСОБА_1 по АДРЕСА_2 , відповідно до якого опалення квартири забезпечується від газового котла, з зазначенням його місце розташування, а також димовентиляційного блоку із червоної цегли на два канали перерізом 140х140, 140х270, жодним чином не вказують на законність «прибудови» такого димовентиляційного каналу. (аркуші 12 - 18 том. 1)

З огляду на викладене суд приходить до висновку, що саме дії відповідача з самовільної побудови димовентиляційного каналу, прибудованого до її частини будинку і унеможливило обслуговування стіни будинку в цій частині, що і зумовило її звернення до суду з позовом про встановлення постійного безоплатного земельного сервітуту на частину земельної ділянки, постійним землекористувачем якої являється відповідач по справі ОСОБА_2 . На переконання суду дії позивача в частині самовільної «прибудови» димовентиляційного каналу є недобросовісними, такими, що порушують правила добросусідства, а її позовні вимоги такими, що порушують права відповідача ОСОБА_2 на користування земельною ділянкою, що їй надана у постійне користування.

До вказаного висновку суд прийшов також з огляду на те, що з Додатків № 1 та № 2 висновку експерта № 559, проведеної на виконання ухвали суду у цій справі за результатами земельно - технічної та будівельно - технічної експертизи від 09.03.2021, (справа 127/34805/19), судом встановлено, що стіна частини будинку, що по АДРЕСА_1 , власником якої є позивач у справі ОСОБА_1 (без урахування димовентиляційного каналу ОСОБА_1 ) проходить по межі як земельної ділянки, що перебуває у постійному користуванні ОСОБА_2 площею 0,0114 га та на праві власності належить - відповідачу Вінницькій міській раді та земельної ділянки, площею 0,0143 га, кадастровий номер :01:007:0110 власником якої є ОСОБА_1 .

Вказану обставину також підтверджено і допитаним в судовому засіданні експертом ОСОБА_7 , який пояснив, що частина стіни будинку позивача проходить по межі земельної ділянки, що перебуває у постійному користуванні відповідача ОСОБА_2 та належить на праві власності відповідачу - Вінницькій міській раді. В технічній документації (матеріалах інвентаризації) частити будинку позивача спірний комин (димовентиляційний канал) відсутній, тому він і не відображений у Додатках № 1 та № 2, експертизи, що проведена у цій справі. На запитання суду експерт повідомив, що комин (димовентиляційний) канал розташований на земельній ділянці, постійним користувачем якої являється відповідач ОСОБА_2 (димовентиляційний канал не нависає, а саме стоїть своїм фундаментом на землі).

Частина друга статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно пункту 3 вказаної частини, є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з частиною п`ятою статті 12 ЦПК України, яка також покладає і на суд певні обов`язки зі створення для сторін змагального процесу, суд керує ходом судового процесу, сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами, роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій, сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом, запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За приписами статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами, як письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів, показаннями свідків.

Таким чином, надання доказів з метою підтвердження своїх вимог та заперечень є процесуальним обов`язком сторін у справі.

В свою чергу, частинами першою-другою статті 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Як зазначалось вище умовою встановлення земельного сервітуту є неможливість задоволення такої потреби в інший спосіб, тобто якщо власник земельної ділянки відмовляється укласти угоду про встановлення земельного сервітуту або сторони не можуть дійти згоди про його умови (правовий висновок, викладений у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 351/1146/16-ц (провадження № 61-16854св18).

У цьому зв`язку суд констатує, що стороною позивача перед судом не доведено неможливість обслуговування частини стіни будинку позивача зі сторони земельної ділянки, постійним користувачем якої є відповідач ОСОБА_2 , без встановлення постійного земельного сервітуту.

Судом дійсно встановлено, що позивач не має можливості обслуговувати частину стіни будинку в місці самовільного влаштування димовентиляційного каналу, який розташований на земельній ділянці, що перебуває в постійному користуванні відповідача ОСОБА_2 , через малу віддаленість краю цього каналу до металевого паркану (0,21 м. та 0,24 м. в різних місцях), однак стороною позивача суду не надано доказів неможливості встановлення димовентиляційного каналу іншої конфігурації або розмірів, або встановлення такого каналу в іншому місці, або встановлення газового котла іншого виду (типу) тощо, або іншого принципу дії, що не потребує встановлення димовентиляційного каналу, тощо.

Наведене, з огляду на прибудову димовентиляційного каналу будинку ОСОБА_1 в напрямку земельної ділянки, постійним користувачем якої є ОСОБА_2 , вказує на порушення прав ОСОБА_2 , на користування наданою їй у постійне користування земельною ділянкою.

Таким чином суд приходить до висновку про необґрунтованість позовних вимог позивача, а як наслідок відсутність підстав для задоволення позовних вимог про встановлення на користь позивача за рахунок землі відповідачів безоплатного постійного земельного сервітуту, оскільки саме дії позивача з самовільної побудови (прибудови) димовентиляційного каналу до частини будинку, що належить позивачу і позбавили її можливості догляду за стіною будинку та здійснення її поточного ремонту в місці розташування цього каналу (комину), що не може слугувати підставою для встановлення безоплатного земельного сервітуту на підставі рішення суду. (а.с. 86, 87, 91 - 93 т. 2)

Вирішуючи питання щодо судових витрат, суд зазначає наступне.

Враховуючи те, що суд відмовляє в задоволенні позову, на підставі ч.ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судові витрати у виді судового збору слід залишити за позивачем.

Питання судових витрат на професійну правничу допомогу, що понесені відповідачем по справі ОСОБА_2 суд не вирішує, оскільки в судових дебатах представник відповідача ОСОБА_3 заявила, що відповідна заява про відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу буде подана в порядку, визначеному ч. 8 ст. 141 ЦПК України, протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, про що вона і заявила.

Керуючись ст.ст. 321,401, 402, 404 ЦК України; ст.ст. 91, 96, 98, 99 ЗК України; ст.ст. 8, 12, 81, 82, 76, 89, 141, 263 - 265 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Вінницької міської ради, за участі третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_4 , про встановлення земельного сервітуту на право обслуговування будинку та проходу - відмовити.

Судові витрати у виді судового збору залишити за позивачем.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня його складення. Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Учасники справи:

Позивач: ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрована адреса проживання: АДРЕСА_3 .

Відповідач 1: ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрована адреса проживання: АДРЕСА_4

Відповідач 2: Вінницька міська рада, , м. Вінниця, вул. Соборна 59.

Третя особа: ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_3 , зареєстрована адреса проживання: АДРЕСА_5 .

Повний текст рішення складено 01.12.2021 року.

Суддя: